J. E. Sars: Udsigt over den norske Historie

Opprinnelige epub-filer fra Nasjonalbiblioteket.

1. del basert på utgave fra 1873, Alb. Cammermeyer.

2. del basert på utgave fra 1877, Alb. Cammermeyer.

3. del basert på utgave fra 1887, Alb. Cammermeyer.

4. del basert på utgave fra 1891, Alb. Cammermeyer.

Omarbeidet av Lars I.Næsheim

J. E. Sars

Udsigt over den norske Historie

UDSIGT
OVER
DEN NORSKE HISTORIE

AF

J. E. SARS.

Første Deel.

CHRISTIANIA.

FORLAGT AT ALB. CAMMERMEYER.

1873.

Forord.

For endeel År tilbage fattede jeg den Plan at udarbejde en større Håndbog i Fædrelandets Historie, der kunde give det almeendannede Publicum en sammenhængende og ikke altfor vidtløftig Fremstilling af denne og hvorved jeg meente at afhjælpe et Savn i Literaturen. Det blev mig imidlertid efterhånden klart, at jeg, når jeg skulde tilfredsstille mig selv og give en nogenledes fyldestgjørende Begrundelse af den Opfatning, jeg havde tilegnet mig af Landets Historie i det Hele og særskilt af flere af de mere omstridte Spørgsmål i samme, måtte lade Bogen voxe op til et Omfang, som vilde overstige, hvad der efter vore literære Forholde kunde ansees tilrådeligt. Jeg valgte da den Udvej, at dele mit Arbejde i to og at udarbejde særskilt en Oversigt, i hvilken jeg, uden at opholde mig ved de mere bekjendte historiske Detailler, stillede mig den Opgave: at give en sammenhængende Udvikling af Grundene til den Stigen og Dalen, som er iagttaget i Folkets historiske Liv. Det er den første Deel af denne Oversigt, som herved fremkommer. Efterat have fuldendt den (i een eller måskee to følgende Dele), er det min Tanke at udgive en Håndbog i Norges Historie, i hvilken Fortællingen af Begivenhedernes Detail vil blive Hovedsagen og hvortil Manuscriptet allerede for en Deel ligger færdigt.

Christiania, 21de October 1873.

I.

Indledning.

DET gjelder om Norges Historie i højere Grad end om de fleste andre Landes, ialfald de skandinaviske Nabolandes, at den deler sig i skarpt afgrændsede Perioder, der stå så heelt afvigende for os i Hensyn på ydre Charakteer, og som afløse hinanden tilsyneladende så pludseligt, uden Overgange, at det hver Gang er som et nyt Folk, der optræder. Det rigt bevægede Liv i Sagatiden afløses af en næsten uafbrudt indre Ro, en Dvale uden Begivenheder og uden fremtrædende historiske Personligheder. Det er „som Stilheden på en Valplads efter Slaget“ (Geijer). Nordmændene, der i den forudgående Periode syntes det uroligste, uregjerligste, det politisk sterkest bevægede af de tre skandinaviske Folk, blive med engang det tammeste og drive næsten som et viljeløst Vrag ind i Unionstidens Brydninger.

Den norske Kongesaga fortsætter sig, som bekjendt, til Magnus Lagabøter i sidste Halvdeel af det 13de Århundrede og bevarer den samme Charakteer, holder sig på Højden til det Sidste. Sturla Thordssøn, Håkon Håkonssøns og Magnus Lagabøters Biograf, var opdraget i den islandske Sagaskole og repræsenterede dennes fulde Modenhed. Man kunde sige, at han var Sagaskrivningens Virtuos, ligesom hans Farbroder Snorre Sturlassøn var dens Mester. Det Stof, der forelå Sturla til Behandling, var heelt forskjelligt fra det, der havde foreligget Snorre. Sturla skrev efter Brevskaber og Øienvidners Beretning; det er actmæssig, fuldt autentisk Historie, — medens Snorre byggede på Legender, mundtlige gjennem Århundreder forplantede, poetisk udsmykkede Sagn og gamle Skaldekvad. Stoffet er forskjelligt, som Håkon Håkonssøns Tidsalder var forskjellig fra Olaf den Helliges; men Stilen, hvori begge Kongers Historie er fortalt, er ialfald i en udvortes Forstand ganske den samme; det er en engang for alle oparbejdet Maneer. Denne, af den mundtlige Tradition prægede, ved Erindringerne fra det store Sagaold (Christendommens og Hedenskabets Kamptid) væsentlig uddannede Maneer, som Sturla Thordssøn gjennemfører med stort Mesterskab, breder ud over det af ham skildrede Tidsrum et Skjær af en Storhed, som det i sig selv neppe kan have besiddet. Fortællingen i Håkon Håkonssøns Saga har det samme Liv, den samme Fylde og Anskuelighed som i Heimskringla eller andre af de bedste Sagaverker: Personerne indføres jævnlig talende i første Person; charakteristiske, anecdotmæssige Småtræk indstrøes osv. Endog Citaterne af Skaldekvad mangle ikke. De kunne vistnok her, hvor samtidige Begivenheder skildres, ikke have den samme Betydning som hos Snorre, den nemlig at tjene som historiske „pièces justificatives“; — det er fordetmeste sig selv Sturla citerer, og denne så temmelig meningsløse Indfletten af Skaldekvad, der hverken tjene til at støtte eller oplyse den prosaiske Fortælling, er et Vidnesbyrd om en noget mekanisk Efterligning af et engang opstillet Mønster[1]; men den bidrager sit til at fremkalde hos Læseren en skuffende Forestilling om Sagatidens eensartede Charakteer. Det synes, som om denne til det Sidste har bevaret den samme Kraft og Ejendommelighed; Sagaen taber ikke lidt efter lidt sin Friskhed og Fylde eller går over i stedse magrere Optegnelser, lignende til Middelalderens almindelige latinske Krøniker; den standser afbrudt, idet den har nået sin fulde Højde, så at vi med engang styrtes fra det Lys, som den udbreder over sin Tid og dens fremtrædende Mænd, ned i et prosaisk Mørke.

Kilderne til vor Historie i det følgende Tidsrum ere af samme Art, som Kilderne til Sveriges og Danmarks: korte annalistiske Optegnelser, tørre Brevskaber eller Tractater, der give os Navne, men ingen Personligheder, gjøre os bekjendte med Statshandlingernes og de politiske Stridigheders ydre Gang, men lade os i Regelen ganske uvidende om de Følelser og Stemninger, der have bestemt dem. Og denne Kilde strømmer endog langt rigere for Sveriges og Danmarks Vedkommende end for Norges, så at vor Historie, der, sålænge Sagaen holder ved, har et stort Fortrin fremfor Nabolandenes i Fylde og Farverigdom, med eengang bliver den fattigste og meest afblegede.

Norge synes ved Sagaperiodens Slutning at have stået så højt i ydre Magt og indre Velstand, som det overhovedet nogensinde har stået før den nyeste Tid. Partilidenskaberne, der sålænge havde lammet Folkets Kraft, vare betvungne, Næringsvejene blomstrede under Indflydelse af den vundne Retssikkerhed og Fred; den norske Konge kunde optræde med Eftertryk og Anseelse i Nordens politiske Forviklinger. Og kun få Generationer senere møde os allerede de utvetydigste Vidnesbyrd om Landets politiske Afmagt og Underlegenhed under Naborigerne. Det synker sammen, uden Kamp, næsten uden en convulsivisk Trækning. Det er, som om en Nattefrost pludselig har lagt Iis over alle Livskilder hos Folket og bragt dem til at forstumme.

Og, ligeså pludseligt som Faldet synes at have været, ligeså brat synes også Overgangen til den nye Friheds- og Selvstændighedsperiode. „Friheden blev sågodtsom funden“, har man sagt; den var en Himmelens Gave; Folket vaktes af sin dybe Søvn ved et Stød udenfra og fandt sig i Besiddelse af Herligheder, hvorom det aldrig havde drømt. Sådant var tilsyneladende Forholdet, og således må det opfattes, når man kun har for Øje den ydre Modsætning mellem Tiden før 1814 og Tiden efter. Nordmændene, som i Århundreder med Ro, ja Tilfredshed havde fundet sig i et provincielt Afhængighedsforhold, hos hvem ingen Misnøje var kommet tilorde over et gjennemført Heelstatssystem, der bragte deres Navn i Forglemmelse og nedsatte dem til en Underafdeling af et andet Folk, bleve med eengang som besatte af den nationale Selvstændighedsånd, ømtåligere end de fleste Folk om sit Navns Ære og Værdighed. Nordmændene, der roste sig af at være den souveraine Arveherres og Konges troeste Undersåtter, hvis eneste politiske Dyd syntes at være Lydighed, bleve med Eet det meest frihedselskende, frihedsbegeistrede Folk i Europa. Før 1814 neppe en eneste politisk Livsyttring; efter 1814 Politiken en Lidenskab, der griber alle. Før 1814 en landsfaderlig Regjering, der behandler Folket som umyndige Børn; efter 1814 fuld Selvstyrelse, alle Frihedens Former, og Folket finder sig tilrette i dem, veed at bruge dem, som om det aldrig havde været ude af Øvelse, som om det i Århundreder havde været beskjæftiget med, — ikke at lovsynge Christianer og Fredriker, — men med at hevde sine politiske Rettigheder ligeoverfor Kongemagt og Embedsvelde.

Det er ikke til at undres på, at man har havt ondt ved at forestille sig disse voldsomme, pludselige Omslag som Led i en organisk, sammenhængende Udvikling, — at man har været tilbøjelig til at opfatte dem næstendeels som noget mirakuløst, eller at man længe er bleven stående ved ydre, tilfeldige Omstændigheder, der have brudt af eller begyndt uden Indledning og uden Forberedelse, som de bedste Forklaringsgrunde. Men Granskningen kan ikke, når det gjelder at forklare de store og varige Omslag i et Folks Skjæbne, slå sig til Ro ved blotte Tilfelde eller ydre Begivenheder, hvor veldige end disse kunne have været i sin øjeblikkelige Virkning. Her har Montesquieu’s bekjendte Ord Anvendelse: „Il y a des causes générales, soit morales, soit physiques, qui agissent dans chaque monarchie, l’elévent, lama intiennent ou la précipitent; tous les accidents sont soumis à ces causes, et si le hasard d’une bataille, c’est-à-dire une cause particuliere a ruiné l’État, il y avait une cause générale qui faisait que cet État devait périr par une seule bataille; en un mot: l’allure principale entraîne avec elle tous les accidents particuliers“[2]. Sjelden have vel voldsommere Stød udenfra været rettede mod noget Folk end de, som bleve rettede mod Angelsachserne ved de danske og nordmanniske Invasioner. Alligevel er det bleven erkjendt, at disse ikke i og for sig forklare den angelsachsiske Nations Fald, men at indre Grunde have samvirket med dem og givet dem deres skjæbnesvangre Betydning. „The successes of Swegen and Cnut“, siger Kemble, „and even of William the Norman had much deeper causes than the mere gain or loss of one or more battles. A nation never falls till the citadel of its moral being has been betrayed and become untenable“.[3]

På den her betegnede Vej har også den historiske Forskning hos os forlængst slået ind, idet den har søgt at forklare det norske Folks „Grandeur et Décadence“ i Middelalderen og ligeledes dets politiske og nationale Gjenfødelse i vore Dage. Men det vil neppe drages i Tvivl, at der endnu er overmåde meget at gjøre i denne Henseende. Hvorvel „Svartedauen“ har ophørt at gjelde som det store Vendepunct, Hovedgrunden til Norges pludselige Fald fra sin Anseelses og Velmagts Højde, og er nedsat til en Omstændighed af tredie eller fjerde Rang; — hvorvel det er erkjendt, at den lange Dvaletid ikke er så ganske uden Livstegn, som man engang forestillede sig, at der lader sig påvise en Fremgang både i materiel og i åndig Henseende, der bliver sterkere, jo nærmere vi komme det Tidspunct, da Folket gjenvinder sin fulde politiske Selvstændighed, — så stå dog endnu de tre store Perioder i vor Historie: — den gamle Selvstændighedstid, Unionstiden og den nye Selvstændighedsperiode, — altfor løst forbundne i den gjengse Opfatning og i de historiske Fremstillinger; det Udvortes og Tilfeldige spiller endnu en altfor overvejende Rolle i Forklaringerne af det nationale Livs Stigen og Dalen, man får Besked om „les accidents particuliers“, der have været medvirkende i at fremkalde de store Omslag; men „l’allure principale“, som har givet hine deres Betydning, er vistnok langtfra at være tilstrekkelig klart erkjendt og fremhævet; — vi kunne neppe endnu siges at besidde vor Historie som et sammenhængende Hele.

Idet Nordmændenes nationale Selvstændighedsånd efter 1814 vågnede til fornyet Liv, vendte den deres Blik mod Oldtiden, medens den drog ligesom et Forhæng for den nærmest forudgående Tidsalder. Vi finde dette Forhold kraftigst udtrykt i en af Wergelands Taler, hvor det heder: „Vort Norge og Fortidens Norge synes som to afbrudte Halvringe, der passe på det nøjeste sammen; Mellemalderen kun som den uegte Lodning, som vi bryde væk for at hele de egte Led. — Vi springe over Mellemalderen; vi hverken beundre eller elske disse Nordmænd; det er kun i Tiden, ikke i Ånden, de stå os nærmere. — Vi mene Oldtiden, når vi nævne det gamle Norge; vi ile strax did, ligesom Øjet seer tversover fra Fjeldtind til Tind, uden at bøje Synsstrålerne efter Dalen imellem“. Man vil sige, at denne Begejstring for Oldtiden var uegte og hvilede på en Selvskuffelse, der kun så hen til ydre Overeensstemmelser og derfra sluttede til et indre Slegtskab med en Tidsalder, hvis Væsen man til Trods for al Beundring dog til Syvende og Sidst ikke forstod. Men, hvor meget Sandt der end kan være heri, så er det på den anden Side ikke mindre vist, at den eensidige Henvendelse mod Sagatiden, den beundrende Beskuelse af denne Periodes Storhed og Kraft var en naturlig og nødvendig Yttring af Nationalånden og af største Betydning for dennes Udvikling. Idet den nationale Selvstændighed skulde hevdes til alle Sider, gjaldt det at stille noget op imod Traditionerne fra Dansketiden, som endnu måtte være sterke hos de Fleste, og som man bekjæmpede desto ivrigere, jo sterkere man følte sig bunden ved dem; det gjaldt, at den endnu famlende Selvfølelse fik et positivt Indhold at støtte sig til, at der gaves den et historisk Grundlag, hvorpå den kunde føle sig nogenlunde sikker, og et sådant frembød Sagatiden. Hid søgte derfor de frie Nordmænds på engang ubefæstede og kravsfulde Patriotisme, her alene fandt de en Historie, som de kunde vedkjende sig. Det blev den store Opgave: at skildre og studere Sagatiden og bringe dens Minder til almeen Kundskab.

Det nationale Behov stødte her sammen med en almindelig Tidsretning. „At gå tilbage til sig selv“ var siden Slutningen af det forrige Århundrede bleven det store Løsen hos de germaniske Folk. I Kunst og Poesi, Sprog og Historie søgte man overalt op til Begyndelserne, til det „Volksthümliche“, det Primitive; man fordybede sig i den engang så ringeagtede Middelalder; man samlede og studerede med Begejstring alt, der tilhørte eller mindede om Folkenes Urtid, inden endnu den nyere romersk-christelige Cultur havde nivelleret dem, medens de endnu syntes at udfolde sit Væsen på en fri og ejendommelig Måde. Denne Retning var fra først af beheftet med megen Eensidighed; men den havde på den anden Side sin store Berettigelse; den blev et Slags nordisk-germanisk Renaissance og har fremkaldt meget Stort og Godt, givet Literaturen betydningsfulde Impulser, åbnet nye Baner for den historiske og sproglige Granskning. Fra Tydskland, hvor den havde sit Centrum, udbredte den sig til de skandinaviske Folk, og ingensteds syntes den at måtte finde en taknemmeligere Jordbund end hos Nordmændene, i hvis Oldhistorie det urgermaniske Væsen fremtrådte skarpest og klarest. Således førtes fra alle Sider vore historiske Forskere til at samle sin Kraft på Studiet af Norges Oldtid, på Granskningen af de ældste Vidnesbyrd om Folkets Liv. De kastede sig over disse Studier med en Enthusiasme, som, ikke mindre end Talentet, er en Betingelse for at udrette noget Stort i Videnskaben, og deres Studier og talrige Arbejder fulgtes med al den Deeltagelse af deres Landsmænd, som Dagspolitiken og det practiske Stræv kunde levne Rum til hos et endnu lidet modent Folk.

Det kunde forudsees, at der vilde indtræde et Slags Reaction herimod, og der har i den senseste Tid viist sig også hos os Tegn til en mere kritisk Stemning ligeoverfor den norske historiske Skoles Arbejder. Det er bleven udtalt, ialfald antydningsviis, at Tidsalderens rådende Retning i Forbindelse med den Omstændighed, at Skolens ledende Mænd væsentlig indskrænkede sine Studier til Sagaperioden, førte dem til en eensidig Forherligelse af denne, bragte dem til at tillægge Spørgsmål vedrørende Folkets ældste Historie en altfor indgribende og umiddelbar national Betydning. Er det sandt, at ethvert Afsnit af et Folks Historie for at forståes må sees i Sammenhæng med det foregående, så gjelder det også omvendt: det Foregående finder først sin fulde Forklaring i det Følgende: Svaghederne i Norges gamle Cultur, Manglerne ved dets Statsforfatning komme først ret tilsyne i Unionsperioden, og herfra falder således et Lys tilbage på Sagaperioden, der i mangt og meget må modificere vor Opfatning af denne.

Det er bleven sagt: „I’histoire est toujours à faire“; den fremadskridende Udvikling giver bestandig nye Standpuncter at betragte den fra; det er, som når man stiger op ad en Fjeldside og seer sig tilbage over det underliggende Landskab: det er den samme Dal, de samme Åsrygge, men alligevel skifter Landskabet Charakteer, eftersom man kommer højere op. Således, om end Kilderne til et Tidsrums Historie ikke forøges, om end de samme Actstykker foreligge os, som have foreligget andre Tiders Mænd, ville vi dog i mangt og meget læse noget andet ud af dem, end disse have gjort. Keyser’s og Munch’s grundige og skarpsindige Forskninger ville ikke kunne spare os for Umagen at see selv, at granske Kilderne om igjen og bestandig om igjen; de Resultater, hvortil de i det Enkelte ere komne, ville rimeligviis for en Deel blive omstyrtede eller modificerede; en i mangt og meget afvigende Opfatning af Oldtidens Historie og Åndsliv vil blive, er tildeels allerede begyndt at blive gjort gjeldende. Men deres Fortjenester ville derfor ikke synes mindre. Det vil tvertimod vistnok mere og mere erkjendes, eftersom man sættes bedre istand til at overskue Gangen i vor Udvikling siden 1814, at sjelden nogen videnskabelig Gjerning af større Betydning for et Folk har været udført end den, som udførtes af disse to Mænd, der vare hinanden så ulige i Evner og Natur, men hvis Navne stedse ville være sammenknyttede.

Den store og følgerige Åndsbevægelse, der udgik fra Tydskland og overalt hos de germaniske Folk vendte Blikket mod Racens Fortid og dens Minder, havde ved Siden af det Berettigede og Frugtbare meget Skjævt og Usundt i sit Væsen. Den udgik fra eller var påvirket af Rousseau’ske Utopier; den var et Slags national Rejsning hos de germaniske Folk mod den hidtil herskende væsentlig romanske Åndscultur og ledede ifølge heraf til overdrevne eller urimelige Forestillinger om Fortræffeligheden af alt Primitivt, til en obligat Lovprisning af det Urgermaniske, til en mere eller mindre bestemt Opstilling af en Guldalder forud for den sikkre Historie, før Germanerne vare komne i Berørelse med Romerne og fordervede, udskjæmte ved denne Berørelse, — til Forestillinger om en Declineren fra den oprindelige moralske og åndige Højde, om det nationale Væsen som noget fra først af ferdigt og afsluttet, der ikke kunde udvikles, men alene opløses og forderves ved Påvirkninger udenfra, — til et vrangt Begreb om det „Volksthümliche“ i Literatur som noget ikke blot forskjelligt fra, men aldeles modsat moderne Forfatterskab, som om Folkepoesi og gammel „folkelig“ Literatur ikke blot forsåvidt med Rette fører dette Navn, som den har været optaget hos Folket, men at der ved den overhovedet ikke kan være Tale om nogen Enkelts Forfatterskab, at den ikke blot afspejler Folkeånden i samme Forstand som al anden Kunst og Literatur, men at den er i Ordets egentligste Forstand denne Folkeånds eget Verk, Frembringelser af det hele „syngende Folk“ osv.

Idet Bevægelsen forplantede sig til de skandinaviske Lande, fulgte Overdrivelserne med, ja disse gjorde sig vel endog sterkere gjeldende i Norden, hvor der var bevaret langt flere og tilsyneladende langt ældre, ialfald mere egte, uforvanskede Overleveringer fra den Tid, da Stammen „levede sit eget Liv“. Jo ældre, jo bedre, det blev også her den store Fordringssætning. Man ravede om i überschwängliche Talemåder om den nordiske Mythologis Dybde og Højhed, og de Digte eller Fortællinger, i hvilke denne var bevaret, førtes op til Stammens fjerneste Urtid, betragtedes som Rester fra en paradisisk Tid, da Stammens Åndsliv endnu havde havt den primitive Naturs Reenhed og Højhed. Det var det ældste i hele den såkaldte oldnordiske Literatur, og det var tillige det bedste. Enhver Tanke om Udvikling og Væxt blev holdt borte. Man kaldte den gamle Poesi eller den Cultur, der giver sig tilkjende gjennem den, en „Skat“, en „Arv“, en „hellig Arv“, og disse billedlige Udtryk gik i Tidens Betragtningsmåde over til et Slags Virkelighed; det hedte, at vore Forfædre havde ført den (Skatten) med sig fra det fjerne Østen; den var flyttet fra Danmark til Sverige, derfra til Norge og så til Island, og, som det plejer at gå med Liggendefæ, når det således går fra Hånd til Hånd: det var bleven slidt og skjæmt, det ene Stykke var kommen bort efter det andet. På lignende Måde som Culturen forestillede man sig også Sproget som noget engang for alle ferdigt og opgjort, et energon, ikke en energeia.[4] Eddakvadenes Sprog var i den historiske Tid Islands og tillige Norges Skrift- og Talesprog, medens de ældste danske og svenske Sprogmindesmerker ere affattede i derfra bestemt afvigende Dialecter. Men Gude- og Heltekvadenes Sprog, — meente man, — måtte engang også have været Danmarks og Sveriges; det var det gamle, det oprindelige, som derfor med Rette benævntes „oldnordisk“, og som kun bevarede noget længere sin oprindelige Reenhed på Island og i Norge, fordi disse Lande lå mere afsides og ikke vare så udsatte for fremmed Påvirkning som Danmark og Sverige. Enhver Påvirkning udenfra skulde nemlig gjelde som nødvendigviis forstyrrende, enhver Forandring som en Forvanskning.

Man seer let, at denne Betragtningsmåde kun i en meget indskrænket Forstand tilsteder en Vindicering af Edda- og Sagaliteraturen for den norske Folkestamme, og at man fra det Standpunct, som er givet med den, let kan komme til at incorporere eller opløse hele Norges ældre Historie til Fordeel for et nordisk Fælledsskab. Endeel af Literaturen ansåes for at tilhøre en Tid, der lå forud, ikke blot for Islands Opdagelse, men for Tilværelsen af en særskilt norsk Nationalitet. Og forsåvidt dens Frembringelser efter sit Indhold bestemt knytte sig til Island eller til Norge, gjaldt det ialfald som klart, at de havde et ringere Verd, en underordnet Betydning. I Overeensstemmelse med den falske Forudsætning, at det meest Oprindelige tillige må være det meest Charakteristiske og det Bedste, gik man dernæst ud fra, at hvad man fandt beundringsverdigt eller ejendommeligt i den norrøne Sagaliteratur og det af Sagaerne skildrede Liv, det måtte nødvendigviis også — og i endnu langt højere Grad — have tilhørt de Tider, der gik forud for den historiske Sagatid. I Literaturen og i Livet så man et Verk af den „nordiske Folkeånd“, der fungerede som et Slags mythisk Væsen eller en skolastisk Entitet, til hvilken alt det merkverdige og særegne, alt det, som kunde behøve en Forklaring, førtes tilbage som til sin sidste Grund; men denne nordiske Folkeånd tænkte man sig ikke som noget historisk Tilblevet, men som noget Oprindeligt, der endog måtte have udfoldet sig kraftigere og renere i en forhistorisk Periode, inden den nordgermaniske Stamme havde deelt sig i flere særskilte Grene. Sagatiden skulde kun være et Slags Eftersommer, en Afglands af denne fordums Herlighed, der havde været fælleds for alle de skandinaviske Folk.

Hertil kom nu endelig, at på den Tid, da Edda- og Sagaliteraturen først droges frem af sin Forglemmelse og gjordes bekjendt for det store Publicum, vare Norge og Danmark endnu forbundne i en Heelstat, i hvilken Danmark var Hovedlandet. Norge betegnede i det officielle Sprog næsten kun en Localitet; der kunde, som Munch har udtrykt det, vel være Tale om norsk Sild og norske Planker, men ikke om norsk Sprog eller Literatur eller Nationalitet. De fleste norske og islandske Håndskrifter vare komne til Sverige eller Danmark, opbevaredes i danske eller svenske Bibliotheker, og det var her, at Studiet af denne Literatur gjennem en lang Række af År blev drevet; det var her, at den i Tydskland begyndte germanistiske Bevægelse først fandt et tilsvarende nordisk Udtryk. Man gav nu disse Forhold en tilbagevirkende Kraft; man forestillede sig ganske troskyldig, at den gamle norrøne Literatur, hvis Mindesmerker fandtes spredte rundt om i Norden, og som for en Deel behandlede Stoffer, der kunde gjelde som ældre end Stammens Udgrening i de særskilte skandinaviske Folk, virkelig var i fuldeste Bemerkelse af Ordet et Fælledseje, i hvilket hvert af disse Folk med samme Ret kunde see et Billede af sin „lykkelige Barndomstid“.

Imod denne Betragtningsmåde optrådte Keyser og Munch; det blev deres Opgave at grundlægge en national norsk Historieskrivning, og de arbejdede, i Overeensstemmelse med det derved givne Standpunct, på at udsondre det særlig Norske og det Fælledsnordiske og at opdrage skarpere Grændser mellem Norsk, Svensk og Dansk, end man hidtil havde anerkjendt. Den Literatur, som var opstået i Norge og Norges Udflytningslande, vilde de have hevdet for det norske Folk som dets historiske Ejendom, hvori de andre skandinaviske Folk kun indirecte kunde siges at have Andeel, og hvori de ikke med samme Ret eller på samme Måde som Nordmændene skulde kunne see et Udtryk for sit Oldtidsliv. Det var naturligt, at denne Stræben vakte Uvilje hos de Danske og Svenske, der vare opdragne i Troen på deres fulde Lod og Deel i alle den nordiske Fortids Herligheder, og som nu fik at høre, at Nordmændene krævede det Meste og det Bedste for sig alene. Den norske historiske Skole blev beskyldt for eensidig Vindicering; det hedte, at det var en overspændt Nationalfølelse, som drev dem til at forestille sig Kløften mellem de skandinaviske Folk så dyb som mulig, ja endog til at udfinde en egen Indvandringsvej for deres eget Folk, som om det havde været en Besmittelse for den ublandede norrøne Race at sætte Foden på dansk eller svensk Grund, — at deres Betragtningsmåde af Nordens ældre historiske, sproglige og literære Forhold lider under en Snæverhed og Exclusivitet, der er ligesålidt forenelig med Videnskaben som med den nordiske Broderånd, og hvorved det Særegne sættes over det Almindelige, det Uvæsentlige, Udvortes, Tilfeldige over det Indre og Væsentlige. Som man veed, heder det tildeels så endnu, og det er endog, efter Munch’s og Keyser’s Død, Gang efter Gang bleven forkyndt, at deres Theorier, både med Hensyn til Indvandringen og med Hensyn til den rette Benævnelse på Edda- og Sagaliteraturen og dens Sprog, nu skulde være blevne „udviste af Videnskaben, hvor de aldrig have hørt hjemme“. Men disse Sejrsbulletiner bør man ikke stole for sterkt på; allermindst bør man forestille sig, at de Synsmåder, som bekjæmpedes af den norske historiske Skole, nu skulde have Udsigt til at blive gjenindsatte i sin forrige Verdighed; om dem gjelder det med en langt mere utvivlsom Sandhed, at de ere udviste af Videnskaben.

Det er vel sandsynligt, at det var et Krav af den norske „Særfølelse“, der fra først af ledede Munch og Keyser ind på at distingvere skarpere mellem Norsk, Svensk og Dansk og at opsøge Forskjelligheder mellem Folkene, der gik op til deres tidligste historiske Fremtræden; men de imødekom ved denne Bestræbelse tillige et almindeligt Videnskabens Krav. Augustin Thierry[5] har sagt: „Le grand précepte qu’il faut donner en histoire, c’est de distinguer au lieu de confondre, car, à moins d’être varié, l’on n’est pas vrai“. Denne Regel har ikke mindre Anvendelse på den videnskabelige end på den æsthetiske Side ved Historien; den vil sige det samme, som når det heder, at de historiske Phænomener må betragtes som en sammenhængende Udviklingsproces, en Væxt, der forgrener sig, eftersom den voxer. Det er bekjendt, at den nyere Tids Granskning mere og mere og ad forskjellige Veje har nærmet sig til at gjøre en sådan Betragtningsmåde gjeldende. Den sammenlignende Lingvistik og den sammenlignende Mythologi har godtgjort et Slægtskab mellem de fleste europæiske Folk og viist, hvorledes jævnsides med den ydre Forgrening i Racer, Stammer, Nationer er gået en tilsvarende indre, i Sprog, Cultur, mythiske og religiøse Forestillinger m. m. fra et oprindeligt, for dem alle fælleds Grundlag.

Hertil synes nu den norske historiske Skoles Bestræbelse for at distingvere skarpere mellem de nordiske Folk, end hidtil var skeet, at knytte sig på en naturlig Måde. Udhævelsen af det særskilt Nationale og Erkjendelsen af det udover den enkelte Stamme eller Folkeafdeling gående Slægtskab eller Fælledsskab er i Virkeligheden de to modsatte, men nødvendig samhørende Sider ved den samme Betragtningsmåde. De norske Historikere kunde fra deres nationale Standpunct langtfra i samme Grad som deres Modstandere, der ikke vilde lade nogen ejendommelig Udvikling gjelde inden det „oldnordiske“ Fælledsskab, føle sig generede ved, at det påvistes, at flere af de meest ophøjede og beundrede nordiske Myther i sine Grunddrag ere fælleds for den hele Kreds af germaniske eller endog den hele Kreds af indo-europæiske Folk. De måtte tvertimod i et sådant Forhold finde en Støtte for sine nationale Påstande ligeoverfor de Danske og Svenske. Det er ligetil, at, når det er erkjendt, at inden de videre Kredse — den indo-europæiske, den germaniske — Fælledsskab og særegen Udformning af det Fælleds går jævnsides, så at Stammeforskjellen overalt svarer til Forskjelligheder i andre Henseender, medens dog det fælleds Grundlag overalt skinner tydelig igjennem, må det synes berettiget at overføre dette til også at gjelde den snævrere Kreds, så at man kan indrømme et endnu langt mere omfattende Fælledsskab mellem de nordiske Folk i Hensyn på Charakteer, Cultur, Sprog osv. og dog påstå, at også her en Divergents i alle disse Henseender må have fundet Sted, svarende til de forskjellige Betingelser, under hvilke de forskjellige Hovedafdelinger af den — oprindelig måskee fuldkommen eensartede — nordgermaniske Befolkning udviklede sig, efterat den havde nedsat sig i sit senere historiske Hjem. Andet og mere end denne Påstand behøvede ikke den norske historiske Skole som Forudsætning for sin nye Lære. Når man ikke vilde lade den gjelde, men eensidig fremhævede det nordiske Fælledsskab, som om det var uforeneligt med Erkjendelsen af noget for den enkelte Green af Stammen Særegent, måtte man conseqvent komme til at bestride det videre Fælledsskab, der forener alle germaniske eller alle indoeuropæiske Folk. Nu, såvidt har naturligviis ingen i den nyere Tid kunnet gå ligeoverfor de mange og uimodsigelige Kjendsgjerninger, som Forskningen har bragt frem. Men det er vist, at det, under Polemiken mellem de nordiske Lærde om den rette Benævnelse på Edda- og Sagaliteraturen og dens Sprog, var fra norsk Side, at dette videre Fælledsskab sterkest og stadigst blev fremhævet, medens man i Danmark og Sverige ingenlunde syntes villig til at indrømme det den tilbørlige Betydning.[6] Klagen over den norske historiske Skoles nationale Exclusivitet kan med ligestor og større Føje vendes mod dens Modstandere.

Idet Keyser og Munch og navnlig da den sidstnævnte gjorde gjeldende, at Edda- og Sagasproget (Norsk-Islandsk eller Norrøn) ikke var det fælledsnordiske Grundsprog, men en Udviklingsform af dette, sideordnet Gammelsvensk og Gammeldansk, der i visse Henseender endog stode det Oprindelige nærmere end den norske Green af den fælleds Stamme, åbnede de en Bane, på hvilken den senere Granskning afgjort har skredet videre frem[7], og brød med den herskende Opfatning af Sproget som noget engang for alle ferdigt, der ikke kan forandres uden at forvanskes. Idet de påstode, at det umiskjendelige Fælledsskab mellem de nordiske Folk i Hensyn på Gudetro og Gudesagn ikke udelukker Muligheden eller Sandsynligheden af, at hvert enkelt mythisk Billede eller Sagn har formet sig noget anderledes i et Fjeldland som Norge end på det danske Sletteland, bidroge de sit til at bekjæmpe den overtroiske Forestilling om nordisk Mythologi som et Slags åbenbaret Lære, der overantvordedes fra Slægt til Slægt, og hvis Reenhed det var Folkenes store Opgave at vedligeholde, og til at hevde den rigtige Anskuelse, hvorefter denne Mythekreds som enhver anden har dannet sig lidt efter lidt og vedblevet at voxe, indtil den blev afbrudt ved Christendommens Indførelse. Deres Stræben: at fremhæve Betydningen af de forskjellige Betingelser, hvorunder hver af de skandinaviske Nationaliteter udviklede sig, for derigjennem at sikkre den norske Folkegreen dens særlige historiske Ret til hvad der hos den findes bevaret, måtte overhovedet bidrage til at modarbejde det gjængse Afguderi med den nordiske Folkeånd og alt, hvad dermed hænger sammen: Forudsætningen om en forhistorisk Guldalder, Opfatningen af det nordiske Oldtidsliv som Rester af en engang for alle givet Capital, der bevaredes bedst ved fuldkommen Isolation, og hvis Undergang måtte blive en Følge af Berørelserne med fremmede Folkeslag, — og derimod bane Vej for en Opfatning af dette Liv, hvorefter det er Udviklingsformer, der have dannet sig lidt efter lidt, og som, efter at have nået fuld Modenhed, atter opløses ifølge de samme Love, ifølge hvilke de have dannet sig, så at deres Opløsning ligesålidt kan være Gjenstand for Beklagelse som deres Tilbliven for chauvinistisk Selvforherligelse.

Men man kan sige, at de ikke gjennemførte denne Betragtningsmåde. De kom mere eller mindre uforvarende ind på den; den var på en Måde en Conseqvents af deres nationale Standpunct, men en Conseqvents, som de ikke droge eller vilde drage. De gik for en Deel ud fra de samme eller lignende Forudsætninger som de, hvorpå Læren om det absolute nordiske Fælledsskab var bygget, og hyldede i Grunden de samme almindelige Synsmåder som deres Modstandere, så at de ikke sjelden, ved at hevde Norges historiske Ret, kom i Modsigelse med sig selv eller lagde for stor Vegt på ydre, tilfeldige Omstændigheder. Dette gjaldt nu langtfra såmeget om Munch som om Keyser; men Keyser var også Skolens Grundlægger og vedblev at være dens egentlige Leder, trods hans yngre Medarbejders ulige større Productivitet og ulige mere fremragende Forskerevne. Munch var væsentlig Kritiker, som sådan vistnok uden Ligemand i de nordiske Lande, utrættelig i at opsøge nye Argumenter og bryde op nyt Land for Granskningen; han opholdt sig ikke længe med at forme eller systematisere, men ilede fra den ene Undersøgelse til den anden og kom under denne rastløse Arbejden-sig-videre-frem til at gjennembryde på mange Puncter den Lærebygning, hvortil han havde sluttet sig, eller til at levere vegtige Beviser mod dens Rigtighed, hvilke han dog ikke selv gjorde den fulde Anvendelse af. Keyser derimod var mere dogmatisk og systematisk anlagt; han gav sig god Tid, udarbejdede med større Omhu, tilegnede sig med større Inderlighed og fik derfor større Indflydelse på at bestemme og formulere de i vor nationale Historieskrivning rådende „vues d’ensemble“. Og han var heelt gjennemtrængt af den fra Tydskland i Århundredets Begyndelse udgåede nationale Åndsvækkelse og kunde ikke frigjøre sig fra dens Synsmåder og Tendentser. I Fremstillingen af vor ældre Historie, sådan som den gaves af ham og Munch, trådte derfor disse sterkt frem. Grundbetragtningen af den gamle Literatur og det Liv, den afspejler, vedblev, trods de store Fremskridt i det Enkelte, dog altfor meget at være den samme som den, der tidligere, i Opdagelsens første Ruus, havde været gjort gjeldende i Danmark og Sverige. Det var den nordisk-germaniske Enthousiasme, overført på norsk Grund og iklædt nye Former.

De norske Historikere deelte med sine dansk-nordiske og tydsk-germanistiske Forgjængere Tilbøjeligheden til at forestille sig alting så gammelt som muligt og til at lade det Oprindelige gjelde som noget Fortreffeligt, et engang givet Ideal, som det under den følgende Historie kun gjaldt om at bevare såvidt reent og uforfalsket som muligt. Denne Tilbøjelighed kommer vistnok allerede tilsyne i den såmeget omskrevne Indvandringshypothese, der fra først af gav Anledning til Benævnelsen „Den norske historiske Skole“. Det er en Uretferdighed, hvori navnlig danske Lærde endnu altfor hyppig gjøre sig skyldige, at bestride, at Keyser’s og Munch’s Lære også på dette Punct var et Fremskridt ligeoverfor de tidligere gjengse Forestillinger. Men, når vi læse, hvorledes de følge Nordmændene tilbage til deres Urhjem på Østeuropas Sletter og derfra lade dem „som et aparte Folk“ vandre sin egen Vej nord om den Botniske Vik til det forjættede Land, — den ene efter den anden, ligesom efter en lagt Plan, — kunne vi på den anden Side ikke verge os for et Indtryk af, at de altformeget have forestillet sig Folk og Cultur som noget fra først af ferdigt, for sig bestående, og at de ikke have givet tilstrekkeligt Rum for Tanken om en fremadskridende Udvikling, der samler og spreder under Indflydelsen af forskjellige Naturbetingelser eller Forbindelser med andre Folk.

De gik altfor villigt ind på de gjengse, ubeviislige og urimelige Meninger om Eddadigtenes overordentlige høje Ælde (Keyser sætter i sin Literaturhistorie „Völuspå“ op til det 5te Århundrede) og kunde således ikke på nogen afgjort Måde bryde med Forestillingen om en Guldalder langt op i den gråeste Oldtid og om en oprindelig renere, mere ophøjet Religion, hvoraf den i Eddaerne bevarede Mythologi kun skulde fremstille de forvanskede Rester, — en Forestilling, hvori der vel kan være såmeget Sandt, at nemlig enhver Udvikling medfører en Tilbagegang i enkelte Henseender, ligesom enhver Plantes Væxt medfører en Visning eller Afskalling af visse Plantedele, men som i den almindelige Form, hvori den oftest blev gjort gjeldende, må kaldes Overtro. De fastholdt den absolute Modsætning mellem en yngre Kunstliteratur, der skyldes enkelte Forfattere, og en ældre Folkeliteratur, der antages ligefrem at være en Folkeåndens Frembringelse og i denne Egenskab tillægges et ubetinget højere Verd. De optoge og videre uddannede den af danske Lærde grundlagte Lære om Sagaen, som ikke blot hvilende med Hensyn til sit Stof på den mundtlige Tradition, men endog som ferdigdannet i denne med Hensyn på Formen, så at Opskrivningen kun skulde være et reent mekanisk Arbejde og Sagaforfatterne nedsattes til at være Skriverkarle i Folkeåndens Tjeneste, ved hvilken Lære de fornærmede Island i dets historiske Ret[8]. De søgte at vindicere for Norges Samfundsorden i Oldtiden en mere primitiv Charakteer end den, hvoraf Danmarks og Sveriges samtidig havde været i Besiddelse, og de syntes tilbøjelige til at betragte dette Fortrin som Kilden til alle andre. Når Nordmændene fremfor sine skandinaviske Stamfrender kunne opvise en Rigdom af Sagn og Digte fra Hedenold, så skulde dette være en Følge af, at de vare en mere ublandet Race og havde holdt sig mere fri for fremmede Indflydelser; Påstanden om, at Edda- og Sagaliteraturen er norsk og ikke et nordisk Fælledseje, hvori Danske og Svenske have fuld Lod og Deel lige med Nordmændene, blev knyttet til mere eller mindre usikkre Hypotheser om forhistoriske Tilstande, om de forskjellige Indvandringsveje og en formentlig Blanding af syd- og nordgermaniske Stammer i den sydlige Deel af Skandinavien.

Livet i Norges ældre Selvstændighedsperiode — både det politiske og det literære — blev i det Hele altfor meget opfattet som Yttringer af en oprindelig Folket iboende Kraft og altfor lidet som Frugten af en Udvikling, hvis Gang det er Forskningens Sag at påvise, så at både Folkets „grandeur“ og „décadence“ føres tilbage til de samme indre Grunde. Sagatiden stod, ifølge denne Opfatning, næsten som en Verden for sig. Dens Former syntes ikke at have dannet sig lidt efter lidt og dernæst at være blevne mere og mere skjøre og livløse, men at have været noget fra først af Ferdigt og at have bevaret sin Kraft, indtil de sønderbrødes ved ydre Ulykker, som når en Tråd klippes af. Heri kom Tidsalderens herskende Ånd tilsyne. Den enthousiastiske Forkjærlighed for det Oprindelige på den ene Side, og det norske Folks nationale Stemning, der var hævet ved den gjenvundne politiske Selvstændighed, på den anden affødte Fordomme, som vore Historikere ikke heelt kunde frigjøre sig fra, og som hindrede dem fra med fuld Klarhed at erkjende Overgangene, både de, som førte til, og de, som førte fra Norges Glandsperiode i Oldtiden.

Men det er disse Overgange, som det gjelder om såvidt muligt at bringe på det Rene. Jo mere Udviklingens almene Sammenhæng oplyses og hevdes til alle Sider, jo mere vil Historieskrivningen komme udover den vilkårlige Dømmen efter en Smag og Behag, Indflydelsen af de vexlende Tidsstemninger, der løfte til Skyerne den ene Dag og drage ned i Støvet den næste. „Soyons logiques et nous serons justes“, har Napoleon III sagt, og Logikken, det er Sammenhængens Ånd.

Ved at sees i deres indre Forbindelse vil enhver af vor Histories Perioder komme til sin Ret. Når det erkjendes, at det ene Tidsafsnits rige historiske Liv har med indre Nødvendighed draget efter sig det følgendes glandsløse Magerhed, eller omvendt: at dette sidstes Arbejden i det Stille har været en nødvendig Forudsætning for en følgende Tids frie Udfoldelse af Nationens Kræfter, da vil den eensidige Forherligelse af een Periode, den uretferdige Overseen af en anden, begge give Plads for en mere sikker Vurdering. Det er, fordi vore Historikere altformeget have betragtet Sagatidens Historie og Cultur som noget for sig, noget reent aparte, fordi de, omendskjønt de have erkjendt de Forbindelser, hvorved denne Periode fremstiller sig som et Led i en almeen og en national Udvikling, der har begyndt længe forud og fortsat sig længe efter, dog ikke tilstrækkelig klart have gjennemført den dermed givne Betragtning, — det er af denne Grund, at de kunne synes at gjøre sig skyldige i en Overvurdering af Perioden, hvorved igjen let fremkaldes en Reaction, som går til den modsatte Yderlighed.

Fodnoder

1

Konrad Maurer, Ueber die Ausdrücke Altnordisch etc. S. 122.

2

Grandeur et Décadence des Romains Ch. XVIII.

3

The Saxons in England etc. I. 307.

4

Jvfr. det af N. M. Petersen i Ann. f. Nord. Oldk. 1844—45 S. 65 citerede Udsagn af W. v. Humboldt.

5

Lettres sur l’histoire de France.

6

Se navnlig Munch’s Skrift „Om den norske hist. Skole“.

7

Jvfr. Dr. Wimmer, Den historiske Sprogforskning og Modersmålet, Årb. f. Nord. Oldk. 1868.

8

Munch kan siges at have gjort sin Uret i så Henseende god igjen, idet hans kritiske Arbejder have leveret de bedste Argumenter mod Læren om den i den mundtlige Tradition ferdigdannede Saga.

II.

Fælledsarisk og fælledsgermanisk Cultur.

DEN nyeste Tids mythe- og sprogsammenlignende Granskning har ingenlunde bidraget til at støtte de engang gjengse Forestillinger om en forhistorisk Guldalder, hvis renere Tro og mere ophøjede religiøse eller philosophiske Ideer skulde være blevne forvanskede, eftersom Folkene forgrenede sig eller blandede sig med hverandre.

Idet denne Granskning, der rækker Hånden til de fra philosophisk og naturvidenskabeligt Standpunct fremsatte Evolutionstheorier, har påviist et Grundlag for alle til den såkaldte ariske eller indo-europæiske Æt hørende Folks Sprog, Culturer, mythiske og religiøse Forestillinger, har den tillige godtgjort dette Grundlags Råhed og Fattigdom.

Det ariske Urfolk — Moderstammen, hvorfra Grækerne, Italerne, Kelterne, Germanerne og Slavonerne, foruden flere af Vestasiens herskende Folk, have udgrenet sig, — havde, endnu før det deelte sig, hævet sig over de reent Vildes Standpunct; det må have stået langt højere, end adskillige af Sydhavsøernes, Syd-Afrikas eller Syd-Amerikas indfødte Stammer stå den Dag i Dag. Vore ariske Stamfædre må, endnu inden hiin Udgrening fandt Sted, have tæmmet og ført sig til Nytte flere af de vigtigste Huusdyr, såsom Koen, Sauen, Hesten og Hunden. De nyttede Uld og Liin til sine Klæder, forstode at væve og sy, lagde Veje, byggede Huse og Både til Elvefart og havde lært Kunsten at udsmelte og bearbejde flere nyttige Metaller, navnlig Guld, Sølv og Kobber[1]

Deres religiøse og mythiske Forestillinger indeholdt rige Spirer til en fremtidig poetisk og philosophisk Udvikling; deres Religion var noget mere end en „dumpfbrütendes Niederfallen vor Götzen oder Klötzen“ (som Grimm betegner Fetischismen).

Men på den anden Side er det øjensynligt, at deres Standpunct både med Hensyn på åndig og materiel Cultur har været et lavere end det, hvorpå vi i en historisk Tid finde hvilkensomhelst af de Racer, der danne Grenene på den ariske Grundstamme. Der er overvejende Grunde til at antage, at de have været et reent Hyrdefolk, om end ikke omflakkende Nomader, og at de i materiel Udvikling ikke ere komne så langt som til Agerbruget. Fuld Enighed er nu vel ikke opnået mellem Sprogforskerne med Hensyn på dette Punct. Man har fremhævet Overeensstemmelsen mellem Græsk og Gammel-Indisk (Sanskrit) i Benævnelsen på enkelte Kornsorter; men dette tyder dog kun på, at disse Kornsorter, der voxe vildt i Vestasien, det ariske Urfolks sandsynlige Hjem, have været kjendte som spiselige og indsamlede som sådanne, derimod ikke på, at de have været Gjenstand for nogen Dyrkning. Man har fremhævet Overeensstemmelsen mellem Sanskrit og de europæiske, til den samme Æt hørende Sprog med Hensyn på enkelte til Agerbruget hørende Kunstord; men herimod er indvendt, at disse Ord i Sanskrit bruges i en mere omfattende Bemerkelse. Sanskr. agras (svarende til lat. ager, vort akr, o. s. v.) betyder Mark i Almindelighed; Sanskr. aritram (svarende til det norske ardhr., lat. aratrum) betyder — ikke en Plog — men et Skib eller et Ror; Sanskr. Kurnu, der svarer til Korn og Kværn, betyder det ved Rivning søndermalede i Almindelighed og er under den fortsatte Sprogudvikling og Sprogforgrening gået over til at betegne både det, der søndermales (Korn), og den Indretning, hvormed der søndermales (Kværn). Man seer, at heri snarest ligger et Beviis mod, at vore ariske Urfædre have været agerbrugende; — såmeget kan ialfald ansees som afgjort, at, om de end ikke have været aldeles ukjendte med Agerbruget, har dette dog spillet en ganske forsvindende Rolle i deres Nationalhuusholdning.[2] Men når man nu erindrer, at Overgangen fra Hyrdelivet til det fastbosiddende Jorddyrkerliv ikke har kunnet indtræde uden som Følge af store åndige, politiske eller sociale, Fremskridt og igjen har måttet drage sådanne efter sig, vil denne ene Kjendsgjerning være tilstrekkelig til at bevise den Påstand, at det ariske Urfolk ikke i nogen Retning kan have stået på et så højt Standpunct som det, hvorpå vi i en historisk Tid finde de Stammer, der udgik fra det og efterhånden befolkede Europa.

Den sammenlignende Mythologi, for hvem Vedaerne ere blevne, hvad Sanskritsproget har været for den sammenlignende Lingvistik,[3] har påviist i disse ældgamle indiske Digte et fælledsarisk Grundlag for mange af de skjønneste og meest dybsindige græske eller nordiske Myther. — I flere af de i Vedaerne besungne Guder ere græske og romerske blevne gjenkjendte; det er de samme Navne, men heller ikke meget mere; istedetfor den græske Mythologis skarpt prægede Skikkelser møde vi usikkre flydende Omrids, som derfor også i en vis Forstand have noget mere ophøjet og uendeligt ved sig, men savne Fylde og Fasthed.[4] Djaus, Djauspitar, Waruna svare sprogligt til Zeus, Jupiter (Diespiter), Uranos; men Djaus og Waruna (den Skinnende og den Omgivende eller Dækkende) ere blotte Benævnelser på Himmelhvælvingen; det er selve Naturphænomenet, der er betegnet ved en af dets meest fremtrædende Egenskaber, og hvorfra en personlig Gudeskikkelse endnu ikke har løst sig ud; den mythiske Udvikling, der danner livsfyldige Billeder og en sammenhængende Række af Fortællinger af blotte Navne eller billedligt omskrivende Udtryk, har endnu ikke været nået ud over et af sine tidligste Stadier. — I Rigveda’s somadryppende Figentræ, „hvorunder Guderne sidde i den tredie Himmel over os“, gjenkjendes Yggdrasil, hvorunder Nornerne sidde, og hvorfra, som det heder i- Völuspå: „Koma döggvar þær í dala falla“. Men det somadryppende Figentræ er ikke stort mere end et blot Naturbillede; det er den ejendommelige Skydannelse, som udbreder sig vifteformig over Himlen, og som endnu i Nordtydskland kaldes „Wetterbaum“, der har givet Anledning til det; Skyen, hvorfra Regnen kommer, der lædsker og frugtbargjør den hele Jord, er nu dernæst i Almindelighed bleven opfattet under Billedet af et Træ. Men i den norrøne Mythologi er dette Billede voxet op til noget uendeligt højere og mere: der er lagt et åndigt Indhold deri, som savnes i Veda-Billedet; det er blevet et Symbol på Verdensaltet, den store Sammenhæng, der forbinder alting i Skabningen.[5] — De græske Myther om Prometheus, om Zeus og Persephone, Ganymed o. s. v., den norrøne Mythe om Gunnlød, Suttung og Odins Rov af Digterdrikken, ere ligeledes i sine Grunddrag blevne gjenkjendte i Vedadigtene. Det er Forestillingen om den himmelske IId, Lynet, som frembragt på en Måde, der stemmer overeens med den, hvorpå den jordiske Ild frembragtes, nemlig ved hurtig borende Omdrejning af en Stok eller Kjep i en i en anden Stok anbragt Fordybning, — Forestillingen om Lynet som en Kile, der ovenfra sprænger Skyen og bringer den til at udsende den frugtbargjørende Regn, der i disse Digte ganske utilsløret fremstiller sig som Mythernes oprindelige Indhold.[6] Dette Indhold er blevet mere og mere sublimeret og udvidet hos de enkelte Stammer, hvori det ariske Urfolk deelte sig, ved en fremadskridende Udvikling; der er stadig knyttet nye åndige Forestillinger til det oprindelige Naturbillede, så at dette tilsidst næsten blev ukjendeligt, navnlig hos Grækerne, hvis åndige Liv var det mangfoldigst og rigest bevægede.

Granskningen har således — ved at gå ud fra Sanskrit som det Ursproget nærmest stående blandt de indbyrdes beslegtede vestasiatiske og europæiske Sprog, og ved at gå ud fra Vedaernes mythiske Digte som de, der stå den ariske Urmythologi nærmest, — ladet os skimte, bag de herskende europæiske Folkeslags Historie, et fælleds Udgangspunct, der ikke ligger over, men dybt under det, hvorpå vi senere finde dem.

Disse Folkeslag have eengang udgjort en Eenhed og havt det samme Hjem. Man har troet at kunne påvise dette Hjem i et af Vestasiens meest højtliggende Fjeldlandskaber, det nu såkaldte Balkh, de Gamles Baktrien, omkring Elvene Oxus’s og Jaxartes’s Kilder.[7] Her er frugtbare Dale med friske Kilder fra Sneefjeldene og et tempereret Clima, som hverken nedtrykker Sindet ved sin Kulde eller enerverer ved sin Hede, så at man nok kan tænke sig, at i disse Omgivelser en physisk og moralsk dygtig Race kunde udvikle sig, der blev istand til at underlægge sig de omboende Stammer. Herfra skulde da Iranernes (Zendfolkets), Hinduernes (Sanskritfolkets), Slavonernes, Kelternes, Italernes og Grækernes fælleds Forfædre have udbredt sig mod Sydøst over Hindustan, mod Sydvest over det nuværende Persien, endelig mod Vest og Nordvest over de øst- og mellemeuropæiske Slettelande og over Landene langs Middelhavets Nordkyst. Adskillelsen i Sted er efterhånden bleven en indre Adskillelse, eftersom de enkelte Afdelinger fjernedes længere fra hverandre og bragtes under afvigende Livsvilkår eller i Berøring med forskjellige Folkeferd. De fælleds Spirer til en fremtidig Cultur ere hos de Afdelinger, hvem Skjæbnen førte til rige og frugtbare Lande, hvor de tidlig fandt et fast Hjem og kom i Forbindelse med andre Culturfolk, blevne hurtigere udviklede, end hos dem, hvis Vandring blev en længere og besværligere. Grækerne og Italerne havde gjennem Århundreder levet et riigt bevæget historisk Liv; deres Cultur havde blomstret og afblomstret, medens deres germaniske Stamfrender endnu vankede navnløse om på Mellemeuropas med Myrer og Skog opfyldte Vidder. Først ved at komme i Berøring med den antike Verdens Folk føres også disse ind i Historiens Dag; de ældste Efterretninger om den Race, hvortil vort Folk hører, er bevaret hos græske og romerske Forfattere.

Man tør ansee det for sandsynligt, at Hovedmassen af de Skarer, der under Navn af Kimbrer og Teutoner brøde ind over Romerrigets Grændser et hundrede År før vor Tidsregnings Begyndelse, har været Germaner; men i en varig Berøring med den antike Civilisations Kreds kom denne Race dog først et halvt Århundrede senere, efter Cæsar’s Erobring af Gallien, da Rhinen og Donauen, som vare Grændserne for Germanernes Udbredelse mod Vest og Syd, tillige bleve den romerske Stats Grændser mod Nord. De to Folk, hvis Fædre engang havde boet sammen og talt det samme Sprog, stode nu ligeoverfor hinanden som fuldkommen fremmede, ja næsten som hinandens Modsætninger. Romeren har ikke kunnet forestille sig, at han og hans Folk skulde være udrundne af det samme Blod som de halvnøgne Skogmænd, hvis rødlige Hår, blåe, vildtlynende Øjne og svære Lemmer[8] vakte hans Forundring og Skræk. Han kaldte dem Barbarer. Men disse Barbarer satte sig efterhånden i Respect. Roms største Historieskriver, Tacitus, fandt dem verdige et dybere Studium og gav en Skildring af dem, hvis skarpe Træk og slående Fynd alle Tider have beundret. Og mod dem brøde det mægtige Verdensriges Kræfter sig forgjæves i en lang Række af Kampe. Det lykkedes ikke at undertvinge dem, og efter Midten af det første Århundrede af vor Tidsregning indskrænkede Romerne sig til Defensiven. Grændserne langs Rhinen og Donauen bleve befæstede ved en Række Kasteller med Volde og Grave; men denne Dæmning sprængtes henimod Slutningen af det 4de Århundrede af det nordfra fremtrængende Folkehav: Østgoterne, Vestgoterne, Frankerne, Burgunderne, Longobarderne og andre germaniske Stammer strømmede på alle Sider indover de til Romerstaten hørende Lande og grundede nye Riger i Frankrige, Italien, Spanien, og disse Riger bleve tilligemed de af Germanerne tidligere befolkede eller underlagte Lande: Tydskland og England, den moderne Civilisations Hjem, medens det østromerske Rige, der bevarede sin Uafhængighed, sank sammen til en fuldkommen betydningsløs Skintilværelse.

Det lå nu nær at føre Middelalderens gjærende Liv i Vesteuropa, at føre de for den moderne Civilisation charakteristiske Ejendommeligheder, i Modsætning til den antike, — de nye Institutioner, Statsformer, Ideer, — tilbage til den germaniske Races medfødte Ånd som sin væsentlige Kilde. Feudalismen, Riddervæsenet, den politiske. Frihed, den for den nyere Tid charakteristiske personlige Selvstændighedsånd eller „esprit d’individualisme“, — det lå nær at opfatte alt dette som noget oprindelig germanisk, da det havde udviklet sig i de Lande, hvor Germanerne herskede. — En Race, hvem en så overordentlig verdenshistorisk Rolle var forbeholdt, kunde synes at være et Slags udvalgt Folk, hvis medfødte store Egenskaber og oprindelige Kraft stillede den ligesom over eller udenfor den almene Udvikling. Og Tacitus’s Verk om Germanerne, der lovpriser deres Sæders Reenhed, deres Frihedsånd og frie Statsformer, bestyrkede tilsyneladende det Indtryk, man fik ved at betragte Begivenhedernes ydre Sammenhæng. — Allerede Montesquieu havde sagt om den parlamentariske Forfatning: „Ce beau système a été trouvé dans les bois. Si l’on veut lire I’admirable ouvrage de Tacite sur les moeurs des Germains, on verra que c’est d’eux que les Anglais ont tiré l’idée de leur gouvernement politique“.[9] De tydske Historieforskere gik, under Indflydelsen af den store nationale Rejsning, der begyndte i Slutningen af forrige Århundrede, videre og stedse videre i at ophøje det urgermaniske Væsen og dets Betydning for den moderne Verden, og for deres nationale Enthousiasme blev Tacitus en uudtømmelig Fundgrube. Ved at bygge på ham og give hans Ord den videste Tydning istandbragte de forherligende Skildringer af Germanernes sociale og politiske Liv, før de skjæmtes ud ved den romerske Smitte, der ere ligesåmange Declamationer mod Civilisationen og Miskjendelser af den fremadskridende Udvikling.[10]

En mere nygter Critik har forlængst slået af på disse Overdrivelser. Forestillingerne om den germaniske Races forhistoriske Guldalder, om Storheden og Ejendommeligheden af dens oprindelige Ånd og Institutioner, og denne Ånds, disse Institutioners Betydning for den nyere europæiske Civilisation, ere blevne indskrænkede inden mere rimelige Grændser.

Den store verdenshistoriske Rolle, som Germanerne kom til at spille, skyldte de måskee mindre sin medfødte Kraft end en ydre Situation: deres Sammenstød med Romerstaten fandt Sted i en Tidsalder, da dennes indre Kraft var brudt og Forfaldet havde begyndt at yttre sig i alle Retninger. De bleve herskende Folk i de Lande, hvorfra den moderne Civilisation fornemmelig udgik; men deres Herredømme viser sig, nærmere beseet, at have været langt mindre indgribende og af en langt mere udvortes Art, end man engang var tilbøjelig til at forestille sig. De optrådte som Erobrere; men de lå selv under for den underlagte romanske Befolknings højere Cultur. Romerske Institutioner, romersk Lov, Ånd og Sprog hevdede sig gjennem Folkevandringernes og de germaniske Erobringers Strøm overalt, hvor de engang vare blevne herskende, og transformeredes først lidt efter lidt ved den nyere Udvikling.[11] Hvad Germanerne tilførte denne, var vel ikke et blot og bart Råstof, den blotte physiske Kraft af hærdede og sundt opdragne Krigere; men det er på den anden Side for meget sagt, når det heder, at det er dem, der have indført Friheden — den sande Frihed, som er Individets Frihed, — i Verden, at den for dem ejendommelige personlige Selvstændighedsånd er det Princip, hvoraf den moderne Stat — modsat den antike — er fremgået. Friheden, sådan som den nyere Tid har gjennemført den, er en åndig Emancipation, der hviler på et stort Fælledsfond af Cultur, og kan ikke have tilhørt en på et lidet fremadskredent Standpunct stående Race eller være indført af den; Modsætningen mellem den moderne og den antike Stat er Frugten af en lang Udvikling, hvori de oprindelige germaniske Institutioner vel have havt en Deel, men neppe den væsentlige. Overgangen mellem begge blev banet ved Feudalvæsenet; men det er tilstrekkelig oplyst, at Feudalvæsenet ikke, som man engang antog, blev indført som et fra først af ferdigt System af de germaniske Erobrere, der underlagde sig de til Romerstaten hørende Lande, — at det har udviklet sig lidt efter lidt, fra ringe Begyndelser, ved en Samvirken af mange forskjellige Årsager, og at det først fremtrådte med fuld Klarhed og Conseqvents flere Århundreder efter de Erobringer, til hvilke det med Urette førtes tilbage som til sin væsentlige Kilde. Man har endog i den nyere Tid reent ud benegtet enhver Sammenhæng mellem Feudalvæsenet og de oprindelige germaniske Institutioner eller Sedvaner.[12] Herved er man nu vistnok gået for vidt i den modsatte Retning. Men såmeget er sikkert, at Feudalvæsenets Rødder må søges på mange forskjellige Hold, — i romerske og keltiske Institutioner ikke mindre end i germaniske.

De ældste Skildringer af Germanerne give ingen Anledning til at lovprise Naturtilstandens Frihed, Fortreffelighed eller høje Moral. Germanerne vare ikke Naturbørn, da de først fremtrådte på den historiske Skueplads, om de end ikke stode højt i Cultur. Vi finde dem ikke i Besiddelse af nogen rigt udviklet eller skarpt præget Ejendommelighed. På den anden Side er det en Overdrivelse og en Urimelighed at fremstille dem simpelthen som Vilde, at ville have Modsætningen mellem dem og den gallo-romanske Verden betegnet som en blot og bar Modsætning mellem Barbari og Civilisation, eller at negte, at der hos dem fandtes nogetsomhelst Charakteristisk fremfor andre Folkeslag på et tilsvarende Standpunct.[13]

Det er åbenbart, at de havde bevaret den fra de ariske Stamfædre nedarvede Cultur, der allerede stillede dem højt over de Vildes Standpunct, — at de i visse Måder endog havde udviklet denne Cultur videre. Men Fremskridtene have ikke været store. De kjendte Jærnet, som efter al Sandsynlighed var Stamfolket ubekjendt; men de havde kun Lidet deraf og brugte det sjelden, efter hvad Tacitus fortæller.[14] De afvandt Jorden Sæd ved en regelmæssig Dyrkning, medens det er rimeligt, at Arierne ikke have drevet det videre end til at benytte det vildtvoxende Korn som Fødemiddel. Iøvrigt synes deres Liv og ydre Cultur på den Tid, da de først kom i Berørelse med den romerske Verden, i alt Væsentligt at have svaret til det Billede, som den sammenlignende Sprogforskning har udkastet af Ariernes Liv i Højdalene ved Hindukuh. Uden at være egentlige Nomader som Asiens Steppefolk, der tilbringe Livet i Telte eller på Hesteryggen, vare de dog kun løst knyttede til Grunden og flyttede jævnlig om fra Sted til Sted med sine talrige Kvæghjorder, hvori deres Rigdom væsentlig bestod; — det var et Hyrdeliv med Overgange til det fastbosiddende. De forstode at væve og sy; men deres Klædedragt var tarvelig; trods det barske Clima i det dengang af store Myr- og Skogstrekninger opfyldte Tydskland gik de i Regelen halvnøgne, kun med en Kappe løst heftet over Skuldrene eller iførte Dyrehuder.[15]

Og med det Indtryk, vi herigjennem få af deres Standpunct i Hensyn på materiel Cultur, stemmer også det Lidet, Cæsar og Tacitus vide at berette om deres Standpunct i Hensyn på religiøse og mythiske Forestillinger. Cæsar siger om dem: „Deorum numero eos solos ducunt, qvos cernunt et qvorum opibus aperte juvantur, Solem et Vulcanum et Lunam; reliqvos ne fama qvidem acceperunt“.[16] Ifølge denne Efterretning, som man neppe ubetinget tør forkaste, skulde de altså endnu ikke være komne udover den blotte Naturdyrkelse, sådan som den overalt gjenfindes hos endnu lidet udviklede Folkeslag, og sådan som vi, efter den nyeste Gransknings Resultater, må antage, at den har fundet Sted hos det ariske Urfolk. Tacitus derimod tillægger Germanerne virkelige Guder, som han endog identificerer med de romerske; han siger, at de fremfor alt dyrke Mercurius, hvem de på visse Dage bringe Menneskeoffre, dernæst Hercules og Mars. Man har i disse Navne gjenkjendt Guder, som påviislig dyrkedes af de germaniske Stammer i en langt senere historisk Tid: Wodan eller Odin i Mercurius, Ziu eller Tyr i Mars, måskee Donar eller Thor i Hercules.[17] Når Tacitus imidlertid tilføjer, at de ikke have Templer og ikke Billeder af sine Guder, men at de indvie Lunde til dem, som de benævne efter deres Navne, og når han på et andet Sted, med Hensyn til en enkelt tydsk Stamme, gjentager det samme: „Nulla simulacra, nullum peregrinæ superstitionis vestigium“,[18] er det klart, at disse Gudeskikkelser endnu må have befundet sig på de tidligste Trin af den Anthropomorphisation, hvori den mythiske Udvikling består, at deres Omrids endnu have været tågede og ubestemte. I samme Retning peger også hvad Tacitus[19] fortæller om de 7 germaniske Stammer, der vare fælleds om en Helligdom, en hellig Lund (castum nemus) på en Ø i Oceanet, hvor de dyrkede „Nerthum, id est terram matrem“.[20] Man tør måskee også anføre den Omstændighed, at Odin, Germanernes Hovedgud, oversættes med Mercurius, som et Vidnesbyrd om, at dette Gudebillede — og såmeget mere da de øvrige — endnu på Tacitu’s Tid kun har været svagt udviklet; havde Odin da endog blot tilnærmelsesviis været, hvad han blev inden den norrøne Mythekreds: Gudernes Fader, Verdens Styrer, Klogskabens, Heltekraftens, Krigens, Digtningens Gud, skulde han neppe kunne være bleven jævnført med en af de mindst fremtrædende romerske Guder; en sådan Jævnførelse tyder på, at det oprindelige Naturbillede af en Stormens eller Luftens Guddom, der ligger til Grund for Odinsdyrkelsen, endnu har stået i Forgrunden eller ialfald været tydelig gjennemskinnende. — Så få, ufuldstændige og uklare end de Efterretninger ere, som vi besidde om Germanernes mythisk-religiøse Standpunct i den første Tid efter deres historiske Fremtræden, vække de altså dog, ved at sammenholdes, en bestemt Forestilling om, at dette Standpunct ikke har ligget højt, at den Proces, hvorved de oprindelige blotte Personificationer af Naturphænomenerne mere og mere anthropomorphiseres og Mytherne fyldes med et ethisk Indhold, på hvilket deres ejendommelige Præg hos hver Nation eller Race fornemmelig beror, endnu kun var lidet fremskreden.

Det måtte synes i Strid med Udviklingens naturlige Gang, om et Folk, der ikke stod højere i Hensyn på materiel og åndig Cultur, skulde have været i Besiddelse af en virkelig Frihed, om det skulde have udmerket sig ved en personlig Selvstændighedsfølelse, lig den, som den nyere Tid har lært at kjende, om dets Samfunds- og Statsliv skulde have opviist Særegenheder, hvori en ejendommelig Nationalånd klart og skarpt bestemt kommer tilsyne. Men dette Var heller ikke Tilfælde, idetmindste ikke i den Grad, som man ofte har været tilbøjelig til at forestille sig. — Når Montesquieu troede at gjenfinde Grunddragene af Englands parlamentariske System hos Tacitus’s Germaner, så var det vel ikke uden Hjemmel; der er en Sammenhæng, men ikke synderlig mere end en blot ydre, og i de Ord, han citerer: „De minoribus rebus principes consultant, de majoribus omnes; ita tamen, ut ea qvoqve qvorum penes plebem arbitrium est apud principes pertractentur“,[21] — er ikke skildret noget for denne Race så ejendommeligt, at det kan tjene til det urgermaniske Væsens Forherligelse. — Tacitus’s Germania er, som bekjendt, et Tendentsskrift. Hans Lovtale over Germanerne er en indirecte Satire over hans egne Landsmænd;[22] når han fremhæver hines rene Familjeliv, Frihedssind, Ordholdenhed, Trofasthed, så er det i Modsætning til Datidens Romeres moralske Fordervelse og politiske Servilisme. Han maler følgelig med sterke Farver og pointerer skarpt. Alligevel er det ikke let at udpege i hans Skildring af Germanernes Statsforhold noget enkelt Træk, der er fuldt ejendommeligt for dem og kan siges at betegne deres Races Kraft og bebude dens historiske Mission. Inddelingen i Stammer og Folk og de videre Conføderationer af disse; Krigerfølget og Folkeforsamlingen; de frivillige Forbindelser til krigerske Øiemed og de, på antaget eller virkelig fælleds Herkomst byggede, khlansmæssig ordnede Fredssamfund; Blandingen af monarkiste, aristocratiske, democratiske Forfatningselementer: Kongerne af ædel Byrd, det engere Råd af Høvdinger, der afgjøre de mindre vigtige Sager og forberede Afgjørelsen af de mere vigtige, den almindelige Forsamling, hvor hver fri Mand møder med sine Våben, og hos hvilken den offentlige Myndighed egentlig tænkes at hvile, — alle disse Træk gjenfindes i det Store taget i de homeriske Skildringer af Grækernes gamle Samfundsforhold eller hos Kelterne.[23] Det er et System, der synes at have været fælleds for alle Folk af den ariske Æt.

På lignende Måde forholder det sig med hvad Tacitus fortæller om Germanernes private Liv og Retssedvaner: Blodhævnen, Udsoningen af visse Forbrydelser ved Pengebøder til den Fornærmedes Familje, den udstrakte Gjestfrihed, det egteskabelige Livs strenge Reenhed, Respecten for Kvindekjønnet. på Grund af den det tillagte Spådomsgave, de larmende Gjestebud, Umådeligheden i Mad og Drikke, Mændenes Lediggang i Fredstid, medens alt strengt Arbejde, navnlig Jordens Dyrkning, blev overladt til Kvinder og Oldinger, — det er altsammen Træk, der mere eller mindre bestemt kunne påpeges hos de fleste Folkeslag på et lignende lidet fremadskredet Udviklingsstadium.

Man har fremhævet det bekjendte Sted, hvor Tacitus omtaler Germanernes Måde at bebygge Landet på: „Nullas Germanorum populis urbes habitari satis notum est, ne pati qvidem inter se junctas sedes; colunt discreti ac diversi, ut fons, ut campus, ut nemus placuit,[24] — og betragtet det som et Vidnesbyrd om, at den for Germanerne ejendommelige „esprit d’individualisme“ havde givet deres Bebyggelsesmåde og dermed den hele indre Samfundsorganisation en fra alle andre Folkeslag forskjellig Charakteer; man har deraf sluttet, at den norske, såkaldte „Odelsforfatning“ med enkelte Gårde, hver tilhørende een Mand eller een Familje, skulde være oprindelig germanisk, og at enhver Afvigelse fra denne Orden i Lande, beboede af germaniske Folk, måtte forklares som hidført ved Erobringer eller lignende voldsomme Forstyrrelser af den jævne Udviklingsgang.[25] Men Urigtigheden heraf er så åbenbar, at man ikke kan andet end forundre sig over, at en sådan Mening er bleven opstillet. Den nærmest følgende Sætning hos Tacitus: „vicos locant, non in nostrum morem, connexis et cohærentibus ædificiis, suam qvisqve domum spatio circumdat“,[26] går jo netop ud på, at Germanerne have boet sammen i Landsbyer, men at disse ikke have været byggede på lignende Måde som de romerske Byer, nemlig med sammenhængende Huse, men således at hvert Huus har været omgivet af en Have, en Toft, ligesom Husene i de danske Landsbyer. Denne Sambyggen i Landsbyer sees i en senere historisk Tid at have været den almindelige over hele Tydskland, som den var det i de skandinaviske Lande, på Norge nær, og at forestille sig, at Forholdet oprindelig har været et andet, at Landsbyerne have udviklet sig af enkelte Gårde ved Tilflytning og Udstykning, at det oprindelig var Enkeltmand, der tog et større Stykke Land i Besiddelse, hvoraf han derpå overdrog Dele til Venner og Afhængige,[27] er en Urimelighed, der også forlængst er opgivet af tydske Historieforskere. Ved Udstykning af den enkelte Bondegård kan opstå en Grænd, således som vi hyppig finde det at være Tilfælde i vore Fjord- eller Fjeldbygder, men ikke en Landsby, sådan som den har været kjendt i Danmark og andre germaniske Lande indtil den nyere Tid, eller sådan som den består den Dag i Dag hos Hinduerne og hos enkelte slavoniske Folk. Den danske, tydske eller hinduiske Landsby var eller er noget ganske andet end en blot Samling af Huse eller af Bønder, der bo på det samme Sted, men iøvrigt ere fuldkommen uafhængige af hverandre med Hensyn på Ejendommen til og Dyrkningen af deres Jorder; den var en ejendommelig Organisation, et fast knyttet Samfund, et nyt højere Individ så at sige, dannet af flere lavere, som Polypstokken, der på engang er en Mangfoldighed og et Enkeltvæsen, og den Omstændighed, at denne Organisation lader sig påvise hos sågodtsom alle Stammer af den ariske Æt, og at den hos dem alle kan føres op til den allertidligste Historie, hænger sammen med de dybest rodfæstede Traditioner — vidner om, at vi her ikke have for os en Virkning af Erobringer eller andre ydre tilfeldige Årsager, men noget Oprindeligt.[28] Det kan neppe drages i Tvivl, at Landsbyforfatningen skriver sig allerede fra den Periode, da Arierne udelukkende eller væsentlig levede af Fædrift, og at den er en Overførelse fra de nomadiskpatriarkalske Samfundsforhold til Agerdyrkerlivet med faste Boliger. Overgangen fra Nomade- til Agerdyrkerlivet er foregået lidt efter lidt. Fra først af har Arbejdet med at afvinde Jorden Sæd ved Dyrkning kun spillet en ganske underordnet Rolle og ikke været forbundet med faste Boliger. De patriarkalsk eller khlansmæssig ordnede Småsamfund, hvori hvert Folk deelte sig, har flyttet om fra Sted til Sted med sine Kvæghjorde, af hvilke de fornemmelig havde sin Næring, og hvem det gjaldt at skaffe vidtstrakte og hyppig vexlende Græsgange; men på hvert Sted, hvor en sådan Flok midlertidig slog sig ned, har den tillige optaget et Stykke Jord til Udsæd, hvilket da de til Flokken hørende Familjefædre dyrkede i Fælledsskab, hvis Udbytte de deelte sig imellem, og som de atter lode ligge under Fæfod, når Græsgangene rundt om vare udnyttede og de for sit Kvægs Skyld måtte flytte andetsteds hen. Efterhånden er Jorddyrkningen bleven vigtigere, Rummet trangere; Khlanen har slået sig ned på et bestemt Sted, men de usle Hytter, som den fremdeles lod sig nøje med, vare kun halvt at betragte som faste Boliger, halvt som en Lejr på Marschen, så at den ikke havde ondt ved atter at rykke op og søge sig et nyt Hjem, når en eller anden Grund gjorde det ønskeligt; Familjefædrene have deelt Agerlandet mellem sig og ikke blot det ved Dyrkningen vundne Udbytte; men denne Deling har kun været en midlertidig, Agerlandet har ligesom den øvrige til Khlanen eller Landsbyen hørende Jord været betragtet og behandlet som dennes Ejendom, ikke som de enkelte Landsbybønders. Jo mere Agerbruget vandt Betydning, desto fastere knyttedes de til en sådan oprindelig nomadisk-patriarkalsk Gruppe hørende Familjefædre til det Sted, hvor deres Agre lå, og desto mere gjorde den Enkeltes Besiddelsesret sig gjeldende til den Lod, som var bleven ham eller hans Familje udviist inden Landsbyens fælleds Jorder.[29] Ifølge den fra en senere historisk Tid bekjendte Landsbyforfatning i Tydskland og Danmark var den individuelle Ejendom til Jorden forsåvidt gjennemført, som hver enkelt Landsbybonde havde sine særskilte Lodder, der gik i Arv til hans Børn; men hans Stilling var dog fremdeles snarere en Arvefæsters end en virkelig Selvejers. Hvad han ejede med den samme ubetingede Besiddelsesret som den, hvormed den norske Odelsbonde besad sin Gård, var kun hans Huus i Landsbyen og det Huset nærmest omgivende indhegnede Gårdsrum eller Havestykke, der i de nordiske Lande sedvanligviis benævntes Toft og hos de andre germaniske Stammer havde andre Navne. Hans Andeel i Landsbyens Sædemarker derimod gik vel i Arv i hans Familje; men han kunde ikke selge den eller fraskille noget af den eller på anden Måde forføje over den eller dyrke den således, som han selv fandt for godt; han var med Hensyn til Dyrkningen bunden til en vis Orden, stod under Control af Landsbyens Råd, var afhængig af de øvrige til Landsbyen hørende Bønder, fra hvis Samfund han ikke havde Ret til at skille sig ud.

De ældste Efterretninger om Germanernes agrariske Forhold — de vi finde hos Cæsar og Tacitus — give Grund til at formode, at de på disse Forfatteres Tid, i det første og Begyndelsen af det andet Århundrede af vor Tidsregning, ikke engang vare nåede såvidt i Gjennemførelsen af den private eller individuelle Ejendom til Jord, men at de da endnu stode på et af de lavere Overgangsstadier mellem det omflakkende Hyrdeliv, med sin patriarkalske Absolutisme og fuldkomne Fælledsskab mellem Khlanens Medlemmer og det fastbosiddende Agerbrugerliv, med sin større Frihed inden de snævrere Samfundskredse og sit videre Rum for den Enkeltes Ret og Selvstændighed. Cæsar fortæller om Germanerne i Almindelighed: „Agriculturæ non student; neqve qvisqvam agri modum certum aut fines habet proprios; sed magistratus ac principes in annos singulos gentibus cognationibusqve hominum, qvi una coierunt, qvantum et qvo loco visum est, agri attribuunt, atqve anno post alio transire cogunt“.[30] Om en enkelt Afdeling af de germaniske Stammer, Sveverne nemlig, fortæller han videre: ... „Sed privati ac separati agri apud eos nihil est, neqve longius anno remanere uno in loco incolendi causa licet“.[31] Tacitus beskriver det germaniske Agrarvæsen på følgende Måde: „Agri pro numero cultorum ab universis in vices (eller: universis vicis) occupantur, qvos mox inter se secundum dignationem partiuntur. Facilitatem partiendi camporum spatia præbent. Arva per annos mutant et superest ager“.[32] Kan nu end den sidst anførte Efterretning tydes i Overeensstemmelse med de senere under Landsbyforfatningen stedfindende agrariske Forhold, så den altså ikke skulde gå ud på, at enhver „vicus“ eller Landsby eller de til Landsbyen hørende slægtsmæssig forbundne Familjer flyttede fra det ene Sted til det andet og på hvert Sted deelte det til Dyrkning udsete Land sig imellem til midlertidig Brug og ikke til varig Besiddelse, men at den alene skulde være en uklar, i Enkeltheder misforstået Skildring af det såkaldte „Dreifelderwirthschaft“, der vides at have bestået både i Tydskland og i Danmark langt frem gjennem den historiske Tid, ifølge hvilket det til hver Landsby hørende Agerland var deelt i tre ligestore Dele, som hver vexelviis lå brak eller tilsåedes med Vår- eller Vintersæd,[33] — så gjelder dette derimod ikke om de af Cæsar anførte Steder. Her antydes bestemt en Vexling, ikke blot med Hensyn på Dyrkning, men med Hensyn på Sted og Besiddelse; her benegtes det i ligefremme klare Ord, at Germanerne have kjendt virkelig individuel Ejendom til Jord eller været fuldt ud fastbosiddende. Og så sterkt end Pålitligheden af disse Efterretninger. er bleven anfegtet,[34] er det dog neppe rådeligt at ubetinget forkaste dem, da de stemme overeens med hvad Cæsar veed at berette om Agerbrugets Standpunct i Almindelighed hos Germanerne. Han kan vel antages at have misforstået i det Enkelte hvad der blev ham fortalt om agrariske Forhold, der vare såvidt forskjellige fra de romerske som de germaniske, endog om disse på hans Tid allerede skulde have været de samme, som vi finde dem at være i en senere, sikker historisk Tid; men, når han i Almindelighed veed at fortælle om Germanerne, at de kun dreve lidet på Agerbrug, og gjentagne Gange fremhæver dette som en Synderlighed ved dem, i Modsætning til Kelterne, må dog vel hans Ord stå til Troende; derom måtte han dog kunne vide Besked. At han i dette Stykke ikke har taget fejl, kan også sees af hvad både han og Tacitus fortæller om den idelige Omflytning af de germaniske Stammer, som fandt Sted ikke blot langs Grændserne, men midt inde i det af Germanerne beboede Land.[35] Denne Omflytning kunde ikke have fundet Sted i en sådan Målestok, såfremt Germanerne havde været agerbrugende og fastbosiddende anderledes end i en meget indskrænket Forstand, såfremt deres Huse havde været mere end et Slags Overgangsform mellem Nomadens Telte og Agerbrugernes solide faste Boliger,[36] og deres Agerbrug havde været synderlig mere end en sådan lejlighedsviis Udnytten af Jorden til Sæd, som den vi iagttage hos andre, væsentlig som Hyrder levende Folk; de vilde ellers ikke have havt så let for at bryde op og søge sig andre Boliger, når et Nederlag eller andre Uheld havde rammet dem. — Tacitus omtaler vel udtrykkelig Germanerne, i Modsætning til deres østlige Naboer, Sarmaterne, som fastbosiddende og i Besiddelse af et regelmæssigt Agerbrug;[37] men, når han fortæller, at Arbejdet med Jordens Dyrkning blev overladt til Kvinder og Oldinge, medens Mændene tilbragte Tiden hjemme med nomadisk Lediggang, er det tydeligt, at Overgangen fra Hyrdelivet til det fastbosiddende Jorddyrkerliv kun har været meget ufuldstændigt gjennemført;[38] Agerbruget har ikke stået i stor Anseelse (som t. Ex. senere hos Nordmændene, hos hvem endog Mænd af kongelig Byrd ikke holdt det for under sin Verdighed at befatte sig dermed); det beherskede ikke endnu Livet og Sæderne og havde endnu ikke øvet sin fulde Indflydelse til at omforme Ret og Samfund. Men det er først denne Indflydelse, der udvikler Begrebet om privat Ejendom til Jorden og derved lægger en Grund for den sande individuelle Frihed; det er først ved det fuldt befæstede Agerbrugerliv, at Individerne eller de enkelte naturlige Familjer kunne heelt løsgjøres fra det patriarkalske Slægtsherredømme og opnå Selvstændighed i retslig Henseende.

Vi indsee heraf, at vi ikke må gjøre os store Forestillinger om den urgermaniske Frihed og „esprit d’individualisme“. Den romerske Borger på Tacitus’s Tid, der ejede sin Jord med fuld Ejendomsfrihed og kunde forføje over sin Formue, som han selv fandt for godt, var i visse Måder mere fri end Germanen, der ikke var stort mere end Bruger af den Jord, hvorpå han sad, og som endog, efter hvad Cæsar beretter, måtte opgive Huus og Hjem, når Stammehøvdingerne gave Ordre til en almindelig Flytning. — Det viser sig i alle Retninger, at vi, ved at gå tilbage til den germaniske Races Urtid, ikke komme til nogen Guldalder, og at den Ånd, der har udmerket Germanerne under deres senere Udvikling, ikke i den Forstand må opfattes som noget for dem oprindeligt, at den endog skulde have gjort sig gjeldende i sin største Fylde og Rigdom, forinden de kom i Berørelse med den gamle Verdens Folkeslag. De vare ved deres første historiske Fremtræden lidet udviklede og, som Følge deraf, heller ikke i nogen Henseende synderlig skarpt eller ejendommeligt prægede.[39] I hvad der berettes om deres Åndsliv, Sæder og Samfundsformer kommer først og fremst en vis primitiv Almindelighed tilsyne. Men vi skimte på den anden Side dog tillige Antydninger til et originalt Væsen, Spirerne til en ejendommelig Udvikling. Vi finde allerede i de ældste Skildringer af dem Vink, der godtgjøre, at hvad der adskilte dem fra Grækerne, Romerne eller Gallerne, det var ikke blot, at de endnu befandt sig på et mere primitivt Udviklingsstadium end disse, men også, at de, fra det for alle indo-europæiske Racer fælleds Udgangspunct, havde slået ind i en Retning, forskjellig fra alle de andre. — Måskee kan man udtrykke det Ejendommelige, der kommer tilsyne i Germanernes Stats- og Samfundsudvikling allerede på Cæsar’s og Tacitus’s Tid, således, at de besade mere af politisk og social Frihed, end man skulde have ventet, sammenligningsviis med de andre beslægtede Racer, efter det Stadium, hvorpå de da befandt sig. De stode, som vi have seet, på Overgangen fra Hyrde- til Agerbrugerlivet. Men til Hyrdelivet svarer en patriarkalsk Slægtsordning, hvoraf der gjenkjendes Spor hos alle til den ariske Folkeæt hørende Stammer, og som fremtræder i sin skarpeste Form hos Kelterne, hvor den forhærdede sig til et Khlansvæsen, der på den ene Side absorberede den naturlige Familje og på den anden hindrede Dannelsen af videre politiske Forbindelser, virkelig nationale Stater. Ifølge denne Ordning deelte Folket sig i en Mangfoldighed af små, indbyrdes uafhængige eller sågodtsom uafhængige Småsamfund, der dannede et Slags Mellemting af Familje og Stat, og hvoraf hvert især havde en oprindelig religiøs-kirkelig Charakteer, var theokratisk og, som Følge deraf, despotisk regjeret.[40] Religionen har overalt været den Grundvold, hvorpå Stat og Samfund er bygget; de religiøse Forestillinger have været de ældste og sterkeste åndige Bånd mellem Menneskene, og ved dem fremfor alt er Samfundenes Charakteer bleven bestemt. Det synes imidlertid ikke at have været Dyrkelsen af Naturen og Naturkræfterne, der har ligget til Grund for den omtalte patriarkalske Organisation, men en Dyrkelse af de Afdøde, en Udødelighedstro, hvoraf der ligeledes er påviist Træk, fælleds for de fleste til den ariske Folkeæt hørende Stammer. Ifølge denne Tro vedbleve de Afdøde at leve i den Grav, i hvilken de vare nedlagte, og der fremdeles at have Behov af Føde. Når de Efterlevende iagttoge at begrave dem ordentlig og at offre til dem, bleve de gode og beskyttende Genier; i modsat Fald onde og ødelæggende. Således fik hver Familje sine egne Guddomme, sin egen Religion. Hos Hinduerne som hos Grækerne og Italerne var det Sønnen, der havde den Pligt at offre til sin Faders og sine Forfædres Ånder: Familjereligionen gik kun i Arv på Sverdsiden. Derfor var det magtpåliggende for Enhver at få Sønner; thi kun da kunde han vente at blive dyrket efter Døden som en Guddom, at få sine Offermåltider, når han var nedsteget i den Grav, hvor han troede at skulle fortsætte sit Liv. Men heraf udledes nu igjen Familjens og Familjeforfatningens Charakteer hos de Gamle. — Huusfaderens Magt måtte blive en uindskrænket, en fuldkommen despotisk. Han var nemlig Familjens Prest, han alene stod i umiddelbar Forbindelse med Familjeguddommene; hans Vilje var derfor eenstydig med et Religionens Bud, den var inspireret og fordrede ubetinget Underkastelse. Den Stilling, Husets Sønner indtoge, var kun derved forskjellig fra Trælens, at der var en Mulighed for, at også de engang kunde blive Huusfædre; iøvrigt vare de, sålænge deres Fader levede, ikke mindre end den usleste Træl, underkastet hans Vilkårlighed. Kvinderne, gjennem hvem Familjereligionen ikke kunde forplante sig, vare som Følge deraf fuldkommen retløse; de kunde aldrig erhverve selvstændig Ejendom, aldrig unddrages Faderens eller den nærmeste mandlige Frændes eller Egtemandens absolute Herredømme. — Det fulgte dernæst af Familjens strengt religiøse Charakteer, at den i physisk Henseende havde en anden Sammensætning end nuomstunder, at den indesluttede en Mangfoldighed af Individer, der nuomstunder ikke regnes til Familjen, medens andre vare udelukkede, der nuomstunder regnes med. Det Forbindende var mere den fælleds Religion end det naturlige Blodsforvandtskab. Kvinden, der blev giftet ind i en anden Familje, antog sin Mands Religion, trådte ind i hans Kirke; hun og hendes Børn bleve fuldkommen fremmede for Brødre eller andre kjødelige Slægtninge. På den anden Side betragtedes Adoptivsønner og Adoptivbrødre og deres Ætlinge som stående i fuldkommen det samme Forhold til Familjen som virkelige Sønner og Brødre, idet det religiøse Fælledskab bødede på Mangelen af kjødeligt Slægtskab. Cognaterne udelukkedes, men Agnaterne toges med i videste Udstrekning; Agnationerne bleve til „gentes“ eller Khlaner, der overordnedes den naturlige Familje, optoge den i sig og stundom sågodtsom ganske ophævede den.[41]

Vi finde Spor af denne patriarkalske Organisation både hos Græker og Italer; men hos begge betegner den allerede ved deres første historiske Fremtræden et væsentlig tilbagelagt Stadium. Den religiøs-patriarkalske Familje eller Slægten (gens —γένoδ) bestod endnu som et særegent Samfund med sin særegne Religion og sin særegne Styrelse; men Slægterne vare indordnede under en Række af videre Forbindelser, der ender med den af flere Tribus’er eller Stammer sammensatte Commune eller Stat (den romerske „civitas“).

Hvorledes disse højere politiske Associationer have dannet sig: om det er skeet ved en fortsat Forgrening af den oprindelige eenslige Slægt eller ved en Sammenslutning af flere indbyrdes uafhængige Slægter, — kan i det Enkelte være uvist. Men, hvorledes end Udvidelsen factisk er foregået — kunstigt eller naturligt — så er det sikkert, at man altid forestillede sig, at den var foregået naturlig, at den videre Kreds var gået umiddelbart frem af den engere. Stammen og Staten betragtedes som naturlige Eenheder, hvilende på et oprindeligt Blodsforvandtskabs Grund. Alle Medlemmer af en Stamme eller en Stat antoges at stamme ned fra den samme Ætfader. Ifølge heraf gjorde nu også det religiøse Princip i Familjeforfatningen sig gjeldende i de videre Kredse; — Familjeretten blev Statsrettens Prototyp. Staten blev opfattet som et religiøst Samfund, en Kirke. Den havde, som Familjen, sine Huusguder og sit Arnested, hvor den hellige Ild altid måtte brænde. Dens Chefer — Kongerne eller de republikanske Magistratspersoner — vare dens patresfamilias, Senatet det Råd af erfarne Mænd, der plejede at omgive Huusfaderen, Borgerne dens Børn. Statsautoriteten var følgelig i Principet absolut, men indskrænkedes factisk ved Slægtsforfatningen, sålænge denne endnu nogenlunde bevarede sin Kraft. — Den senere historiske Udvikling hos Grækerne og Romerne foregik nu således, at den videste Kreds — Communen eller Staten — mere og mere absorberede de engere; Statsmyndighederne optoge i sig de patriarkalske Slægtshøvdingers Myndighed eller trængte denne tilside. Dette var et stort Fremskridt, der i høj Grad befordrede Individets Emancipation, som er et Mål og en Betingelse for al fremadskridende Udvikling. Despotismen i den videre Kreds kan nemlig aldrig blive så trykkende eller nærgående som Despotismen i den snævrere, og Familjen blev dernæst på denne Måde mere og mere ført tilbage til sin naturlige Grund, på hvilken den også bedst kan hevde sin moralsk opdragende Betydning for Individet. Vi see, at i samme Forhold, som den romerske Stat hævede sig på Slægtsvæsenets Bekostning, antog den romerske Privatlovgivning en mere og mere liberal Charakteer og lagde, ved systematisk at arbejde på at udvide Testamentfriheden, give Kvinderne og Sønnerne en friere Stilling ligeoverfor Huusfaderen, bringe Bevægelighed ind i Ejendomsforholdene o. s. v., Grunden til Fremskridt, som have spillet en stor Rolle i den moderne Friheds Historie.[42] Men denne Emancipation foregik kun på et enkelt, snævert begrændset Felt; iøvrigt vedblev den gamle Autoritetstvang i nye Former: man kom fra det patriarkalske Despoti over i det republikanske; Khlansabsolutismen afløstes af Statsabsolutismen.

Hos Kelterne var det den første, der forblev den seirende, idet den dog vistnok efterhånden modificeredes både med Hensyn til Form og til Væsen. Det er bekjendt, hvorledes Khlansånden har været dominerende hos de keltiske Folkeslag, overalt hvor disse nogenledes bevarede sin Nationalitet, lige til den nyere Tid, og det er ikke mindre bekjendt og ofte nok udviklet, hvorledes denne Khiansånd var en Årsag til Racens politiske Vanskjæbne, hvorledes den t. Ex. hos Irerne, ved at medføre en uhelbredelig indre Splittelse og ved at undergrave et sundt Familjeliv, gjorde Folket til et let Bytte for fremmede Erobrere, trods mange og store naturlige Egenskaber og trods en i visse Retninger allerede vidt fremadskreden Cultur.[43]

Gå vi nu til Germanerne, da ville vi allerede af Tacitus’s Skildring kunne uddrage Vink, som tyde på, at de havde slået ind i en Retning, der hverken faldt sammen med den keltiske eller med den græco-italiske. Vi gjenkjende i Hoveddragene den samme Forfatning hos dem, som den, der fandtes hos Græker og Italer ved deres tidligste historiske Fremtræden. Slægts- eller Khlansvæsenet bestod endnu, men indordnet under videre politiske Associationer. Tacitus omtaler „familiæ et propinqvitates“, hvorefter deres Slagordener opstilledes, Cæsar nævner „gentes et cognationes“ hos dem; selve Landsbyvæsenet må, som tidligere omtalt, antages at stå i Forbindelse med den patriarkalske Slægtsorganisation: de Familjer, der flyttede sammen og nedsatte sig i Forening på det samme Sted, have været betragtede som en Eenhed, sammenknyttet ved Blodets Bånd.[44] Slægterne havde igjen sluttet sig sammen til Stammer eller Stater og disse igjen til større Conføderationer. I Spidsen for hver Stamme eller hver Stat stode Konger eller valgte Høvdinger, der omgaves af et Råd; men Stamme-Høvdingerne vare væsentlig kun Anførere i Krig og Ledere af Forhandlingerne i Folkeforsamlingen; hos denne sidste tænktes den egentlige Souverainetet at hvile. Alt dette svarer, som sagt, temmelig nøje til, hvad vi vide om den ældste græske og italiske Samfundsforfatning. Men der kommer tillige en Forskjel tilsyne. Vi finde de udover Slægten gående politiske Associationer eller Statsforbund løst knyttede hos Germanerne, ligesom hos Grækerne og Italerne i den ældste Periode af deres Historie, og vi skulde nu have ventet, at hos hine som hos disse Slægtsvæsenet til Gjengjeld havde været sterkt fremtrædende, at Familjeforfatningen havde bevaret sin strengt religiøse Charakteer, at Fædrenemagten (patria potestas) havde været sågodtsom uindskrænket, Kvinder og Sønner fuldkommen ufrie o. s. v. Men dette synes ikke at have været Tilfelde, ialfald ikke i samme Grad som hos Grækerne og Italerne på et tilsvarende Udviklingstrin. Det var hos disse Staten, som ved at udvide sig på Bekostning af Slægternes Selvstændighed mere og mere udskilte den naturlige Familje fra Slægten og frigjorde Individerne fra den patriarkalske Despotisme; når vi nu finde, at hos Germanerne på Tacitus’s Tid de Myndigheder, der repræsenterede Staten, vare snævert begrændsede, snævrere endnu end hos Græker og Italer i den ældste Periode af deres Historie, skulde vi også have ventet, at den naturlige Familje havde været endnu bestemtere underordnet under Slægten, at den patriarkalske Despotisme havde været endnu mere fremtrædende hos hine end hos disse. Men netop det modsatte synes at have været Tilfelde. Efter hvad Tacitus fortæller,[45] ophørte Sønnerne hos Germanerne, når de i Folkeforsamlingen vare blevne erkjendte for våbendygtige Mænd og beklædte med Spyd og Skjold, at stå under Faderens „mundium“. „Ante hoc domus pars videntur, mox reipublicæ“.[46] Hos Romerne fandt, som bekjendt, en slig Emancipation fra Fædrenemagten aldrig Sted i den tidligere Periode af deres Historie. Tacitus omtaler fremdeles, at Egteskabet hos Germanerne kun havde Charakteren af et Kjøb, en juridisk Contract, og at det savnede den højtidelige religiøse Indvielse, som det havde hos Romerne.[47] Det er endelig åbenbart, at om vi end i den germaniske Samfundsorden finde Spor af en oprindelig Inddeling i Slægter, svarende til de romerske „gentes“ og de keltiske Khlaner, så ere disse Spor dog utydelige og svage; Slægtsinddelingen fremtræder langtfra med den samme Skarphed og Bestemthed hos Germanerne som hos Romerne eller Kelterne, og det på samme Tid som den udover Slægten gående politiske Association hos dem ingenlunde var repræsenteret ved nogen sterk eller omfattende Autoritet.

Vi finde heri antydet en Samfundsudvikling, der hverken, som den romerske, førte til Statsabsolutisme eller, som den keltiske, til et al individuel Selvstændighed opslugende Khlansvæsen, og når vi nu spørge om, hvad der har givet Germanernes Samfund denne ejendommelige Retning, da må Forklaringen søges deri, at det krigerske Liv har gjort sig tidligere og i højere Grad gjeldende hos dem end hos de øvrige beslægtede Stammer. Ved Siden af det religiøse Princip har nemlig også et andet, som man kan kalde det militære eller krigerske, fra først af været virksomt til at knytte Menneskene sammen og bestemme Charakteren af deres Samfund. Disse to Principer forholde sig således til hinanden, at, jo mere det ene træder frem, jo mere trænges det andet tilbage. Det religiøse Princip er ifølge sit Væsen et ganske anderledes ubetinget end det militære. I Menneskenes Sammenslutning om religiøse Formål forudsættes altid en højere Vilje som den bestemmende; i deres Sammenslutning til fælleds Angreb på eller Forsvar mod en udvortes Fiende indgår derimod altid et Element af bevidst Beregning og Frivillighed. Fra det militære Princip stammer derfor væsentlig Friheden, fra det religiøse Autoriteten. Hvor dette sidste har været ubetinget rådende, er Statsformen bleven den fuldkomneste Despotisme hos de Herskende, en uafhjælpelig Trældomsånd hos Undersåtterne. Således hos mange orientalske Folk. Hos Grækerne og Italerne gjorde fra først af det militære Princip sig gjeldende ved Siden af det religiøse, men kun på en underordnet Måde. I Overeensstemmelse dermed blev også det græsk-romerske Statsliv ligeså fjernt fra orientalsk Despotisme som fra det nyere Europas politiske Frihed. Kunne vi nu antage, at Krigerlivet har spillet en endnu mere indgribende Rolle hos Germanerne end hos Græco-Italerne og øvet en endnu sterkere Indflydelse på deres Samfundsudvikling, have vi følgelig en fyldestgjørende Forklaringsgrund til dennes forholdsviis friere Retning. Og at dette virkelig var Tilfelde: derpå er der meget, som tyder. Tacitus fremhæver, som bekjendt, i de sterkeste Udtryk deres ustyrlige Kampiver og Sands for Krigerhåndverket; de anså det for en Skam „at erhverve ved Sved, hvad der kunde vindes ved Blod“. Hvorvel der også hos andre Folk findes noget Tilsvarende til Krigerfølget, sådan som det skildres af Tacitus, har det dog neppe hos nogen spillet en så stor Rolle som hos Germanerne, blandt hvilke det næsten synes at have været som en Stat i Staten, sideordnet Stammen eller det hjemmesiddende Fredssamfund. Germanerne havde ikke nogen særegen Prestestand; Cæsar udhæver dette udtrykkelig som en Merkelighed ved dem i Modsætning til Kelterne, med hvem de iøvrigt viste en så nær Overeensstemmelse.[48] Det fremgår heraf, at det religiøse Element i Samfundsforfatningen hos dem ikke har nået en sådan Udvikling, som hos de øvrige Racer af den ariske Æt; det er bleven trængt tilside ved det sterke krigerske Opsving. Deres Stamme- og Slægtshøvdinger vare på een Gang Forstandere for Religionstjenesten og militære Chefer; men den sidste Egenskab har gjort sig sterkere gjeldende end den første. Derved har den oprindelige patriarkalske Familjeforfatning antaget en mindre streng eller absolut Charakteer, og da Familjeretten var det Mønster, hvorefter Statsretten dannede sig, har på Grund heraf heller ikke denne i sit Princip været så absolut eller lagt an på en så stram Centralisation som Statsretten hos den antike Verdens Folk. Om man altså end ikke kan tillægge Germanerne i absolut Forstand nogen høj Grad af Frihed og personlig Selvstændighedsånd på en Tid, da de ikke kjendte individuel eller engang fuldkommen fast Ejendom til Jorden, er man dog berettiget til at tale om deres Frihed i en relativ Forstand: der fandtes hos dem et Grundlag for friere Samfundsdannelser end hos nogen af de beslægtede Stammer.

Hiin Germanernes sterkt fremtrædende krigerske Ånd havde, som man seer, allerede på Tacitus’s Tid skabt sig et Udtryk i deres Religion. Ved Siden af de for alle ariske Racer fælleds Lys- eller Solguder havde hævet sig nye Gudeskikkelser, af en mere ejendommelig Art, og som bedre stemmede med Krigerlivet. Æserne vare trådte frem ved Siden af Vanerne.[49] Wodan (hvem Tacitus kalder Mercurius) var bleven Germanernes Hovedgud, og dermed var Begyndelsen gjort til en fuldkommen ny og selvstændig Udvikling, en heel Omdannelse af det oprindelig fælleds-ariske Mythestof. Det Naturbillede, som oprindelig blev personificeret i Wodan, var udentvivl Stormen eller den stormbevægede Luft; derfor kunde han lettere og bedre end nogen anden Naturguddom, som var bleven Gjenstand for de ariske Folks Dyrkelse, gå over til en fuldkommen Krigsgud. Og idet nu denne Skikkelse trådte i Forgrunden, blev de øvrige Guders Charakteer efterhånden bestemt i Overeensstemmelse med hans. Den hele Kreds antog mere og mere Charakteren af et Krigerfølge med sin valgte Høvding i Spidsen; de af de ældre Naturguddomme, som ikke rigtig vilde passe ind i denne Sammenhæng, trængtes tilside, eller en enkelt Side af deres Væsen blev fremhævet på de øvriges Bekostning, så det Naturbillede, hvoraf de oprindelig vare fremvoxede, blev mere eller mindre ukjendeligt.

Vi see, at såmeget der end må opgives af de store Forestillinger om det germaniske Væsens Ejendommelighed og Fylde på Tacitut’s Tid, bliver der dog altid noget tilbage. Både i deres Samfundsorden og i deres mythisk-religiøse Forestillinger var en særegen Charakteer begyndt at bryde frem; Grundvolden var lagt for en virkelig national Cultur. Og de heldigste Vilkår for dennes Udvikling syntes at være forhånden, efterat Germanerne vare komne i umiddelbar Berørelse med den romerske Verden. De måtte anspænde al sin Kraft for at hevde sin Uafhængighed ligeoverfor Romerne, og efterat disse havde opgivet ethvert Forsøg på at undertvinge dem, fandt dog jævnlige Fejder Sted langs Grændserne mellem begge Folk. Herved udvikledes og næredes den krigerske Ånd, der var Roden, hvoraf det Ejendommelige i Germanernes Samfundsorden og Religionsvæsen væsentlig må antages at være udrundet. Men det var ikke alene på denne indirecte Måde, at Sammenstødet med Rom fik Betydning for deres Culturudvikling. Det var ikke blot krigerske Berøringer, som fandt Sted mellem begge Folk. Romerne blandede sig ind i de hyppige Stridigheder, som fandt Sted mellem de forskjellige germaniske Stammer indbyrdes; de sluttede Forbund og Venskab med den ene Part for desbedre at kunne verge Grændsen mod den anden; Gesandtskaber fra Rom indfandt sig hyppig hos Fyrsterne på den anden Side af Donauen og Rhinen. Germaniske Krigere toge allerede på Cæsar’s Tid og siden i stedse voxende Skarer Tjeneste i de romerske Legioner. Det gjaldt hos dem som en Hæder at tjene en berømt og mægtig Høvding, og ingen af deres egne Fyrster kunde måle sig med den romerske Imperator. Ved Siden heraf dreves en udbredt Handel.

Det kunde ikke være anderledes, end at disse gjennem en lang Årrække fortsatte fredelige Berørelser med et Folk, der var så overlegent i Civilisation som det romerske, måtte virke befrugtende og fremskyndende på Germanernes indre og ydre Culturudvikling. Og Vidnesbyrd herom savnes ikke. Man finder indforlivet i det tydske Sprog, sålangt tilbage som dette kjendes, mange Ord, der ere lånte fra det Latinske, og som især betegne Gjenstande henhørende til Husebygning og Huusholdning, Have- og Jorddyrkning[50] altså vidne om den romerske Indflydelse i disse Henseender. Det er fremdeles bleven antaget med en høj Grad af Rimelighed, at den for Germanerne ejendommelige Bogstavskrift, de såkaldte Runer, er lånt fra Romerne, måskee gjennem Mellemled, og at den allerede har fundet Indgang hos dem i det første Århundrede af vor Tidsregning[51]. Afvigelserne mellem Cæsar og Tacitus i Hensyn på deres Skildring af Germanernes Religion og Agrarvæsen har man endelig også betragtet som Vidnesbyrd om, at der i de halvandet hundrede År, som ligge mellem begge Skildringer, har fundet en Udvikling Sted, væsentlig fremskyndet ved romersk Indflydelse. Når Cæsar skildrer Germanerne som omflakkende, næsten alene af Fædrift levende Horder og påstår, at de endnu stode på den rene Naturdyrkelses

Standpunct, medens Tacitus tillægger dem et allerede fuldt udviklet Agerbrug og nævner som Gjenstand for deres Tilbedelse bestemte Guder, hvilke han identificerer med de romerske, og i hvem altså en virkelig Anthropomorphisation må være kommet tilsyne, — er det ikke nødvendigt at antage, at enten den ene eller den anden skulde have misforstået og fremstillet på en urigtig Måde, hvad der var bleven dem berettet om Germanerne; de have måskee Ret begge to, og når de ikke stemme indbyrdes overeens, kommer det måskee simpelthen deraf, at hvad Tacitus har fundet, det var endnu ikke blevet til, dengang Cæsar skrev.[52]

Berørelserne mellem den romanske og den germaniske Befolkning fortsattes efter Tacitus’s Tid og bleve stedse inderligere, medens begge Befolkninger længe bevarede sin indbyrdes politiske Uafhændighed og hver af dem stod ligeoverfor den anden som en Verden for sig. Germanerne modtoge Påvirkninger fra den overlegne romanske Cultur, men lidt efter lidt, så at de kunde assimilere med sit Eget, hvad de optoge udenfra, ikke i overvældende Masser på een Gang, så at den organiske Sammenhæng i Udviklingen stod Fare for at brydes; de bevarede i sin Rets- og Samfundsforfatning, i Sproget, Religionen, de gamle Boliger og de gamle nationale Helligdomme de Bånd, der knyttede hver følgende Generations Åndsarbejde til alle forudgåedes, og gav det Hele Fasthed og Harmoni. I disse Forhold var således givet Betingelserne for en på een Gang fremadskridende og selvstændig Culturudvikling. Den nationale Cultur trænger stadig Tilførsel af Gjæringsstoffer udenfra for ikke at stivne og dø; men den sprænges let eller destrueres, når disse Gjæringsstoffer tilføres på een Gang i altfor stor Masse. Det Fremmede kan virke belivende og befrugtende; men kommer et lidet udviklet Folk i en nær og pludselig Berøring med en højt overlegen fremmed Cultur, kan denne let komme til at virke som en fortærende Ild, hvad Nutiden har opviist såmange Exempler på i Sydhavsøerne og Amerikas vilde eller halvvilde Stammer, som ved de europæiske Colonisationer ligefrem ere førte en physisk Undergang imøde, trods alle philantropiske Bestræbelser på at opretholde dem: Civilisationen, der har gjort Europæerne til en over alle andre overlegen Race ved en jævn Udvikling, demoraliserer, dræber disse Halvvilde, der ikke have Kraft til at modstå dens Fristelser og ikke Evne til at tilegne sig dens indre Gehalt. Fremadskridningen stiller sine Krav, men Sammenhængen stiller også sine. Hos Germanerne syntes nu, som sagt, begge Arter af Krav at være nogenlunde tilfredsstillede, sålænge de stode i Berørelse med den romanske Befolkning uden at blandes med denne. Men dette Forhold afbrødes, som bekjendt, ved de Begivenheder, der indtrådte efter Slutningen af det 4de Århundrede af vor Tidsregning. Vi vide, at ved dette Tidspunct Dæmningen, som var opført om det romerske Rige, blev sprængt af det nordfra fremstormende Folkehav. Den ene germaniske Stamme efter den anden: — Østgoterne, Vestgoterne, Burgunderne, Frankerne, Longobarderne etc., trængte ind på romersk Territorium og nedsatte sig her som Erobrere og Herrer. De kom herved til at spille en verdenshistorisk politisk Rolle; men deres nationale Udvikling var det væsentlig forbi med. De bleve med eet Slag dragne indenfor Kredsen af en, deres egen i så mange Henseender uendelig overlegen Cultur, og de lå under for denne. De arbejdede på at tilegne sig den med Opgivelse af sit Eget; de bleve Efterlignere, som oftest, kejtede Efterlignere, istedetfor at være originale. Sejrherrerne bleve i sin Tur overvundne. Deres nationale Forfatning, deres ejendommelige Institutioner sprængtes, omformedes indtil Ukjendelighed ved Erobringen og Nedsættelsen på romersk Grund. De to Samfund, der stode ved Siden af hinanden i den germaniske Verden — Krigerfølget, Høvdingen og hans håndgangne Mænd, og Stammen med sine Folkeforsamlinger, — begge opløstes og ligesom forsvandt, idet de håndgangne Mænd gik over til at blive store Ejendomsbesiddere og Medlemmerne af Stammen spredtes over et vidtstrakt Territorium, sloge sig ned hist og her mellem en fiendtlig og fremmed Befolkning.[53]

Det er bekjendt, at de germaniske Folk, der ned satte sig som Erobrere inden det romerske Riges Grændser, endnu længe deretter bevarede en vis national og sproglig Selvstændighed ligeoverfor Romanerne. De havde sine særskilte Love, der gjaldt for dem, medens den romerske Lovgivning vedblev at gjelde for den Befolkning, mellem hvilke de levede. Deres udvortes herskende Stilling og den Følelse af Stolthed og personlig Overlegenhed, som denne Stilling måtte indgyde dem, hindrede dem længe fra at blande sig med eller gå fuldkommen op i den forøvrigt mangfoldige Gange talrigere kelto-romanske Befolkning. Germanen udmerkedes fremfor den fornemste og rigeste Mand af romersk Byrd og Tunge ved en højere personlig Ret eller Mandebod; således blev hans germaniske Nationalitet et Fortrin, et Adelsbrev, som han ikke så snart kunde ville opgive. Skarpest adskilt stode Frankerne ligeoverfor den af dem undertvungne Befolkning, og de bevarede også længst sin nationale Ejendommelighed. Endnu for Karl den Store og hans nærmeste Efterfølgere var, som bekjendt, Tydsk Modersmål. Alligevel gjaldt det om dem som om enhver af de andre germaniske Stammer, der havde nedsat sig på romersk Grund, at Betingelserne for en virkelig national Udvikling vare opgivne. De vare rykkede op fra sit Hjem; deres gamle Samfundsforfatning, den nødvendige Ramme for en sådan Udvikling, var sprængt; deres nationale Væsen havde derved tabt den indre Styrke og Sammenhæng, hvorved det alene kunde være bleven istand til at optage og fordøje det tilførte fremmede Culturstof i nogen større Masse.

Frankerne og de øvrige germaniske Erobrere udgjorde en herskende Befolkning, et Slags Aristocrati, og så i Følelsen af denne Herskerstilling med et Slags rå Ringeagt ned på Romerne[54]; men på samme Tid vare de imponerede af disses Cultur og fortærede af en hemmelig Længsel efter at blive dem lige.[55] Det gik dem, som det er gået Sandwichsøernes og Otaheiti’s Indfødte i vore Dage. Idet de uden Forberedelse flyttede fra landlig Uskyldighed, et tarveligt og råt Krigerliv, midt ind i en raffineret Civilisation, udsatte for et overforfinet Samfundslivs Fristelser, blev Virkningen en almindelig Forvirring i deres moralske Begreber. Ligesom de to Samfund — det germaniske og det romanske — ved at stilles det ene ovenpå det andet, gjensidig destruerede hinanden, således kan man sige, at de to Befolkninger gjensidig destruerede hinandens Moral. Romanerne opøvedes i Troløshed og Forstillelse ligeoverfor Herrer, som de måtte adlyde, medens de foragtede dem som rå Barbarer. Germanerne tilegnede sig af den romerske Civilisation det, som var lettest at tilegne sig: Fordervelsen, Lasterne, og drev det endnu videre end sine Læremestere, fremstillede disse Laster i en endnu værre Form ved at lægge Råhed og Brutalitet til. De antoge Christendommen fordetmeste umiddelbart efter Nedsættelsen på romersk Grund og bleve i en udvortes Forstand endog meget ivrige Christne, men vistnok også kun i en udvortes Forstand. Deres Omvendelse fremgik af reent tilfeldige Omstændigheder, uden at den nationale Religion havde overlevet sig gjennem en indre Udvikling, hvorved Trangen til noget Højere kunde have været vakt, og uden at Sindene på nogen Måde vare beredte til at modtage Christendommen. Dennes moralsk opdragende Betydning måtte derfor længe være sågodtsom ingen; det måtte vare længe, inden den gav en endog blot nogenlunde fyldestgjørende Erstatning for den nationale Religion som Støtte for Moralen.

På denne Måde kunne vi forklare os den Ryggesløshed, de Forbrydelsens Orgier, der charakterisere det merovingiske Kongehus’s Historie, den afskrækkende Forening af Barbariets og den raffinerede Civilisations Laster, der ere skildrede i Gregor af Tours’s „Historia Francorum“,[56] hvilken Bog Guizot vil have betragtet som „l’ouvrage qui jette le pius de lumiere sur l’état des Barbares“ (d. e. Germanerne), men hvori vi, med Kilderne til vor egen gamle Historie for Øje, alene kunne see et Vrængebillede af germanisk Ånd og germaniske Sæder. — I de senere Konger af den merovingiske Æt, de såkaldte „rois fainéants“, har den sørgelige Indflydelse, som Overgangen fra et jævnt Bondeliv til en raffineret Civilisation øvede på Germanerne, på en Måde personificeret sig. „Qui a coupé leurs nerfs et brisé leurs os, à ces enfants des rois barbares“ — siger Michelet[57] om disse Konger — „c’est l’entrée précoce de leurs pères dans la richesse et les délices du monde romain quiils ont envahis. La civilisation donne aux hommes des lumières et des jouissances. Les lumières balancent, ches les esprits cultivés, ce que les jouissances ont d’énervant. Mais les Barbares qui se trouvent tout à coup placés dans une civilisation disproportionnée n’en prennent que les jouissances. Il ne faut pas s’étonner s’ils s’y absorbent et y fondent, pour ainsi dire, comme la neige devant un brasier“.

Dette Forfald af den germaniske Ånd yttrede sig værst i Neustrien, der var Hovedsædet for den gallo-romanske Cultur, og hvor de germaniske Erobrere selv vare tyndest fordeelte. Det var derfor et Fremskridt, da det frankiske Riges Centrum lagdes over fra Neustrien til Austrasien og et nyt austrasisk Dynasti afløste det gamle. Men også i dette Dynasti see vi den germaniske Ånds Kuelse under en Civilisation, som den ikke formåede at tilegne sig, fremstillet, om end på en anden Måde og i andre Former. Karl den Store var i Sind og Skind en god ærlig Tydsker; hans Sprog, Klædedragt og Levemåde var tydsk; men som Statsmand var han optaget af en til piinlig Smålighed grændsende Efterligning af det romerske Mønster. Man har fremhævet det byzantinske Pedanteri i hans Capitularier, og det er bleven sagt, at han trods sine store naturlige Egenskaber næsten gjør Indtrykket af en Skolemester på Thronen. „Pendant que Charlemagne disserte sur la théologie, rève l’empire romain et étudie la grammaire, la domination des Francs croule tout doucement“ (Michelet). Han bevæger sig i en Ideeverden, som i Grunden er fremmed for hans Væsen; som de andre „barbariske Konger“ stræver han møjsommeligt med at omskabe sig til en Romer og sidder derfor på Skolebænken hele Livet igjennem; vi see i ham repræsenteret ikke blot den tydske Kraft, men også den Uselvstændighed, der har charakteriseret den tydske Ånd under dens følgende Historie, og som har bevirket, at den så ofte har søgt at være alt andet end sig selv.

I et moralsk og politisk Chaos, sligt som det, der frembragtes ved de germaniske Erobringer på romersk Grund, kunde selvfølgelig ingen national Literatur eller Kunst trives. En sådan kræver fremfor alt et nogenlunde eensartet og harmonisk udviklet Samfund. Og her var alt Forvirring og Opløsning. Ruiner vare stablede op på andre Ruiner; et destrueret germanisk Samfund på et destrueret romansk; ingensteds en fast og sammenhængende Organisation. Det er også noksom bekjendt, at de Århundreder, der fulgte nærmest efter Germanernes Invasioner i de til det romerske Rige hørende Lande, bleve for disse Lande den mørke Tidsalder katexokén ved sin Armod på literære Mindesmerker. I Slutningen af det fjerde Århundrede blomstrede endnu både en verdslig philosophisk-politisk og en christelig-theologisk Literatur i Frankrige. Efterhånden see vi den første dø ud og forsvinde; alene Theologien bliver tilbage. Men også denne forkrøbles mere og mere: hvad der tilsidst møder os, er alene Prædikener og Legender, Skrifter af en reent practisk Charakteer, hvori ingen Stræben efter at nå det Skjønne eller Sande kommer tilsyne. „C’est l’état où est tombé l’esprit humain dans le 7e siecle et pendant la première moitié du 8e siècle — le point le plus bas où il est descendu, le nadir de son cours“[58]. — Først i Slutningen af det 8de og i det 9de Århundrede viser der sig Tegn til en atter vågnende åndig Virksomhed i Frankrige, og en Literatur udvikler sig efterhånden, der har et charakteristisk Præg og hæver sig over Skole- og Klosterudarbejdelsernes Sump. Men denne Udvikling hænger sammen med Dannelsen af en ny Nationalitet; den nye Literatur er hverken romersk eller germanisk, den er fransk. Den begynder så at sige heelt fra nyt af, og denne Bevægelse var først bleven mulig derved, at et eensartet nationalt Væsen holdt på at gjære ud af den romersk-keltisk-germaniske Blanding; den er selv det bedste Vidnesbyrd om dette Væsens Dannelse.

Hvad der i det Foregående er sagt om Folkevandringernes og de store Erobringers Indflydelse på Germanernes nationale Cultur, gjelder nu nærmest dem af de tydske Stammer, der sloge sig ned inden det romerske Riges Grændser og blandede sig med dettes Befolkning. Men der var andre tydske Stammer, som bleve tilbage i det oprindelige Hjem, og hos hvem altså ikke de samme Forhold indtrådte, der hos hine afbrøde den nationale Udvikling. Som bekjendt, vedblev imidlertid den almindelige Uro og Gjæring, der havde grebet det hele Folk i det 4de Århundrede, længe efterat germaniske Stater havde dannet sig på romersk Grund. Bajrerne, Alemannerne, Thyringerne fulgte i Hælene på Frankerne og søgte at komme over Rhinen for at fravriste dem deres Bytte. De frankiske Konger måtte for at sikkre sit Rige vende sine Våben mod Stamfrænderne i Tydskland, og det lykkedes dem allerede i det 6te Århundrede at bringe de nærmest Rhinen boende Stammer i et afhængigt Forhold. Disse Stammer måtte tillige antage Christendommen som Følge af Erobringen. Hos dem foregik nu følgelig et lignende voldsomt Brud i Udviklingen som det, der var foregået hos de germaniske Erobrere, der havde nedsat sig på romersk Grund. Alene de nordligst boende Stammer — Sachserne og Friserne — lykkedes det i længere Tid at hevde sin Uafhængighed ligeoverfor det frankiske Rige. Men deres Tilværelse som Frankerrigets nærmeste Naboer var dog en altfor usikker, til at de kunde udvikle sig på en selvstændig og kraftig Måde, og i det 8de Århundrede indlemmedes også de i det nye Verdensrige, der både i en indvortes og en udvortes Forstand blev det gamles Arvtager, efterat være blevne oprevne ved en Række ødelæggende Krige, der for en lang Årrække tog Magten fra dem. — Samtidig med Tydsklands politiske Underkastelse fuldendtes Omvendelsesverket hos de tydske Stammer; det fik i Overeensstemmelse hermed Charakteren af voldsom Tvang, et afgjort, uforsonligt Brud med det Nationale og Oprindelige; det blev en billedstormende Bevægelse, der udslettede alt, som mindede om de gamle Guder og det gamle Åndsliv, eller drev det tilbage til Folkets lavere Schikter, hvor det mere og mere måtte forkommes eller udarte.

Det gjaldt således også om de i Tydskland tilbagesiddende germaniske Stammer, om end ikke i samme Grad eller på samme Måde som om dem, der flyttede ud, at Sammenhængen i deres Udvikling blev brudt. De Udflyttede tabte endog de ydre Spor af sin oprindelige Nationalitet, smeltede sammen med den romanske Befolkning, antog dens Sprog, Lovgivning og Sæder, medens de i Tydskland Tilbageblevne bevarede sit nationale Sprog og for en væsentlig Deel også sin nationale Lovgivning. Men det tydske Rige, der skilte sig ud fra det frankiske i det 10de Århundrede, var dog i så mange Henseender en Nydannelse, at man på en Måde kan sige, at den tydske Nationalitet dermed begyndte fra nyt af. Den behøvede også lang Tid, inden den atter nåede frem til nogen Fasthed og Sammenhæng.

Blandt alle tydske eller sydgermaniske Stammer var der neppe nogen, der fik såvidt heldige Vilkår for en selvstændig, fri Udvikling af den oprindelige fælleds Stammecultur som de til Britannien udvandrede Angler og Sachser. Man kunde næsten sammenligne Angelsachsernes Forhold til den tydske Folkeafdeling med Islændingernes ligeoverfor den skandinaviske. Deres Østilling frelste dem fra de voldsomme ydre Omvæltninger, der hos deres Stamfrænder på det faste Land afbrød Udviklingens Sammenhæng allerede på et så tidligt Stadium. De undgik at indlemmes i det nye Romerrige; de modtog sterke Påvirkninger derfra og stod i levende Forbindelse med den på Fastlandet sig udviklende Cultur, men bevarede ved Siden deraf sit nationale Væsen. Omvendelsesverket fik hos dem en anden Charakteer end hos de øvrige Tydskere; det gjennemførtes ikke ved Tvang og Erobring, men lidt efter lidt og i Tilslutning til Folkets ældre religiøse Skikke og Forestillinger, så at nogenlunde jævne Overgange førte over fra Hedenskabet til Christendommen. Heller ikke har nogen af de tydske Stammer efterladt en såvidt riig og ejendommelig Literatur fra Middelalderen som netop den angelsachsiske.

Når vi for en væsentlig Deel må søge Grunden hertil i Angelsachsernes større og længere bevarede nationale og politiske Uafhængighed: da er imidlertid dette noget, som i endnu højere Grad må siges at gjelde om de til den skandinaviske Afdeling af Germanerne hørende Stammer, der stedse bevarede sin nationale Selvstændighed, medens Angelsachserne tabte sin i det 11te Århundrede, og som vedblev at bygge og bo i sine gamle Stamlande, medens Angelsachserne vare flyttede ud og levede som Erobrere i et fremmed Land. Den ene af de to Hovedbetingelser for Udviklingen af en national Cultur: Bevarelsen af den indre Sammenhæng, synes således at have været bedst opfyldt hos dem; vi skulle nu see, hvorvidt også den anden blev opfyldt, hvorvidt også de skandinaviske Germaner, inden de fremtrådte på den historiske Skueplads, have stået i Forbindelse med fremmede Culturer, der kunde virke til at modne og udvikle de for den hele Race fælleds Culturspirer.

Fodnoder

1

Pictet, Les origines Indo-Européennes, I. 184. Kuhn, Zur ält. Geseh. d. indogermanischen Völker, i Weber’s Indische Studien, I. S 321 ff. Max Müller, Science of Language, I. 238—39. II. 230—34.

2

Mommsen, Röm. Gesch., 4. Aufl,. I. 15 ff. Kuhn, l. c. S. 354. Pictet, l. c. I 326—27. Grimm, Gesch. d. Deutschen Sprache, S. 69 o. fl.

3

M. Müller, Essai de Mythologie comparée, pag. 57

4

„Nulle part l’immense distance qui sépare les anciens poëmes de l’Inde de la plus ancienne littérature de la Grèce n’est plus vivement sensible que lorsque nous comparons les mythes des Véda’s, qui sont tous mythes en voie de se faire, avec les mythes formés et vieilles sur lesquels est fondée la poesie d’Homère ...... Leurs (ↄ: Vedaernes) dieux n’ont pas plus de droits à une existence substantielle que Eos ou Hemera, que Nyx ou Apaté. Ce sont des masques sans acteurs; ils sont nomina et non numina .... M. Müller, l. c., pag. 58—59. Jvfr. George Cox, Mythology of the Aryan Nations, I. 20 ff.

5

Kuhn, Die Herabkunft des Feuers und des Göttertranks.

6

Kuhn, l. c., pag. 124 ff.

7

Se navnlig Pictet, l. c., I. 37 — 40.

8

„Truces et cærulei oculi, rutilæ comæ, magna corpora“. Tacitus, Germania, Cap. 4.

9

Esprit des lois, L. XI. Ch. VI.

10

Guizot, Hist. d. l. civilis. en France, 7. leçon, siger om disse Skildringer: „Je crois voir des Sauvages de mélodrame qui viennent étaler leur indépendance, leur énergie ... sous les yeux de spectateurs à la fois avides et blasés.“

11

Savigny, Gesch. d. röm. Rechts im Mittelalter. Loebell, Gregor von Tours und seine Zeit, navnlig S. 135—155.

12

Således t. Ex. Comte i hans Cours de Philosophie Positive; Fustel de Coulanges i en Artikel i Revue des deux mondes, 15. mai 1872.

13

Således i en nyere Tid især franske Forfattere, t. Ex. Michelet, Hist. de France, I. 156 ff. og tildeels Guizot, Hist. d. l. civ. en Fr. Jvfr. Loebell, Gregor von Tours, S. 461 ff.

14

Ne ferrum qvidem superest. Germ. Cap. 6.

15

Cæsar, B. G. IV. 1; VI. 21. Tacit. Germ. Cap. 17.

16

B. G. VI. 21. „Som Guder dyrke de kun synlige Magter, hvis Virksomhed er åbenbar for alle, navnlig Solen; Ilden og Månen; andre Guder kjende de ikke engang af Omtale“. — Jvfr. Grimm, Deutsche Mythologie, 1. Ausg. S. 71. Grimm, Gesch. d. deutsch. Spr. II. 766. Gervinus, Gesch. d. deutsch. Dichtung, 5. Aufl. I. 20. Mannhardt. Die Götter der deutschen und nord. Völker. S. 70 ff.

17

Grimm, D. Myth. S. 203.

18

„Der findes hos dem ingen Gudebilleder og intet Spor af fremmed Overtro“. Germ. Cap. 43.

19

Germ. Cap. 40.

20

Nerthus svarer til Sanskrit nrtú, et af Jordens Navne. Pictet, Origines Indo-Européennes, II. 663.

21

„Fyrsterne (ell. Høvdingerne) afgjøre mindre vigtige Anliggender, de mere vigtige afgjøres af Folkeforsamlingen, dog så at også disse forinden ere Gjenstand for Høvdingernes Rådslagning“.

22

„L’eloquente boutade d’un patriote philosophe qui veut voir la vertu là où il ne rencontre pas la mollesse honteuse et la dépravation savante d’une vieille société“. Guizot, Hist. d. 1. civilis. en France.

23

Henri Martin, Hist. de France, 4. éd., I. 206 ff. Freeman, The Conqvest of England, I. 86.

24

„Det er noksom bekjendt, at Germanerne ikke have Byer, ja at de ikke kunne finde sig i nær forbundne Bygninger; de bo spredte omkring, eftersom en Kilde, en Mark eller en Lund har indbudt til Nedsættelse“.

25

Således Munch, Det norske Folks Historie, II. 1. S. 15—16. — Jvfr. Afhandl. om Adelen i Norden, Norsk Månedsskrift, I. 188 ff.

26

„De anlægge ikke sine Landsbyer efter vor Skik, med forenede og sammenhængende Bygninger, men enhver omgiver sit Huus med en åben Plads“.

27

Således endnu N. M. Petersen i Afhandl. „Om Adel, Bryde og Bonde“ i Ann. f. Nord. Oldk. 1847 og i Danmarks Hist. i Hedenold, 2den Udg, III 152 ff, hvor Danmarks Bebyggelse antages at være foregået i Lighed med Islands.

28

For Tydsklands Vedkommende ere de nyeste og udførligste Behandlinger af dette Emne: G. L. v. Maurer’s Verker: Einleitung zur Gesch. der Mark-, Hof-, Dorf- und Stadtverfassung; Gesch. der Dorfverfassung; Gesch. der Frohnhöfe; Gesch. der Markverfassung. Om det danske Landsbyvæsen: C. Olufsen, Bidrag til Oplysning om Danmarks Forfatning etc. Kjøbhvn. Vid.-Selsk. Skr. 1821. Jvfr. Molbech’s Afhandl. om den Germanisk-Skandinaviske Forfatning, Dansk hist. Tidsskr., IV. 369 ff. — En Sammenligning mellem germanisk og hinduisk Landsbyvæsen i Maine, Village Community in West and East.

29

Maine, Village Community, pag. 81—82.

30

De Bello Gallico VI. 22. „De drive ikke synderligt på Agerbrug; ingen har et bestemt tildeelt Agerland eller egne Grændser; men Øvrighederne og Fyrsterne udvise hvert År de forskjellige Slægter eller samhørende Familjer Land til Dyrkning, såmeget som de finde for godt, og hvor det behager dem, og nøde dem så Året efter til at flytte andetstedshen“.

31

L. c. IV. 1. „Privat eller særskilt Jordbesiddelse gives der ikke hos dem; og det er ikke tilladt at opholde sig længere end eet År på det samme Sted for Jorddyrkningens Skyld“.

32

Germ. Cap. 26. „Agerlandet tages i Besiddelse af hver enkelt Landsbymenighed i Fælledsskab (ell. de forskjellige Landsbymenigheder tage skifteviis Agerlandet i Besiddelse) efter Jorddyrkernes Antal og dele det sig imellem efter Enhvers Verdighed (ell. efter en Vurdering af Jorden). Markernes Vidde gjør en sådan Deling let. De vexle årlig Sædejorden, og dertil er der Land nok forhånden“. — Jvfr. med Hensyn til dette Sted Waitz, Deutsche Verfassungsgeschichte, 2. Aufl., I. 132—37.

33

Waitz, l. c., I. 106—7.

34

Se t. Ex. Waitz, l. c., I. 97 ff. — I modsat Retning Dahlmann, Gesch v. Dännemark, I. 132—33.

35

Jvfr. Guizot, Hist. d. l. civil. en Fr., 7. leçon.

36

Palgrave, Rise and Progress of the English Commonwealth, I. 75.

37

Germ. Cap. 46.

38

Grimm, Gesch. d. deutsch. Spr., I. 22. Zeuss. Die Deutschen und die Nachbarstämme, S. 52 ff.

39

Guizot, Hist. d. l civilis. en Fr. 7. leçon: „Si j’étais maintenant obligé de résumer ce que je viens de dire sur l’état des Germains, j’y serais embarassé. Il n’y a là point des traits bien achevés, bien précis; aucun fait ne se présente sous une forme déterminée; c’est l’enfance de toutes choses, tout est grossier, confus“. . . . .

40

Jvfr. Maine, Ancient Law, Cap. 5.

41

Fustel de Coulanges, La Cité Antiqve.

42

Jvfr. Maine, Ancient Law, Ch. 6—9.

43

Se t. Ex. Aug. Thierry, Hist. de la Conquête de l’Angleterre par les Normands, 11. Udg. III. 177 ff.

44

Dette fremgår på iøjnefaldende Måde deraf, at mange Landsbyer førte Slægtsnavne. Se G. L. v. Maurer, Gesch. der Fronhöfe. Kemble, The Anglosaxons, I. 51—59 og Appendix A.

45

Germ. Cap. 13.

46

„Forud betragtes de som tilhørende Huset (ell. Familjen), men nu som tilhørende Staten“.

47

Germ. Cap. 18.

48

D. B. G. VI. 21: Germani multum ab hac consuetudine (nemlig Gallernes) differunt; nam neqve druides habent, qvi rebus divinis præsint, neqve sacrificiis student. — Jvfr. Waitz, D. Verf. Gesch. I. 172.

49

Mannhardt, Die Götterwelt etc., S. 71 ff. — Vanes (Vaneis) betyder oprindelig de Strålende, Lysende.

50

Leo, Vorlesungen über Deutsche Gesch., I. 208 ff.

51

Kirchhoff, Das gothische Runenalphabet, 2. Aufl. 1854.

52

Waitz, D. Verf. Gesch., I. 100. Mannhardt, Die Götterwelt etc., S. 70 ff. Dahn, Die Könige der Germanen, 1. S 3. Anm. 1 og de der cit. Forff.

53

Guizot, Hist. de la civilis. en Fr., 8. leçon.

54

Waitz, D. Verf. Gesch, II 80.

55

Guizot, Hist. d. l. civilis. en Fr., 10. leçon.

56

Jvfr. Loebell’s ovenciterede, bekjendte Verk over Gregor.

57

Hist. d. Fr. I.

58

Guizot, Hist. d. l. civ. en Fr., 22. leçon.

III.

Den såkaldte ældre og yngre Jernalder i de skandinaviske Lande. — Vikingperioden.

TACITUS, hvis Skrift om Germanerne indtager en så fremragende Plads blandt Kilderne til Tydsklands indre Historie, at en bekjendt Forsker[1] har kunnet sige, at han havde måttet begynde sin Fremstilling af dets Stats- og Samfundsudvikling et halvt Årtusinde senere, såfremt han havde savnet dette Grundlag, omtaler ikke særskilt den skandinaviske Afdeling af Racen. Modsætningen mellem Nordgermaner og Sydgermaner, eller, som de gamle Nordmænd udtrykte det, mellem nordrøne og sudrøne Folk, synes ikke at have været ham bekjendt. Han henfører samtlige germaniske Stammer til tre Hovedgrene: Ingævonerne, Istævonerne og Herminonerne, hvilke foregaves at nedstamme fra de tre Sønner af Mannus, som igjen var en Søn af Guden Thuisco. Denne Inddeling minder om den senere fremtrædende sproglige, i Gotisk, Overtydsk og Nedertydsk; vi erfare, ved at sammenligne Tacitus med Plinius, at Istævonerne har været Vesttydskerne mellem Rhinen og Weser, Herminonerne de, der boede inde i Landet, mod Syd og Sydøst, og Ingævonerne de øvrige mod Norden boende Stammer.[2] Ved ingen af disse Navne kan den nordgermaniske Green være særlig betegnet.

Alligevel er det ikke tvivlsomt, at Skandinavien allerede dengang og rimeligviis længe forud har været beboet af Folk af germanisk Æt. Tacitus nævner på et Sted „Suionum civitates, ipso in Oceano“,[3] om hvilke han fortæller, at de udmerkede sig ved sine Flåder, og at hos dem Kongedømmet var sterkt. Både Navnet og Beliggenheden giver Grund til at formode, at ved disse „Suiones“ bør forståes Svearne. Hos de to forud for Tacitus levende romerske Geographer Pomponius Mela (c. 50 e. Chr.) og Plinius (c. 70 e. Chr.) finde vi allerede omtalt Scandinavia eller Scandia som en stor Ø i Havet nordenfor Elben, og dette Navn har ialfald en umiskjendelig germanisk Klang. Også Ptolemæos (c. 130 e. Chr.) omtaler Øen Scandia, som han henlægger til Mundingen af Weichsel, og som, efter hvad han fortæller, beboedes af flere Folk, hvis Navne han opregner; blandt disse Navne forekommer Guter, hvormed man måskee kan tænke på Gauterne i det sydlige Sverige, og Chaidiner, i hvilke man har troet at gjenkjende den norske Stamme Heidnerne, efter hvem Hedemarken er bleven benævnt.[4] Usikkert og tvetydigt som ethvert af disse Vink er i og for sig, fremkalde de dog tilsammen en bestemt Formodning om, at de nordiske Lande allerede i det første Århundrede af vor Tidsregning vare bebyggede af Germanerne. Og denne Formodning hæves til Vished ved de jordfundne Oldsager. Af de tre archæologiske Perioder nemlig, der have fulgt efter hinanden i de nordiske Lande: Steen-, Bronce og Jernalderen, tilhører ialfald den sidste afgjort Germanerne (hvad Indskrifterne vise), og Jernalderens Begyndelse synes efter de nyeste Granskninger ikke at kunne sættes senere end i det første Århundrede af vor Tidsregning, ja den går vel efter al Sandsynlighed endnu længere op i Tiden.[5]

Men, om end Skandinavien på Tacitut’s Tid var beboet af Germanerne og om end disse Germaner vare de senere skandinaviske Nationers Forfædre, er det dog ikke nødvendigt eller engang rimeligt at forudsætte, at en Adskillelse mellem Nord- og Sydgermaner, svarende til den, der i den sikkre historiske Tid har fået så megen Betydning, allerede da skulde være fremtrådt. De skandinaviske Mundarter danne, sådan, som vi kjende dem fra det 12te og 13de Århundrede, da en Literatur først begynder at udvikle sig i dem, en særskilt Gruppe, sideordnede, ikke hver enkelt af de tydske Sproggrene betragtet for sig, men dem alle tilsammen betragtede som en Enhed. Man har heri fundet en Grund til at antage, at de skandinaviske Germaner ikke ere komne fra Tydskland, men at det germaniske Urfolks Deling i en nordlig og en sydlig Afdeling, svarende til Skandinaverne og Tydskerne, allerede fandt Sted, inden nogen af dem havde taget sine senere historiske Hjemlande i Besiddelse. Denne Slutning er nu vistnok mere end tvivlsom, og endog om den var fuldt berettiget, vilde den dog ikke føre til at antage, at der allerede så tidlig som på Tacitus’s Tid skulde være indtrådt nogen væsentlig Sondring mellem skandinaviske og tydske Germaner. Af den ydre Adskillelse udsprang en indre, men ikke med een Gang, først lidt efter lidt. Ejendommelighederne ved de skandinaviske Folk og Sprog i Modsætning til de tydske ere tilblevne under Indflydelsen af de for de skandinaviske Lande særegne Naturforhold og Livsbetingelser. Men disse Forhold og Betingelser behøvede lang Tid for at deres Virkning kunde blive en iøjnefaldende. Med Hensyn til enkelte af de charakteristiske Særegenheder ved den nordiske Sproggreen er det godtgjort, at de først have udviklet sig eller vundet almindelig Indgang indenfor den sikkre historiske Tid. Og i de ældste skandinaviske Runeindskrifter er der påviist en Sprogform, hvori Begyndelserne til en særegen nordisk Udvikling komme tilsyne, men som på samme Tid stemme så nær overeens med Sprogformen i de ældste tydske Sprogmindesmerker (Vulfila’s gotiske Bibeloversættelse), at de af udmerkede Granskere endog have kunnet forvexles med denne.[6] Disse Runeindskrifter antages at tilhøre det 3die—7de Århundrede. Endnu højere op i Tiden må Ligheden have været endnu større; — på Tacitus’s Tid må den antages at have været en næsten fuldkommen Identitet. Og som det forholder sig med de sproglige, således må det også have forholdt sig med de nationale Afvigelser i Almindelighed.

Skjønt det er tvivlsomt, om Tacitus har nævnt eller kjendt nogen af de til den nordgermaniske Afdeling hørendte Stammer, kunne vi altså betragte hans Skildring af Germanernes Religion, Sæder, Stats- og Samfundsforhold, som om den var skreven også om hine. De kunne ikke dengang have stået på noget højere Culturstandpunct end det, hvorpå deres sydlige Frender stode; det vilde være urimeligt at antage, at de skulde have udviklet sig raskere, bosatte som de vare i fattigere, koldere Lande, fjernere fra Civilisationens Midtpuncter. Men de kunne heller ikke antages at have stået lavere. Med Hensyn på ydre eller materiel Cultur var, som før omtalt, Germanernes Standpunct, ifølge Cæsar’s og Tacitus’s Beretninger, ikke langt fremadskredet udover det, hvortil allerede det ariske Stamfolk havde hævet sig; og forsåvidt noget væsentligt Fremskridt var gjort, synes det ialfald at have været gjort af Nord- og Sydgermaner i Forening, inden endnu nogen af dem havde taget sine senere historiske Hjemlande i Besiddelse; det er nemlig ved Sprogsammenligningen bragt til en høj Grad af Sandsynlighed, at Agerbruget, om det end ikke tilhører et fælleds-arisk, dog ialfald tilhører et fælleds-europæisk eller et germano-slavonisk Stadium, at det har været bekjendt på en Tid, da Græker. Italer, Kelter, Slavoner og Germaner eller ialfald de to sidste Folkestammer endnu udgjorde en Eenhed.[7] Og til de ydre Forhold må nu også de indre have svaret. Vi kunne altså med nogenlunde Sikkerhed gå ud fra, at Skandinaviens germaniske Befolkning ved vor Tidsregnings Begyndelse eller på Cæsar’s og Tacitus’s Tid har næret sig væsentlig af Fædrift, men ved Siden deraf forstået at dyrke Jorden og drevet noget Agerbrug; at dens Forfatning var en halv patriarkalsk, med khlansmæssig forbundne Familjer, som hver for sig ejede sine Kvæghjorder, men vare fælleds eller sågodtsom fælleds om Jorden, at disse Familjeforbund vare forenede til Stammer eller Tribus’er (Fylker, Folk) og disse måskee atter til større Stater eller Conføderationer, at dens Religion endnu var en rå Naturdyrkelse, men hvori Spirer til en højere Udvikling allerede havde begyndt at komme tilsyne.

Spørgsmålet er nu, hvorledes denne fra Germanernes fælleds Urhjem medbragte Cultur er bleven videre udviklet hos den skandinaviske Afdeling af Racen efter Indvandringen og Nedsættelsen i dens senere historiske Hjem.

Det er i det Foregående omtalt, at de tydske Stammer på Tacitus’s Tid og senere kom i hyppige, ikke blot krigerske, men også fredelige Berørelser med Romerne, idet disse sluttede Alliancer med enkelte blandt dem, idet tydske Krigere i stedse voxende Antal toge Tjeneste i de romerske Legioner og idet en udbredt Handel fandt Sted mellem begge Folkeslag. Spørge vi om, hvorvidt også Nordgermanerne have taget Deel i disse Forbindelser med den romerske Civilisation, få vi intet Svar af Historiens skrevne Kilder; thi efter Plinius og Tacitus forløber en Række af Århundreder, i hvilke hverken romerske eller andre fremmede Forfattere meddele nogensomhelst Oplysning om de skandinaviske Lande. Men af en anden Kilde, som først i den nyere Tid er åbnet for Granskningen, nemlig de jordfundne Oldsager, erfarer vi, at Nordgermanerne virkelig allerede i de første Århundreder af vor Tidsregning have stået i Forbindelse med den antike Verden.

Man har ved Hjælp af Fund af romerske Mynter kunnet påvise Handelsvejene, der førte til Norden langs Tydsklands store Elve: Oder, Weser, Elben, eller længere østover langs Weichselen.[8] Lignende Fund have hyppig været gjorte i de skandinaviske Lande, — rundt omkring på forskjellige Steder, men i størst Mængde i Danmark og det sydlige Sverige, fremfor alt på Øen Gotland. Det er romerske Sølvmynter fra de to første Århundreder e. Chr. og vestromerske og østromerske Guldmynter fra det 4de eller 5te Århundrede, der forekomme almindeligst.[9] Ved Siden af disse Mynter har været opgravet en heel Deel andre Oldsager af utvivlsom romersk Oprindelse: Vaser, Kar og andet Huusgeråd, Statuetter eller andre Kunstgjenstande, Hjælme og Våben etc., tildeels endog med latinske Inskriptioner eller Fabrikstempler, hvilke Sager må være blevne hidførte ved Handel eller bragte op af Nordboer, der have været i romersk Krigstjeneste.[10] Man har fundet Medailloner med latinske Indskrifter og Billeder af romerske Kejsere, øjensynlig bestemte til at hænges om Halsen, således t. Ex, en fra Vanse Prestegjeld på Lister med Billede af Kejser Valentinian I., der regjerede i Årene 364—376 e. Chr., om hvilken det, ligesom om flere lignende i de andre skandinaviske Lande fundne Medailloner, vistnok med Grund er bleven antaget, at den er bleven præget som Udmerkelsestegn for en nordisk Lejesoldat i Rom.[11]

Det vestlige romerske Rige gik, som bekjendt, tilgrunde i Slutningen af det femte Århundrede, og ved denne Omvæltning synes de nordiske Landes Forbindelse med den gamle Culturs Hovedsæde at være bleven afbrudt. Derimod seer man, at Forbindelsen med det østromerske Rige endnu i nogen Tid har vedvaret, og at der, da også denne ophørte eller slappedes, blev brudt nye Veje for Handelen endnu længere østover, opad de store Elve, der gjennemskjære det russiske Sletteland, til Landene omkring det sorte Hav og Orienten. Efter de vestromerske Mynter fra det 4de og 5te og de østromerske fra det 5te og 6te følge nemlig arabiske (kufiske) Mynter fra det 8de, 9de og 10de Århundrede som det fornemste Vidnesbyrd om en Samfærdsel mellem Norden og den øvrige Verden; efter dem igjen eller ved Siden af dem angelsachsiske, frankiske og tydske fra det 9de til det 11te Århundrede.[12]

De Forbindelser, hvori de skandinaviske Germaner således beviisligen have stået med andre, højere udviklede Nationer gjennem en lang Række af Århundreder, inden de fik en sikker Historie, kunne ikke have været uden Betydning for deres Cultur. Man seer, at Nordboerne ikke have indskrænket sig til at modtage, men at de også på egen Hånd have søgt at eftergjøre de Sager, der tilførtes dem fra Sydens mere cultiverede Folkeslag. Der kjendes en stor Mængde Mynter, Medailloner eller Smykker, som ere Copier efter romerske Mønstere og øjensynlig forarbejdede i de nordiske Lande. Disse Copier kunne være klodsede nok, men de vidne dog om den for Kunstsandsen vækkende Indflydelse, som Forbindelserne med Rom have øvet.[13] Og det er ikke blot gjennem en sådan ligefrem Copiering, men også gjennem en fjernere Påvirkning, en mere fri Tilegnelse, at den klassiske Stiil og Smag i Våben og Prydelser kommer tilsyne. Ved Siden af de reent romerske Sager er nemlig endnu hyppigere forefunden halvromerske, barbariserede, der øjensynlig pege tilbage på det fremmede Forbillede, men hvori tillige en ejendommelig Smag gjør sig gjeldende. — Disse Spor af den antike Stiils Påvirkning måtte tabe sig, efterat Forbindelserne med Rom vare blevne afbrudte, og derom vidne også Oldsagerne: til Gjengjeld seer man, at nye Mønstere efterhånden have fået Indflydelse på Smagen, først byzantinske eller østromerske, senere måskee især orientalske. Og ved Siden heraf har det for Nordboerne ejendommelige Stiilpræg mere og mere gjort sig gjeldende; en større Selvstændighed kommer tilsyne i Behandlingen af de fremmede Motiver; Våben og Prydelser antage mere og mere særegne Former, et mere og mere charakteristisk Udseende, sammenlignet med hvad andre Lande have at opvise af samme Art.

Man har, støttet til disse Forskjelligheder og til andre, der synes at være indtrådte samtidig, i Hensyn på Gravskikkene, Behandlingsmåden og Nedlægningen af Ligene, Indretningen og Udseendet af de Gravsteder, hvori Oldsagerne fra Jernalderen ere nedlagte, inddeelt denne i flere Perioder, hvis Rækkefølge og omtrentlige Varighed igjen væsentlig er bleven bestemt ved de i Gravene eller sammen med Oldsagerne forefundne fremmede Mynter og Kunstgjenstande. Man taler om en ældre Jernalder, der svarer til de romerske og vestromerske Mynter fra de første Århundreder af vor Tidsregning; en Mellemjernalder, der væsentlig er bestemt ved byzantinske Mynter og Medailloner eller Efterligninger af sådanne fra det 5te og 6te Århundrede, og en yngre Jernalder, i hvilken de kufiske Mynter fra det 8de og følgende Århundreder optræde, og som fortsætter sig ind i den sikkre historiske Tid. De to første Perioder ere dog af flere Oldforskere, og, som det synes, med fuld Føje, slået sammen til een. Der kan vel, indenfor denne, påpeges visse Forskjelligheder mellem et yngre og et ældre Stadium, navnlig i Hensyn på Ornamentstilen; men de gå umerkelig over i hinanden, — der er påviist gradvise Overgange fra den ældre Jernalders mere simple Former til Mellemjernalderens phantastiske Drageprydelser,[14] — og disse Forskjelligheder synes kun lidet betydelige, i Sammenligning med den Overeensstemmelse, der forbinder begge Perioder til et Hele. Våben og Redskaber fra den ældre og mellemste Jernalder udvise i det væsentlige de samme Former; Gravstederne fra begge Perioder have i det væsentlige den samme Indretning og det samme Indhold: hvad der hyppigst findes i dem, er forskjellige Slags Kar eller Huusgeråd og Smykker, medens Våben og navnlig Sverd ere forholdsviis sjeldne. I de Indskrifter endelig, der henføres til disse to Perioder, er ingen kjendelig Forskjel bleven påviist, der skulde kunne tjene til at sondre mellem dem; de ere alle affattede i det samme Rune-Alphabet, og efter hvad man kan slutte, af hvad der hidtil er bleven læst af dem, har Sprogformen holdt sig uforandret eller sågodt som uforandret gjennem det hele Tidsrum.[15]

Desto skarpere adskilt står den ældre og mellemste Jernalder eller, som vi under eet ville benævne begge, den ældre Jernalder på den ene Side og den yngre på den anden. I denne sidste optræde ganske nye Former og nye Gravskikke. Medens det i den ældre Jernalder (ialfald i dens seneste, afsluttede Tidsrum) var sedvanligt at nedlægge Ligene ubrændte, synes i den yngre Jernalder Liigbrændingen at være bleven almindelig herskende. Gravhaugene fra den sidstnævnte Periode have en anden Indretning end de, der skrive sig fra den foregående, og deres Indhold er et forskjelligt. Alle Slags Våben, og navnlig Sverd, forekomme nu i stor Mængde, og disse Sverd have et ganske andet Udseende end Sverdene fra den ældre Jernalder. De savne de ziirlige Bronceprydelser, der udmerke disse, og ere i dets Sted som oftest af Jern eller Stål heelt fra den ene Ende til den anden; den yngre Jernalders Oldsager have overhovedet et sterkere, alvorligere Præg end den ældres, men stå tilbage for disse i Fiinhed og Farverigdom.[16] Charakteristiske for den yngre Jernalder ere fremdeles visse Smykker, navnlig de bekjendte kløverblads- eller skålformige Spænder, der forekomme overalt, hvor denne archæologiske Formation har udbredt sig, men hvortil intet Sidestykke fra den ældre Jernalder er bleven påviist. Indskrifterne fra den førstnævnte Periode ere affattede i et andet Runealphabet end det, der er brugt i Indskrifterne fra den sidstnævnte Periode, og hines Sprogform afviger bestemt fra Sprogformen i disse, medens den slutter sig nærmere til Sproget i Edda- og Sagaliteraturen.

Modsætningen mellem begge Perioder er i det Hele en så skarp og i alle Henseender gjennemført, at enkelte Forskere derved ere blevne ledede til at tænke på en Stammeforskjel og have sat den yngre Jernalders Indtræden i Forbindelse med et nyt Folkeelement, der skulde være bleven herskende over den ældre skandinaviske Befolkning, og ved hvem en ny Stiil og Smag skulde være bleven indført. Man har, til Støtte for denne Hypothese, fremhævet, at Overgangen mellem de for hver af de to Perioder charakteristiske Former, efter hvad der hidtil er bleven iagttaget, er altfor brat, til at de yngre skulde kunne antages at have dannet sig ligefrem af de ældre ved en jevn indre Udvikling. Dernæst: de to Rune-Alphabeter, — det, der findes brugt i Indskrifterne fra den ældre Jernalder, og det, der findes brugt i Indskrifterne fra den yngre, — ere vel indbyrdes nær beslægtede og må stamme ned fra en fælleds Kilde eller Grundtype; men det yngre kan dog ikke uden Vanskelighed udledes af det ældre; det er mindre fuldkomment, tæller langt færre Lydtegn, og man har ondt ved at forestille sig, at et og samme Folk ved en indre Udvikling skulde være gået over fra et mere fuldkomment til et mindre fuldkomment Hjælpemiddel for Lydbetegnelsen. Hvad Sprogformerne angår, da viser vel ligeledes det ældre Runesprog sig at være nær beslægtet med det yngre; men Forskjellen synes større, end man skulde have ventet efter den sandsynlige Tidsafstand, såfremt de begge kun skulde repræsentere forskjellige Stadier inden den samme Sprogudvikling. Det gjelder desuden om Runesprogene og Runealphabeterne som om de for den ældre og yngre Jernalder charakteristiske Våben og Smykker, at nemlig Overgangsformerne fattes eller hidtil kun have været påviiste i en lidet fyldestgjørende Grad.[17]

Den yngre Jernalder er, som før bemerket, den Fælledsgrund, hvor Archæologien og Historien mødes. Det i denne Periode brugelige Runealphabet er det samme som det, der har været kjendt og brugt overalt i de nordiske Lande langt frem i den sikkre historiske Tid; Sproget i Indskrifterne stemmer så nær overeens med det norsk-islandske Literatursprog, at de uden Vanskelighed have kunnet fortolkes ved Hjælp af dette; de charakteristiske skålformige Spænder, de massive Sverd etc. ere gjenfundne overalt, hvor Vikinger fra Norden i en historisk Tid have udbredt sit Herredømme eller grund et Nybygder. Den yngre Jernalders Folk må altså have været den rette nordiske Stamme, den, fra hvem Vikingtogene udgik, og hos hvem den ejendommelige krigerske Mythologi, der er bleveri bevaret i Eddaernes Digte og Fortællinger, har udviklet sig. — I Hensyn på Udbredelse viser der sig en merkelig Forskjel melllem den ældre og den yngre Jernalder: den første er fælleds for Skandinavien og Mellemeuropa og strekker sig som en i sine Hoveddrag eensartet archæologisk Formation udover England, Frankrige og Tydskland lige ned til Alperne, medens den sidste er ejendommelig for Norden; den første viser sig nogenlunde jævnt udbredt over hele Skandinavien, men har dog måskee sin største Styrke i den sydlige Deel, hvorhos ingen af de i Norge og det egentlige Sverige (Svealand) gjorte Fund med Sikkerhed kan føres sålangt tilbage i Tiden som enkelte danske; den anden derimod synes at have sit rette Hjem i Norge og Svealand, hvor den optræder i talrige Mindesmerker, medens den er forholdsviis svagere repræsenteret i det sydlige Skandinavien. Når man vil have de to Perioder førte tilbage til hver sin Stamme, ligger der heri et Vink om en forskjellig Indvandringsvej for disse Stammer, som man ikke kan undlade at tage Hensyn til; den ældre Jernalder har udbredt sig sydfra eller sydøstfra, derom er der ingen Tvivl; men den yngre må, forsåvidt den virkelig er bleven indført ved et nyt Folk, have havt sit Udgangspunct længere nordpå, dette Folk må allerede forud for Indvandringen — et eller andet Sted på de østeuropæiske Sletter — have skilt sig fra sine Stamfrender og være bleven unddraget, ialfald tildeels, de Påvirkninger, for hvilke disse bleve udsatte, ved mere afsidesliggende Opholdssteder.

Man er således, ad archæologisk Vej, ved at antage en Stammeulighed som Forklaringspunct til Modsætningen mellem den ældre og yngre Jernalder, kommen til at gjenoptage Keyser’s og Munch’s, væsentlig til historiske Grunde støttede Lære om Indvandringen og Nordens ældste ethnographiske Forhold. Vistnok er det bleven nødvendigt at modificere denne. Munch anså Sproget i de ældste nordiske Runeindskrifter, af hvis rette Tydning han har den største Fortjeneste, for reent Gotisk eller halvt Gotisk, fremkommen ved Blanding med eller Tilsætning af en nordisk Mundart, og fandt heri et Beviis for Rigtigheden af sin Lære om en ældre gotisk eller sydgermanisk Befolkning i den sydlige Deel af Skandinavien, hvilken da den nordgermaniske Stamme efterhånden skulde have underkastet sig og assimileret med sig, medens det vel nu må siges at være godtgjort, at Sproget i disse Indskrifter ikke er Gotisk og heller ikke kan være tilblevet ved en Blanding af Gotisk og Skandinavisk, og medens man vel nuomstunder ikke antager en så skarp Adskillelse mellem Sydgermanisk og Nordgermanisk så langt tilbage i Tiden, som den Munch synes at have gået ud fra. Munch antog, at det Folk, der har sat sig et Minde i disse Indskrifter, var indskrænket til Danmark og den sydlige Deel af den skandinaviske Halvø, medens der nu er påviist flere Indskrifter med de samme Runer og i de samme Sprogformer heelt oppe fra Romsdalen og Fosen,[18] og medens den archæologiske Formation, hvortil disse Runer og dette Sprog ere uadskillelig knyttede, efter de nyeste Iagttagelser er udbredt lige op til Andøen i Vesterålen[19] og til de nordlige Dele af Svealand. Men Hypothesen om en dobbelt Indvandring af Germanerne til de skandinaviske Lande, om en ældre Befolkning, der er kommet sydfra, og en yngre, der har udbredt sig i Retningen fra Nord mod Syd, læggende hiin under sit Herredømme, er bleven fastholdt.

Det taler unegtelig til Gunst for denne Hypothese, at den således Gang efter Gang er bleven taget op påny, og at man er kommen til den fra forskjellige Udgangspuncter og ad forskjellige Veje. Alligevel forekommer det os, at den frembyder altformange uløste Knuder og fører ud på et altfor usikkert Terrain, til at vi kunne blive stående ved den.

I Danmark er Tidsgrændsen for de to Jernaldere, ved Hjælp af Myntfundene, bleven bestemt med nogenlunde Sikkerhed således, at den ældre har vedvaret til hen i det 7de Århundrede, medens den yngre fremtræder fuldt udviklet i den første Halvdeel af det 8de Århundrede. For Norges Vedkommende savnes et lignende Hjælpemiddel til at fastsætte Chronologien. Imidlertid har man også her ansat den yngre Jernalders Begyndelse til omkring År 700, og det vil måskee findes utilrådeligt at sætte den meget højere op i Tiden, når man seer hen til, at den forudgående archæologiske Periode synes at være indtrådt senere i Norge end i Danmark og alligevel også i Norge er repræsenteret ved talrige Fund og viser sig jævnt udbredt over hele Landet. Men når Tidsgrændserne bestemmes på denne Måde, vil Hypothesen om, at den yngre Jernalder er bleven indført ved en ny herskende Stamme, komme i Strid med hvad der kan udledes af Historiens skrevne Kilder. Hos fremmede Forfattere fra den første Halvdeel af det sjette Århundrede — den græske Historieskriver Prokop og den gotiske Jordanis — finde vi nemlig allerede opregnet skandinaviske Stamme- og Landskabsnavne, der ganske stemme med dem, som vi kjende fra den senere sikkre Historie; Prokop omtaler Gauterne og Danerne; Jordanis opregner blandt de Folkeferd, der bebo Skandinavien, Svethans (Svearne), Gautigoth (Gauterne), Dani, Raumaricii (Romerikinger), Ragnaricii (Ranriker?), Ethelrugi (Rygerne), Theustes (Tjust i Småland?) o. s. v.;[20] i det angelsachsiske Kvad om Beowulf, der behandler nordiske Sagn, som henføres til den samme Tid, findes nævnt Danerne, Gauterne, Svearne og af norske Stammer Raumerne. Disse Navne vidne om, at de skandinaviske Lande allerede i Begyndelsen af det 6te Århundrede vare beboede af de samme Stammer, som i den senere historiske Tid, og udelukke følgelig Tanken om en senere Indvandring, hvorved et nyt Folk skulde være bleven herskende og hvorved nødvendigvis de gamle Navne og de gamle Inddelinger måtte have været for en væsentlig Deel forrykkede eller udslettede.[21] En slig Omvæltning, foregået såvidt nær den historiske Tid og af en så voldsom og dybt indgribende Natur, vilde vel også have efterladt sig nogenlunde tydelige Spor i Sagnet og i de sociale og politiske Forhold; men sådanne har det ikke lykkets at påvise, ialfald ikke for Norges Vedkommende, hvor den ældre Jernalder dog viser sig at have været jævnt udbredt og dybt rodfæstet, og hvor dens Fortrængelse ved en ny Stamme følgelig ikke kunde finde Sted uden store Kampe. — Endog betragtet fra et reent archæologisk Standpunct synes Hypothesen om en ny Indvandring kun at rydde en Vanskelighed tilside for at sætte en anden istedet Man vil ved dens Hjælp forklare den bratte Måde, hvorpå den yngre Jernalder synes at være indtrådt i de skandinaviske Lande; det skulde komme deraf, at den er bleven bragt hid fix og ferdig ved et nyt Folk. Men etsteds må den dog have udviklet sig. Har denne Udvikling ikke fundet Sted i Skandinavien, så måtte den kunne påvises i Oldsagfundene fra andre Lande, hvor den nye skandinaviske Herskerstamme forud for Indvandringen kan tænkes at have opholdt sig. Er det rigtigt, at den ældre og den yngre Jernalder svare til to Stammer eller to Afdelinger af den skandinavisk-germaniske Stamme, der allerede forud for Indvandringen have skilt sig fra hinanden, at den ene Afdeling drog længere mod Vest og derved tidlig kom under en sterk Indflydelse af den romerske Cultur, medens den anden er bleven siddende igjen i Landene på den østre Side af Østersøen og på Grund deraf bedre bevarede den oprindelige Ejendommelighed eller udviklede denne under Indflydelse af andre Påvirkninger, — at til den første Afdeling hørte Danerne og Gauterne, som engang vare udbredte over hele Skandinavien, til den anden Nordmændene og Svearne, og at således den ældre Jernalders Fortrængelse ved den yngre i Sverige er eenstydig med Gauternes Underkastelse under Svearnes Overherredømme,[22] — så måtte man kunne påvise i Svealand et ældre og mere oprindeligt Stadium af den yngre Jernalder, og man måtte kunne følge denne tilbage til Landene på den anden Side af Østersøen, hvor den fra først af skulde have udviklet sig. Men en sådan Påviisning er ikke endnu bleven givet,[23] og man har altså kun, ved at antage Hypothesen om en ny Indvandring, hævet den Vanskelighed, som Modsætningen mellem den ældre og den yngre Jernalder frembyder, på en Måde, der vækker nye og endnu betænkeligere Tvivl. — Så skarp nu iøvrigt denne Modsætning, efter de hidtil gjorte Iagttagelser, synes at have været, forholder det sig dog ingenlunde så, at der ganske savnes Overgangsformer. De for den yngre Jernalders Oldsager charakteristiske Forziringer med kunstigt sammenslyngede Dragefigurer synes i mangt og meget at være en ligefrem Fortsættelse af den allerede i den ældre Jernalders sidste Afsnit (den såkaldte Mellemjernalder) fremtrædende Ornamentik. Der er bleven påviist Runeinscriptioner, hvis Bogstaver ere en Blanding af det ældre og det yngre Alphabet, og hvis Sprog ligeledes synes at stå på et Trin midt mellem det ældre og det yngre Runesprog.[24] Disse Iagttagelser ere endnu kun få, men de ere gjorte i den allernyeste Tid, og det kan ventes, at der vil føjes mange lignende til, så at Overgangen mellem de to „Aldere“ efterhånden vil ophøre at stå som noget så brat og uformidlet. Og, når man har gjort gjeldende, at det i den yngre Jernalder brugelige Runealphabet er det enkleste og tæller de færreste Lydtegn, følgelig har en mere alderdomsagtig Characteer end det, der blev brugt i den ældre Jernalder, og følgelig ikke kan være udviklet af dette, da er derimod stillet den fra andre Folks Historie hentede Iagttagelse, at det ofte netop er de ældste Former af Alphabeterne, der ere de rigeste og meest complette, medens Udviklingen har bestået i at simplificere.[25]

Det forekommer os altså at være det rimeligste, at både den ældre og den yngre Jernalder tilhøre den samme Stamme og afgive Vidnesbyrd om de samme Folks i Tidens Løb og efter Udviklingens Medfør vexlende Moder eller Skikke. Disse Folk have været undergivne forskjelligartede Påvirkninger og havt forskjellige Mønstere for sin Kunstfiid eller Håndverksdrift; visse Forbindelser ere blevne afbrudte på samme Tid, som andre have været knyttede; de skandinaviske Germaner have gjennem en Række af Århundreder stået i det nærmeste Fælledsskab med Tydskerne eller Sydgermanerne, men, efterat disse fordetmeste vare blevne omvendte til Christendommen og undergivne det frankiske Rige, have hine været mere overladte til sig selv og opnået større Selvstændighed. Udviklingen har således været ujævn og rykkeviis, og dens Tyngdepunct er måske tillige lagt over fra det ene Land til det andet; Forandringer i Sprog, Smag og Skikke ere til visse Tider indtrådte hurtigere end til andre; men en uafbrudt indre Sammenhæng har desuagtet været bevaret.

Man har, som bekjendt, i den nyeste Tid kastet sig med stor Iver over Granskningen af de nordiske Oldsager, og det er vel ikke frit for, at man har været tilbøjelig til at overvurdere Rækkevidden af de Resultater, hvortil den har ledet, som så ofte, hvor et nyt Stof er bleven draget frem til videnskabelig Behandling. Hvad man har uddraget af dem med Hensyn til de ældste ethnographiske Forhold og med Hensyn til Indvandringsvejene må vel for største Delen siges at savne fast Holdepunct. Et mere sikkert Udbytte ere de Oplysninger, som Oldsagerne have givet om de skandinaviske Folks Culturhistorie og Forbindelser med andre Nationer forud for deres sikkre Historie. Men også disse Oplysninger have været tillagt en overdreven Betydning eller have tjent som Grundlag for urimelige Phantasier. Der tales i de antiqvariske Afhandlinger om forskjellige Culturperioder og „Culturstrømninger“, hvorom de af Jorden opgravede Sverd eller Spænder eller Kasseroller skulle afgive Vidnesbyrd, men disse stadselige Ord må der ikke lægges formegen Vegt på: det er dog kun ganske enkelte og underordnede Sider af Culturen, hvorom man af slige Sager kan få nogen rigtig Besked. Dette synes En og Anden at have glemt; den „culturhistoriske“ Betragtning, som Oldsagerne ledede ind på, er bleven gjennemført med stort Hastverk, og man har draget Slutninger med Hensyn til de forskjellige Jernalderes Poesi, Mythologi og Åndsliv fra Ting, der ingen Sammenhæng have med Kunst og Poesi eller en så fjern, at det er mere end dristigt at slutte noget fra det ene til det andet.

Det var i Danmark, at man først begyndte at skjelne mellem de to Perioder, der komme tilsyne i Jernalderens Oldsager og Begravelser. Det var danske Lærde, der opdagede den såkaldte „ældre Jernalder“, (ved hvilken Opdagelse det dog er at merke, at den for en væsentlig Deel bestod deri, at man nødtes til at opgive en tidligere vildfarende Mening, som gik ud på, at „Broncealderen“ i Danmark skulde have vedvaret lige til omkring A. 700 e. Chr., hvad Munch allerede længe forud havde bestridt som fuldkommen ubeviisligt og urimeligt.[26]) Det var i Danmark og Sveriges gammeldanske eller gøtiske Landskaber, at Fund af romerske eller halvromerske Oldsager i længere Tid sågodtsom udelukkende bleve gjorte. Man lededes herved til at antage, at den „Alder“ eller Culturperiode, der fornemmelig er bestemt ved disse Fund, havde havt sit rette Hjem i de gamle dansk-gøtiske Lande, medens den slet ikke eller kun i ringe Grad havde været repræsenteret i Norge og det egentlige Sverige. Og idet nu tillige den ældre Jernalders elegantere Former bleve fremhævede, dens renere Stiil, større Fiinhed og Farverigdom, i Modsætning til den yngre, der øjensynlig havde havt sit Tyngdepunct i Norge og Sverige, åbnedes der for den dansknordiske Skole, som var bleven på det bittreste krænket ved de norske Historikeres Påstande, en Udsigt til at tage Revanche og til at hevde — som jo det gjengse Udtryk lyder — „Danmark fuld Lod og Deel i den rige, af Islændingerne bevarede Arv“, ad en ny Vej, hvilken man da heller ikke undlod at slå ind på. Overtroen om en Guldalder, langt op i Tiden, forud for den sikkre Historie, da den nordiske Stamme, som et udvalgt Folk, var i Besiddelse af en ophøjet og reen Gudetro og en Poesi, af hvilken den i Kilderne bevarede kun skulde være et Gjenskin, syntes at få en Bekræftelse i de håndgribelige Kjendsgjerninger, som Oldgranskningen bragte for en Dag; forældede Benævnelser og Påstande, som man nødig havde villet give Slip på, fordi de smigrede Nationalforfængeligheden, kunde hentes frem pånyt og gives et Slags videnskabelig Oppudsning. Den ældre Jernalder kom altså i en Fart i højeste Mode, og man skyndte sig med at drage de videstgående Følgeslutninger af hvad her var opdaget: — I denne Periode havde Nordboerne stået i Forbindelse med den antike Verden, og da havde der udviklet sig hos dem en reen og ædel Smag i Hensyn på Smykker og Forziringer; men dertil må nu også det øvrige Ånds- eller Culturliv havde svaret. Også de norske Historikere havde været enige i at betragte de bedste mythiske og heroiske Kvad, der findes bevarede i den ældre Edda, som tilhørende en meget fjern Fortid; Keyser havde meent, at Perlen blandt dem alle, Völuspå, endog skulde kunne føres op til det 5te Århundrede. Ja, det viste sig nu at være ganske rigtigt: det 5te Århundrede falder netop indenfor den ældre Jernalder, og de elegante, prægtigt damascerede Sverds, de ziirligt forraede Spænders og Smykkers Tid, den må også have været de ophøjede religiøse Forestillingers, den rette „folkelige Gudebesyngelses“ Tid; da må den nordiske Ånd havde nået sit Højdepunct; til denne Culturperiode har hørt Åndsfrembringelser, der ligemeget udmerkede sig ved Ynde og Kraft, sådanne som vi endnu have bevaret Rester af i de bedste af de mythiske og heroiske Digte i den ældre Edda, og denne Culturperiode var hverken norsk eller tydsk, men „nordisk“, og havde, som alt „nordisk“, sit Centrum og Hovedsæde i Danmark, i de „dansk-gøtiske Lande“. Ved den ældre Jernalders Slutning indtrådte der en Omvæltning, som bragte nye Kræfter til Herredømmet; en ny Culturperiode begyndte, som, i Modsætning til den forudgående, havde sit Tyngdepunct i Skandinaviens nordlige Deel, Norge og det egentlige Sverige; men disse nye Kræfter vare, som Oldsagerne vise, råere og vildere; den nordiske Ånd havde gjort et Tilbageskridt ved at flytte fra de dansk-gøtiske Lande til de norsk-svenske; den yngre Jernalder var Vikingernes og Skaldernes Tid, og fra den kunne umulig de ægte Eddakvad skrive sig; da afløste den kunstige Skaldepoesi med sine forskruede Om skrivninger den folkelige Gudebesyngelse, og da afiøste de smagløst udførte Allegorier og Eventyr den renere Mythebehandling, de ægte heroiske Sagn, ligesom den yngre Jernalders Dragefigurer og phantastisk overlæssede Forziringer på Oldsagerne trådte i Stedet for den forudgående Periodes mere elegante Former.[27]

Således fik den gamle Lære om, at „den nordiske Mythologi er oprunden i Sjølunde og ikke på Islande“ og at Eddadigtene ere Rester af en forhistorisk Herlighed, uformodentlig et Slags videnskabelig Grund at stå på. Men denne Grund er dog nok ikke meget sikker, og der kræves dog nok noget andet og mere for at bevise den „literære“ eller „poetiske Blomstring“ i den ældre og mellemste Jernalder end den „Opdagelse“, som nylig er bleven gjort, idet man har indbildt sig at gjenkjende Scener af de i Eddadigtene behandlede heroisk-mythiske Sagn om Vølsunger og Niflunger i Afbildningerne på nogle af de såkaldte Bracteater fra denne Periode, hvis barbariske Klodseri åbner det videste Spillerum for Gjetningen.[28]

Den ældre Jernalder er, som før udhævet, ikke ejendommelig for Norden. Lignende Sverd, Smykker og Spænder, lignende romerske eller halvromerske Kunstgjenstande eller Redskaber, som de, der charakterisere de skandinaviske Jordfund fra denne Periode, have også været påviste i stor Mængde i Tydskland, Frankrige og England. Det Runealphabet, hvori Indskrifterne fra den ældre Jernalder i Skandinavien ere affattede, sees ligeledes at have været kjendt og brugt i de af Tydskerne befolkede eller coloniserede Lande. Hvad Sprogformen i disse Indskrifter angår, da er det vel godtgjort, at den ikke falder sammen med Sprogformen i de ældste tydske Mindesmerker, men Afvigelserne ere dog så lidet iøjnefaldende og de særlig nordiske eller skandinaviske Ejendommeligheder så lidet bestemte, at det endnu fremdeles fra et reent lingvistisk Standpunct kan drages i Tvivl, om Indskrifterne virkelig tilhøre den nordgermaniske Afdeling af Racen, eller om de ikke snarere bør henføres til den sydgermaniske og antages at skrive sig fra en indvandret tydsk Herskerstamme, der efterhånden er bleven absorberet af den talrigere skandinaviske Befolkning, eller fra et „nærbeslægtet Skud af den gotiske (germaniske) Rod, der er gået under i Tidens Strøm og er bleven overskyllet af en indtrængende Folkebølge“.[29] — Det følger ligefrem af dette Fælledsskab eller denne nære Overeensstemmelse mellem Skandinavien og Tydskland i den ældre Jernalder, at man, når man vil have Eddadigtene og de bedste af de i Norden bevarede mythiske og heroiske Sagn opfattede som en Arv fra denne Periode, også må lade Tydskerne få lige Deel i Arven. Den høje Cultur med den „folkelige Gudebesyngelse“, de „dybsindige Myther“ m. m., hvorom Oldsagerne fra den ældre Jernalder med deres Fiinhed og Farverigdom menes at afgive Vidnesbyrd, må også have tilhørt Tydskland, hvor jo hele denne archæologiske Herlighed findes på det bedste repræsenteret. Den „literære Guldalder“ kan ikke have været noget særlig „dansk-gøtisk“ eller noget særlig „nordisk“, den må have været fælledsgermanisk. Ja, den må endog antages at have havt sit egentlige Centrum og Hovedsæde hos Tydskerne, ikke hos Nordboerne; thi, skal det forklares på en nogenlunde rimelig og naturlig Måde, at de germaniske Folk, der endnu på Tacitus’s Tid vise sig at have stået på et meget primitivt Standpunct både med Hensyn til ydre og indre Udvikling, i en slig Fart er nået frem til en høj Cultur og en Blomstring af Åndslivet, da må vel Forklaringen søges i Berørelserne med den romerske Verden, Påvirkningen af den klassiske Stiil og Smag. Men disse Berørelser vare langt sterkere for Sydgermanernes Vedkommende end for Nordgermanernes. I den Udvikling, der var betinget af disse Berørelser, måtte Nordgermanerne være væsentlig afhængige af sine sydlige Stamfrænder. Det var gjennem dem, at de modtoge Fermenterne til en højere Cultur. Det var således udentvivl over Tydskland, at Bogstavskriften udbredte sig til de nordiske Folk, ligesom Ugedagsnavnene[30] og ligesom de romerske Mynter og Kunstgjenstande; det var udentvivl hos Tydskerne, at den ejendommelige krigerske Udvikling af Religionen og Mytherne, der knytter sig til Odinsdyrkelsen, først begyndte, og fra dem, at den fik Indgang også hos de skandinaviske Stammer. Men Tydskerne vare i dette Tidsrum allerede et historisk Folk; havde den ældre Jernalder hos dem været en „literær Guldalder“, måtte man vel have fået høre noget herom; man måtte i Kilderne have fundet Træk, der tyde på et så merkeligt Opsving, en så høj Åndsmodenhed. Men dette er ikke Tilfælde. Det må, efter hvad vi nu kjende til de tydske Stammers Hedenskab, ansees for ganske usandsynligt, at de nogensinde skulde have besiddet en riig, til et fuldkomment System uddannet Mythologi, svarende til den, vi finde bevaret i den norsk-islandske Literatur; deres nationale Myther have vistnok ikke på langt nær været nåede så langt frem i sin Udvikling, inden denne afbrødes ved Christendommens Indførelse; derfor ere de Rester, som ere blevne bevarede af dem, så få og så farveløse.[31] Men heraf kunne vi med fuld Sikkerhed slutte, at de nordiske Myther, i den poetisk udformede, til et afsluttet Hele samlede Skikkelse, hvori vi finde dem i Eddadigtene, umulig lade sig føre tilbage til den „ældre eller mellemste Jernalder“; i denne Periode have Nordboerne og Tydskerne gået på det nærmeste sammen i Hensyn på Udvikling, og allermindst kunne da hine have havt noget Fortrin fremfor disse eller være nåede videre frem i nogen Retning.

Blandt Oldsagerne fra den ældre Jernalder er der kun få, hvorved der kan være Tale om nogen virkelig Kunst, og disse ere enten reent romerske, hidkomne ved Handel eller Bytteforbindelser, og altså fuldkommen ubrugelige som Vidnesbyrd om en ejendommelig nordisk Udvikling, eller så halvromerske, — Efterligninger, der ikke hæve sig over det Håndverksmæssige og, selv fra dette Standpunct seet, må erkjendes for at være mådelig udførte.[32] De øvrige ere Gjenstande af en reent practisk Art, såsom Våben eller Huusgeråd. Når man ved dem taler om Kunst, er det ialfald kun i en udvortes og underordnet Forstand; disse Sager afgive Bidrag til Kundskab om de skandinaviske Folks Standpunct i Hensyn på Skikke, Levemåde, Sands for Pragt og Bekvemmelighed, kort, hvad man med eet Ord kunde kalde den materielle, ydre Cultur, og, forsåvidt der altid er en vis Sammenhæng mellem ydre og indre Cultur, også til Kundskab om den sidste; men de kunne ikke for dennes Vedkommende afgive nogen pålitlig Målestok, hvorfra der kan sluttes til Fremgang eller Tilbagegang. På den materielle Culturs Område har ofte reent tilfeldige Omstændigheder en overvejende Indflydelse; et lidet udviklet Folk kan, ved Handel eller Bytteforbindelser med andre Folk, tilegne sig Mønstere og Former, der forudsætte for sin Tilblivelse en langt højere Cultur end den, hvoraf det selv er i Besiddelse, men med Formerne har man naturligviis ikke tilegnet sig den Cultur, hvoraf de ere udsprungne. Om det altså endog var nokså uimodsigeligt, at Våben og Smykker fra den yngre Jernalder vise et Tilbageskridt i Smag og Stiil ligeoverfor den forudgående Periode, vilde det dog, efter hele det Forhold, hvori denne Kunst eller Kunstferdighed har stået til Folkets Udvikling, være urimeligt deraf at slutte en almindelig åndig eller moralsk Tilbagegang; det vilde være en Latterlighed at forestille sig, at, når Sverdene ere blevne massivere, Udziringerne på Smykker og Redskaber mere overlæssede, så skulde det stå i Sammenhæng med, at Sæderne forvildedes, at de religiøse Forestillinger dalede fra en oprindelig Højhed og Reenhed, at Poesien gik over til tom Ordkunst o. s. v.

Det viser sig, at de Mønsterformer eller Kunstgjenstande, som Skandinaverne modtoge fra Romerne eller andre højere civiliserede Folkeslag, have øvet en vækkende Indflydelse på dem og bidraget til at udvikle deres Kunstsands og Opfindsomhed. De søgte at efterligne hvad der blev dem tilført, men under Efterligningen frigjorde de sig stedse mere fra de givne Mønstre, og der uddannede sig således hos dem en særegen Stiil og Smag. I den ældre Jernalders første Afsnit synes endnu de fremmede Mønsterformer overvejende; men i det andet Afsnit (den såkaldte Mellemjernalder) træder allerede hiint særegne Stiilpræg frem på en nogenlunde kjendelig og bestemt Måde. Og da det dog først er, hvor en sådan ejendommelig national Smag gjør sig gjeldende, at Oldsagerne kunne afgive Vidnesbyrd om det nationale Åndsliv eller den nationale Cultur, — da det dog først er i Udviklingen af et ejendommeligt Stiilpræg, at den vækkende Indflydelse af de fremmede Mønsterformer kan komme tilsyne, er det også nærmest til dette Afsnit af den ældre Jernalder, at man har villet henføre den „Blomstring af Åndslivet“, hvorom Oldsagerne skulde vidne. Det er den mellemste Jernalder,[33] — Tiden fra omkring A. 450 til A. 700 e. Chr. — som, ifølge de nyeste Behandlinger af Emnet hos danske Archæologer, synes udseet til at være den „dansk-gøtiske Guldalder“ for Sagnene og Kvadene; det er til denne Periode, at de såkaldte Bracteater fordetmeste henføres; det var da, at de germaniske Folk, efter det vestlige Romerriges Undergang, overalt begyndte at frigjøre sig fra den romerske Culturs tidligere altfor overvejende Herredømme og at bearbejde på en mere selvstændig Måde de fremmede Forbilleder. Men Mellemjernalderen viser allerede et kjendeligt Tilbageskridt ligeoverfor den forudgående Periode i Hensyn på Formernes Fiinhed og Elegants; i samme Forhold som en for „Barbarerne“ ejendommelig Smagsretning har gjort sig mere gjeldende, i samme Forhold har også Stilen i deres Håndverks- eller Kunstarbejde tabt sin Reenhed.[34] Ved at ophøje denne Periode til den egentlige „Guldalder“ for de nordiske Folk indvikler man sig følgelig i den åbenbareste Selvmodsigelse. Oldsagerne fra den yngre Jernalder skal gjelde som Vidnesbyrd om en åndig Tilbagegang ligeoverfor Oldsagerne fra den ældre, fordi man i hine ikke gjenfinder den Fiinhed og Elegants, hvorved disse udmerke sig; men, når denne Målestok gjøres gjeldende, skulde det ikke være det sidste, men det første Afsnit af den ældre Jernalder, som blev den gyldne Tid for de nordiske Folk. I Oldsagerne fra den sidstnævnte Periode er der imidlertid lidet eller intet, der kan betegnes som ejendommeligt germanisk; Stadsen er fordetmeste en lånt, en fremmed. Man nødes altså til at gå til Mellemjernalderen, der er mindre flin, men mere ejendommlig. Men i begge Henseender viser den yngre Jernalder sig at være dennes ligefremme Fortsættelse. Overgangen synes her at være indtrådt på en mere voldsom Måde; der er foregået et Sprang i Udviklingen; men denne er vedblevet at gå fremad i den samme Retning. Betegner det sidste Afsnit af den ældre Jernalder et Fremskridt ligeoverfor det første, da må følgelig det samme gjelde, og det i endnu højere Grad, om den yngre Jernalder ligeoverfor den ældre.

Dette må være tilstrekkeligt til at vise det Urimelige i de Theorier om forhistoriske „Guldaldere“ og „Blomstringsperioder af Åndslivet“, som man har villet bygge på Resultaterne af den nordiske archæologiske Forskning. Det er altsammen, nærmere beseet, intet andet end gammel Overtro med et løst Påhæng af moderne Videnskabelighed. Om en Blomstringstid for et Folk kan der vel, såfremt dette Billede skal have en fornuftig Mening, alene være Tale, når Folket har nået frem til en selvstændig historisk Tilværelse. Rødder og Spirer kunne udvikle sig i det forhistoriske Muld eller Mørke; men Blomsten tilhører og må tilhøre Dagslyset. Denne Sætning modbevises ingenlunde ved de i de nordiske Lande fundne Oldsager. Der er i disse intet, som giver Ret til at tale om „Kunst“ i Ordets højere Bemerkelse, — en sådan, hvori Folkenes Åndsliv åbenbarer sig med samme Klarhed og på samme Måde som i Literaturen. Alligevel må de siges at yde verdifulde Vink til Oplysning om de nordiske Folks Udvikling forud for deres sikkre Historie; de vidne om, at denne Udvikling i det Hele har været en fremadskridende, om end Fremadskridningen her, som overalt, har været kjøbt med Tilbagegang i enkelte Henseender. En større Selvstændighed, en kraftigere udpræget Charakteer træder os imøde, alt eftersom vi komme længere frem i Tiden. Allerede det sidste Afsnit af den ældre Jernalder har et ejendommeligt Præg; men i denne Periode have dog Skandinaverne endnu været på det nøjeste forbundne med de tydske Stammer og fulgt i deres Kjølvand, så det Ejendommelige i Oldsagerne snarere må betegnes som noget fælleds-germanisk end som noget nordisk. Først efterat Tydskerne fordetmeste vare blevne omvendte til Christendommen og de nordgermaniske Folk fortsatte Udviklingen på egen Hånd, vandt det nationale Væsen hos disse tilstrekkelig Frihed og Fasthed til at skabe sig et Udtryk også i deres Kunst- og Håndverksarbejde; først den yngre Jernalder er heelt ejendommelig for Norden. I denne Periode møder os, istedetfor den ældre, for alle germaniske Folk fælleds Runerække, en ny Art Runer, som man med Rette har kaldt de skandinaviske, fordi de hidtil ikke har været fundne udenfor de af Nordgermanerne bebyggede eller coloniserede Lande; i Indskrifterne fra denne Periode fremtræde allerede de nordiske sproglige Ejendommeligheder på en klar og umiskjendelig Måde, og Våben og Prydelser antage på samme Tid et tilsvarende heelt igjennem charakteristisk Præg, der, trods Råheden og det ofte smagløst Overlæssede i Forziringerne, dog tyder på et højere Udviklingstrin og, fremfor noget af hvad de forudgående Perioder have frembudt, giver et Slags Ret til at tale om nordisk Cultur og nordisk „Folkeånd“. Vi finde således i Oldsagerne fra den yngre Jernalder en Bebudelse af, at de skandinaviske Folk, efter i Stilhed at have udviklet sig gjennem Århundreder, nu omsider ere modnede til en selvstændig Indgriben i Historien. Vi stå på en Grund, hvorover allerede det historiske Dagslys falder. Den yngre Jernalder falder sammen med eller går over i Vikingtogenes Periode, og Vikingperioden er det store Gjennembrud, den afgjørende Krise, hvortil alt det foregående har været en Forberedelse, og som lægger Grund for alt det følgende. Den i Stilhed opsamlede Kraft vender sig nu udad, og idet den bliver sig selv bevidst, vækker den andre Kræfter med sig: Krig og Digtning, Herjetog til fremmede Lande og nye politiske og religiøse Ideer gå Hånd i Hånd.

Som ydre Årsager eller Anledninger, der bidroge til at fremkalde Vikingtogene i Slutningen af det 8de og Begyndelsen af det 9de Århundrede og gjorde hidtil navnløse Folk i Løbet af få År til hele det nordlige og mellemste Europas Skræk, kan nævnes eller tænkes forskjellige: indre Omvæltninger, Dannelsen af større Erobringsmonarchier inden Nordens Grændser, Sammenstødet mellem Karl den Stores frankiske Monarchi og de nordiske Folk, som efter Sachsernes Undertvingelse var bleven dets umiddelbare Naboer o. s. v. Men i sit indre Væsen bør Bevægelsen udentvivl betragtes som en Fortsættelse af de store Folkevandringer. Det er i hiin som i disse en ungdomsfrisk Energi, der gjærer over og søger Rum for sin frie Udfoldelse. Agitationen synes at have forplantet sig som et Jordskjelv eller en Stormhvirvel i et regelmæssigt Løb fra Syd mod Nord. De Stammer, der boede nærmest den romerske Grændsevold, ved Rhinen og Donauen, bleve først grebne; så kom de andre efter; sidst nåede Bevægelsen også de skandinaviske Folk. Og som Vikingtogene med Hensyn til Oprindelse og Charakteer slutte sig til Folkevandringerne, således fortsætte de også disses verdenshistoriske Gjerning. Denne Gjerning var: at gjenføde den hensygnende antike Verden ved at indgyde den et friskere Blod og at grundlægge de Statsformer, gjennem hvilke den individuelle Frihed kunde gjøre sig gjeldende. Men de sydgermaniske Folk, der nedsatte sig i de til den gamle Verden hørende Lande, lå formeget under for den romerske Culturs og de romerske Institutioners Indflydelse, til at kunne gjennemføre denne Rolle, og deres største politiske Skabning, Karl den Stores Monarchi, optrådte ligefrem som Romerstatens Arvtager både i en indre og en ydre Forstand. Verden trængte en ny Tilførsel af germanisk Blod, og først gjennem Vikingtogenes og Nordgermanernes største politiske Skabning: det nordmanniske Jarledømme og den derfra udgåede anglo-nordmanniske Stat, kom den individuelle Friheds Princip til fuld Gyldighed i Europas Stats- og Samfundsudvikling.

Også deri svare Vikingtogene til Folkevandringerne, at hine bleve Nordgermanernes historiske Gjennembrud, som disse bleve Sydgermanernes. Hvad vi vide om de tydske Stammer forud for Folkevandringerne, er hentet fra fremmede Forfattere; vi see, at de have levet og udviklet sig; men et bevidst historisk Liv begyndte først hos dem i de store Erobringers og Vandringers Tid. Alariks, Theodoriks, Chlodvigs Tidsalder er den ældste, hvortil Tydskernes nationale Historieskrivning og nationale historiske Tradition rækker op. Men det samme gjelder nu om Vikingperioden for de nordgermaniske Folks Vedkommende. Alle Sagn, bevarede i nordiske — danske eller norsk-islandske — Kilder, der synes at tilhøre en tidligere Periode, og som man har været enig om at føre op til Tiden forud for det 8de Århundrede, erkjendes nu at være halvt eller heelt mythiske. Man har opgivet at discutere Chronologien i Sagnene om Rolf Krake, Starkad, Harald Hildetand, Half o. s. v. eller at udfinde den historiske Kjerne i disse og lignende Sagn. Poesi og Historie er her på en uadskillelig Måde sammensmeltet; Traditionen har endnu ikke havt nogen Sammenhæng eller noget fast Støttepunct; Begivenhederne ere blevne opfangne i Sagnet, som i et bølgende Spejl, der i det højeste kan gjengive Landskabets Farver og almindelige Charakteer, men hvoraf det er håbløst at forsøge på at udfinde sikkre Omrids, bestemte Linjer. — Hvad der med historisk Vished skulde kunne siges om de skandinaviske Folks Skjæbne forud for Vikingtiden, måtte blive at hente hos fremmede Forfattere; men hos dem finde vi kun — og det endda først i det 6te Århundrede — et Par Navne, der ikke give andet end Visheden om, at disse Folk allerede da have existeret. Måskee have Skandinaverne ved enkelte Krigerflokke deeltaget i de store Folkevandringer, som knuste det romerske Rige. Man har troet at kunne slutte dette af de temmelig rigtige Efterretninger om det skandinaviske Landes Indbyggere, som meddeles hos Jordanis og Prokop;[35] man har endog troet blandt Navnene på de i Folkevandringerne optrædende Skarer at gjenkjende nordiske Stamme- eller Stedsnavne.[36] Dette er dog kun mere eller mindre løse Gjetninger. I ethvert Fald have Nordboerne, forsåvidt de virkelig deeltoge med sine sydlige Stamfrænder i Erobringstogene udover det romerske Rige, kun spillet en underordnet og uselvstændig Rolle, og det kan i det Hele siges, at de, indtil Slutningen af det 8de Århundrede, have ført en ubemerket Tilværelse, uden historisk Bevidsthed, ukjendt af den øvrige Verden.

Men efter dette Tidspunct, da deres hurtigsejlende Skibe begynde at vise sig rundt alle Kyster og føre Skræk og Ødelæggelse med sig, vinde de snart et Navn; fra nu af optræde de på en selvstændig Måde og med en selvstændig Charakteer i Verdenshistorien, og fra nu af — gjennem det 9de og 10de Århundrede — støde vi i fremmede Kilder — angelsachsiske, irske, franske og tydske Annaler eller Krøniker — hyppig på Efterretninger om de skandinaviske Folk. Disse Efterretninger ere de ældste til Nordens Historie. Men snart træder den indenlandske Tradition til. Lyset falder ikke blot udenfra. Bedrifterne, de hyppige Sammenstød med fremmede Nationer opøve Erindringen, give Mindet Stof, vække den historiske Sands. Et bevidst historisk Liv begynder, det visse Tegn, på at en højere Åndscultur har arbejdet sig op, banebrydende for denne.

Man kan inden den Bevægelse, der førte nordiske Vikinger udover sågodtsom hele den da bekjendte Verdens Have, udsondre tre Stadier eller Perioder. Den første, da Vikingerne kun vise sig med enkelte Skibe og til ubestemte Tider ved Englands, Irlands, Frankriges eller Flanderns Kyster, gjøre Landgang ved Kysten og, såsnart de have plyndret en eller anden By, et eller andet Kloster, atter vende tilbage til sine Skibe og sejle bort. Den anden, da deres Herjetog antager en regelmæssig Charakteer og ligesom røbe en bestemt Plan, da de sætte sig i Besiddelse af faste Puncter ved de af dem hjemsøgte Kyster, hvor de overvintre og hvorfra de beherske det omliggende Land i viid Udstrekning. Den tredie endelig, da de, efterat Grunden er bleven forberedet ved Årrækkers uafbrudte Plyndretog og deres Masser ere voxede til det mangedobbelte, ikke længere indskrænker sig til at søge Bytte, men optræde som virkelige Erobrere, nedsætte sig i de af dem affolkede og forødede Landstrekninger eller opkaste sig til Herrer over en gjennem lange Årrækkers Lidelser bøjet og modløs Befolkning.[37] Hvad vi vide om Normannertogene i de to første Perioder, er udelukkende hentet fra ikke-nordiske Kilder. Der nævnes i disse en Række af nordiske Høvdinger, hvem der tillægges alskens blodige Bedrifter, og som optræde i Egenskab af Førere for store Vikingflåder; men når man har troet at gjenkjende enkelte af disse i bekjendte Sagnfigurer i vore egne Kilder, beror dette kun på en mere eller mindre løs Formodning. Meest fremtrædende blandt de Søkonger, der nævnes fra Nordmannertogenes blot herjende Tidsrum, er den frygtelige Hasting, som ved sin utæmmelige Vildhed og rastløse Flakken om fra Kyst til Kyst og fra Eventyr til Eventyr synes at være et Slags Personification af Vikingånden på dens første Udviklingsstadium. Men denne Hasting, som, hvorvel Sagnet har forstørret hans Billede og tillagt ham fabelagtige Bedrifter, dog vistnok har været en historisk Personlighed, omtales ikke, nævnes ikke i noget nordisk Kildeskrift. I den tredie Periode derimod — den erobrende, nye Riger grundlæggende — ere vi ikke blot henviste til de irske, angelsachsiske eller franko-galliske Chronister; nu træder også den i vor egen Literatur bevarede Tradition til som en nogenlunde sikker historisk Kilde. Olaf Hvite, Stifteren af det nordmanniske Rige i Dublin, der oprettedes År 852 og holdt sig i henimod halvfjerde Århundrede, er den første i udenlandske Skrifter omtalte Vikinghøvding, der med Bestemthed gjenkjendes i vore egne Sagaer;[38] han hørte til den samme Æt, af hvilken Norges første Enekonge, Harald Hårfagre, udgik. Og den Landsforviisning, der drev Ragnvald Mørejarls Søn, Rolf ud på hans eventyrlige Bane, for at lade ham ende som Nordmandiets første Hertug og den franske Konges mægtigste Vassal, falder allerede indenfor det Tidsrum af Norges Historie, hvortil en i sine Hoveddrag nogenlunde pålitlig og sammenhængende indenlandsk Tradition rækker op.

Således kommer den vækkende Indflydelse tilsyne, som Bedrifterne have øvet på den historiske Sands, og således ere de nordgermaniske Folk ved Vikingtogene gåede over fra det ubevidste, blot modtagende Liv til det bevidste og skabende.

Men ved Siden af disse Overeensstemmelser mellem Vikingtogene og Folkevandringerne og deres Virkning på de to Stammer; fra hvilke de udgik, må nu også Forskjellen fremhæves.

Ved den Tid, da Nordgermanerne grebes af den samme krigerske Bevægelse, der havde ført Tydskerne ind over den romerske Stats Grændser, blev den store Landevej sydover spærret, idet Karl den Store samlede alle Mellemeuropas germaniske og romerske Folkeslag til en mægtig christelig Statseenhed. Den af de tydske Stammer, der længst bevarede Friheden og Hedenskabet, Sachserne, fik i den afgjørende Kamp mod Karl Hjælp fra Landene nord for Ejderen, — Nordmannia, som de frankiske Annalister kalde disse Lande med et Fælledsnavn. Efter Sachsernes Undertvingelse begyndte den nordmanniske Konge Godfred eller Gudrød endog åbenbar Krig med Karl, trængte frem over Ejderen og truede med at ville gjeste Kejseren selv i hans Borg i Achen. Men dette Angreb var kun en forbigående Kraftanstrengelse; Kampen antog snart en anden Charakteer; Godfred blev myrdet, og hans Efterfølger sluttede A. 811 en Fred med Karl, hvorved han erkjendte Ejderen som sit Riges Grændse. Sammenstødet mellem Karl og Godfred blev dog ikke uden Betydning; det første større Vikingtog til de mellemeuropæiske Kyster, der fandt Sted i A. 810, og hvorved 200 Skibe fra „Nordmannia“ herjede Øerne ved Friisland, har øjensynlig stået i Forbindelse dermed. Idet Nordgermanernes Fremtrængen mod Syd blev standset, vendte de sig mod Havet, og ad denne Vej fandt deres overstrømmende krigerske Energi herefter sit Afløb.[39] Men deraf fulgte, at deres „Sturm- und Drangperiode“ i mangt og meget måtte få en anden Charakteer og andre Følger for den indre Udvikling end dem Sydgermanernes havde havt.

De tydske Krigs- og Erobringstog, der foretoges tillands, kunde af denne Grund også blive virkelige Folkevandringer. Det var hele Stammer, der flyttede med Kvinder og Børn, eller ialfald Folkehære, ikke blotte Krigerfølger. Tilsøs kunde slige Udflytninger en masse ikke foretages. Ved de nordiske Vikingtog var det i Regelen kun enkelte Krigere, der sluttede sig sammen om en Høvding, fåtallige Flokke, der drog ud på egen Hånd, hver fra sin Fjord eller Bygd, medens det hele Folk, den hele Stamme blev siddende i Fred i sine gamle Boliger, hvorhen de uddragne Vikinger ofte vendte tilbage, såsnart de syntes at have vundet tilstrekkeligt Bytte. — Når vi læse om, hvorlunde ofte i det samme År Friislands, Englands, Irlands, Frankriges Kyster bleve herjede, hvorlunde Vikingflokke foreskrev det frankiske Riges Beherskere Love og udbredte sig mod Vest og Øst, til Middelhavet og det Sorte Hav, brandskattende sågodtsom hele den da bekjendte Verden, skulde man fristes til at tro, at de skandinaviske Lande virkelig vare blevne, hvad den gotiske Historieskriver Jordanis kaldte dem i det sjette Århundrede, en „vagina gentium“, eller ialfald at det var Massen af den nordgermaniske Befolkning, der nu, på samme Måde som de tydske Stammer forud, strømmede udover Europa. Men Vikingerne ligesom mangfoldiggjorde sig gjennem sin Hurtighed og sin Activitet. Den samme Flåde, der slog sig ned på Irlands Kyst og omtales i de irske Annaler, kunde endnu samme År trænge opad Loire eller Seinen og derfra aflægge et Besøg hos Angelsachserne, så at man, når man læser de samtidige Krøniker, skulde tro, at hele Vesteuropa på eengang oversvømmedes af Vikingskarer, medens det dog er den ene og samme, hvormed man overalt har at gjøre. Ofte vide vi, at det var Flåder på kun en 50—60 Skibe, eller endnu færre, der brandskattede Landene viden om og trængte frem indtil Hjertet af det frankiske Rige, opad Elve med knejsende Borge og folkerige Byer langs begge Bredder. Den Flåde, som i A. 843 satte sig fast i Loiremundingen og stormede Nantes, angives således at have talt 67 Skibe. Ragnar, der i 845 indtog og plyndrede Paris og afpressede Karl den Stores Efterfølger en Tribut af 7000 Pund, havde 120 Skibe, og da der på hvert Skib neppe kan regnes mere end halvhundrede Mands Besætning, har hans hele Flok ikke udgjort mere end nogle Tusinder, og den var endda vistnok en af de største, ialfald på Vikingtogenes ældre Stadier.

Således kunde Vikingtogene langtfra få den samme forstyrrende Indflydelse på Udviklingen hos Nordgermanerne som den tilsvarende Bevægelse havde havt hos de tydske Stammer. Hos disse foregik en Omvæltning i alle Forhold; nogle blandt dem vandt nye Boliger inden det romerske Riges Grændser, hvorved deres Forfatning — den nødvendige Ramme for deres nationale Cultur — blev sprængt eller omformet indtil Ukjendelighed; de øvrige, hvem det ikke lykkedes at nå såvidt, droges dog med ind i Strømmen, idet de søgte at fravriste hine deres Bytte eller underkastedes deres Herredømme. Nordgermanerne derimod bleve siddende uforstyrrede i sine gamle Boliger; det fredelige Liv i Hjemmet fortsattes hos dem, uden at de krigerske Eventyr i fremmede Lande på nogen ligefrem Måde grebe ind i det. Krigerfølget fik en stadig stigende Betydning; men Stammeforfatningen opløstes derfor ikke. Templer og Thingsteder — Midtpuncterne for Stammernes offentlige Liv — bleve ikke forladte eller forstyrrede; intet af de Bånd, der knyttede Samfundets Medlemmer sammen og knyttede Nutiden til Fortiden, blev afrevet. Gjæringen greb ikke således om sig, at den kunde blive ødelæggende for de Spirer, der allerede forud havde udviklet sig til en national Cultur. De nordgermaniske Folk optoge vel under Vikingtogene mangt og meget Fremmed fra Nationer med en højere Cultur; men denne Cultur var ikke deres egen så overlegen, og dette Fremmede trængte ikke således ind over dem på een Gang, at de kunde overveldes deraf; Sammenhængen i deres indre Udvikling måtte i det Store og Hele blive bevaret.

Når Enkelte synes at have gået ud fra, at Vikingperioden efter hele sin Charakteer nødvendigviis må have været en Tilbagegangstid for de nordiske Folk i åndelig Henseende, og at følgelig Historiens Vidnesbyrd ikke mindre end Oldsagernes skulde nøde os til at søge deres rette Guldalder forud for denne da er det vel tildeels, fordi de ere blevne stående ved Forestillingerne om Vikinglivet som et Liv, i hvilket en umættelig Byttelyst var enerådende, og som førte til umenneskelig Grumhed og en dyb Sædernes Forvildelse. Men disse Forestillinger ere overdrevne og uden tilbørlig Støtte i Kilderne. Det må erindres, at de samtidige Skildringer af Vikingernes Liv og Sæder hidrøre fra de af Vikingerne værst herjede og mishandlede Folk, og således ikke kunne gjelde som upartiske. Når de angelsachsiske eller gallo-frankiske Chronister skildre Nordmannerne som Djævle og vilde Mennesker uden Tro og uden Love og uden Gnist af menneskelig Følelse, „broddede Hvepse og glubende Ulve“, der dreves af en umættelig Blodtørst og havde sin Glæde af at myrde og ødelægge, — er man naturligviis ikke forpligtet til at tro dem på Ordet. Såmeget mindre som de ikke sjelden komme i Modsigelse med sig selv og roser disse glubende Ulve og broddede Hvepse, ikke blot for deres Mod og anseelige Udvortes, men også for deres Ordholdenhed. Disse Chronister eller Annalister vare desuden fordetmeste Munke eller Prester, hvis trangsynte Bigotteri ikke tillod dem at anerkjende nogetsomhelst Fortrin hos hedenske Mænd; man seer, at de. når de have fortalt, at Nordmannerne ikke fastede og ikke havde nogen Respect for Helgenbeen eller andre deslige Reliqvier, tro at have sagt nok for at vise, at de ikke kunne være stort bedre end vilde Dyr. — Også om de Træk af vore egne (de norskislandske) Kildeskrifter, som man plejer at fremhæve til Understøttelse af de udenlandske Skribenters Skildring af Vikingernes Råhed og umenneskelige Grusomhed, gjelder det tildeels, at de ved en nærmere Betragtning vise sig lidet pålitlige. Fridthjofs Saga lader sin Helt sige, at han kaldtes Herthjof, da han hændede Småbørn på Spydsodden; men Fridthjofs Saga er Romantik og ikke Historie. I Landnámabók heder det om Ølver „Barnakarl“, en højbyrdig Høvding i Norge, fra hvem berømte islandske Ætter nedstammede, at han havde fået dette Tilnavn, fordi han, da han lå i Viking, ikke vilde „henda, børn á spjóta-oddum, sem pá var víkingum títt“.[40] Men det Sandsynlige er, at han har fået Navnet på Grund af den talrige Æt, der stammede ned fra ham, og at den anden Forklaring er en senere opstået Misforståelse. Ølver Barnakarl levede forud for Islands Landnåmstid, hvormed vor sikkre Historie først kan siges at begynde; han tilhører den sagnhistoriske Tågetid, og Beretningen om ham er, som Islændingerne sige, noget „forneskjukend“, d. v. s. den smager af romantisk Udpyntning. Det er sedvanligt, at Sagaforfatterne i deres Skildringer af den forud for Historien gående Tidsalder overalt strejfer ind på det Overnaturlige og Urimelige. Ligesom Sagnheltene udrustes med overmenneskelig Styrke, således tillægges der dem også i andre Retninger Egenskaber, Bedrifter eller Sedvaner, der gå ud over al Erfaring, og når det altså i slige „fornaldarsøgur“ er omtalt, at Vikingerne plejede at hænde Børn på Spydsodden, da er det, som den skarpsindige islandske Lærde Gudbrand Vigfusson vistnok med Rette bemerker, snarere Vidnesbyrd om, at sligt tyktes en uhørt, urimelig og umuelig Grumhed, end derom, at det nogensinde skulde have været Sedvane og brugelig Skik.[41]

Af andre Træk, der meddeles i pålitlige Sagaer, får man et meget gunstigere Indtryk af Vikinglivet og dets Virkning på Sæderne. Man seer, at det ikke har været en blot rå Byttelyst, der drev Skandinaverne ud på Tog i fremmede Lande, men også ædlere Motiver. Det gjaldt ikke blot at „afla sér fjár“, men også at „leita sér sœmdar“. Vikinglivet har været betragtet som en Skole for unge Mænd af god Byrd, i hvilken de kunde vinde et berømt Navn ved udmerkede Bedrifter, og i hvilken de kunde slibes og udvikles ved Kjendskabet til fremmede Folk og deres Skikke. Vikingen var derfor ofte tillige Kjøbmand, og, når han vendte hjem fra Vikingferderne, efterat have vundet Bytte og Berømmelse, kunde han leve som en Fredens og Lovens Mand hjemme på sine Gårde, uden at adskille sig fra de øvrige Bønder ved andet end et mere belevent Væsen og større Sands for en pragtfuld Levemåde, og uden at der viste sig Spor af at hans forudgående Røver- og Ransmandsliv havde svekket hans Retsfølelse eller bragt hans moralske Begreber i Vilderede.[42]

Vistnok måtte Vikinglivet øve en brutaliserende Indflydelse på dem, for hvem det blev et ligefrem Håndverk, hvad der vel var Tilfelde med mange, og vistnok vare Vikingernes Sæder, seet fra Nutidens Standpunct, rå og hårde, og den Ånd, der afpræger sig i deres Bedrifter, en alt andet end ophøjet. Men, når man stiller sig Samtidens almindelige Charakteer for Øje, vil dog Dommen over dem ikke kunne falde så ugunstig ud. Sammenlignet med de Folk, der vare Gjenstand for deres Herjinger, viser de sig endog i visse Henseender i Besiddelse af en ustridig moralsk Overlegenhed. Man vil i Frankernes Historie under de merovingiske og carolingiske Konger finde Sidestykker, og mere end det, til de Exempler på Grusomhed og Blodtørst, der anføres om de nordmanniske Vikinger. Derimod finder man, i hvad der fortælles om disse, neppe noget Tilsvarende til den Troløshed, der er det mørkeste Træk i de frankiske Erobreres Historie. Det siges om Nordmannerne, endog hos de mod dem meest uvenligt stemte udenlandske Forfattere, at de kun nødig gave sit Ord, men også nødig brøde det, når de først engang havde givet det. Og selv, hvor de ikke gjorde sig fortjente til denne Ros ligeoverfor sine Fiender, viste de dog sigimellem den urokkeligste Troskab og det fasteste Sammenhold. De vare istand til at opoffre sig for hverandre, og der kommer overalt i deres Optræden en Disciplin, en Eenhed og Sikkerhed tilsyne, der tilstrekkelig forklarer deres Held ligeoverfor Befolkninger, hos hvem de Store ofte vare ligeså anarkiske og egoistiske, som Mængden var rådløs og viljeløs. Man erindrer det bekjendte Svar, som Ganger-Rolfs Mænd skulle have givet, da man, ved deres Landing i Nordmandi, spurgte dem om, hvem der var deres Herre: „Vi have ingen Herre, vi ere alle lige.“ Om dette Svar nogensinde har været givet, kan der tvivles, men ikke om, at det stemmer med Forholdene, sådanne som de factisk vare. Vikingflokkene må fordetmeste have dannet sig på en tilsvarende Måde til den, hvorpå Krigerfølget efter Tacitus’s Skildring dannede sig hos Sydgermanerne; de fremstille dette Krigerfølge i en videre udviklet Skikkelse. De bestode af Krigere, der frivillig havde sluttet sig sammen om en valgt Høvding; denne var måskee fra først af ikke mere end enhver af de øvrige, og alligevel var han sikker på deres Lydighed, når de først havde stillet ham i Spidsen; de tilsyneladende så løst sammenknyttede Skarer af Krigere, der „ingen Herre havde“, optrådte som een Mand allevegne, hvor det gjaldt. Vi see i en sådan af Frivilligheden fremgået og med Frihed forenet Disciplin et Vidnesbyrd om en moralsk Kraft, der umuelig kan tilhøre aldeles barbariske Folk.

Nordgermanerne i Vikingtogenes Tid fortjente endnu mindre at kaldes Barbarer ligeoverfor de vest- og mellemeuropæiske Folkeslag, med hvem de kom i Berørelse, end Sydgermanerne i Folkevandringernes Tid havde fortjent at kaldes så ligeoverfor den gallo-romanske Verden. De havde Sands for Fremadskridning i alle Retninger, og deres åndige Evner vare såvidt opøvede, at de formåede at tilegne sig, idetmindste deelviis, den da i Mellemeuropa herskende Cultur. Det bedste Beviis herfor er den vidunderlige Hurtighed, hvormed de skandinaviske Nybyggere i Nordmandiet tilegnede sig fransk Ånd og Nationalitet; vi see dem ikke blot i de nærmeste Generationer efter Nedsættelsen blive Franskmænd i Hensyn på Sprog og ydre Væsen, men vi see dem blive denne deres nye Nationalitets ypperste Repræsentanter, og det på alle Felter. De hedenske Vikingers Sønner og Sønnesønner vare allerede Christendommens ivrigste Tilhængere og virksomste Forkjæmpere; ingen var mere gavmild end dem mod geistlige Stiftelser, ingen byggede forholdsviis flere eller prægtigere Kirker. Det nydannede franske Sprog (langue d’oil) fandt i dem sine flittigste Bearbejdere og opnåede fornemmelig gjennem dem den Elegants og Slebenhed, hvorved det blev Europas herskende Sprog; de hentede frem de frugtbare Spirer i den keltiske Races Poesi og Samfundsliv og bragte dem gjennem Romantikken og Riddervæsenet til almeen Gyldighed og verdenshistorisk Betydning; de bleve toneangivende og ledende, ikke mindre i Kunst og Literatur end i Krig og Politik.[43] Den virksomme Rolle, der således kunde tilfalde de skandinaviske Vikingers Efterkommere inden den fremmede Cultur og Nationalitet, i hvilken de vare blevne optagne, og det så at sige fra første Ferd af, vidner tilstrekkelig om, at, hvorvel Nordgermanerne vistnok i Cultur stode tilbage for de videst fremadskredne af de Folkeslag, med hvilke Vikingtogene bragte dem i Forbindelse, så var dog Forskjellen langtfra så stor som den, der havde bestået mellem Tydskerne og Romanerne i Folkevandringernes Tid. De nordgermaniske Vikinger i Nordmandiet bleve ikke på samme Måde som Tydskerne, der nedsatte sig på romersk Grund, overveldede af den fremmede Cultur; de sluttede sig snarere til den, grebe den og tilegnede sig den på en friere Måde, og kunde derfor bedre bevare sit Væsens Friskhed og Kraft, idet de gik over fra en Nationalitet til en anden.

Men herfra lader der sig nu drage nogenlunde sikkre Slutninger med Hensyn til den Indflydelse, som Vikingtogene have øvet på de nordgermaniske Folk i deres Hjemlande. Nogle af Vikingerne nedsatte sig som Erobrere eller Colonister i fremmed Land, men vedbleve dog endnu længe derefter at stå i Forbindelse med sine Lansmænd; de andre vendte tilbage, efter at have tumlet sig omkring en Tidlang i Hærferd og Handel. Og vi skjønne, når vi see hen til den åbne Sands for Cultur i alle Retninger, som hine lagde for Dagen, at, hvad disse førte med sig til Hjemmet, det har ikke blot været Guld- og Sølvstads eller pragtfulde Klæder, men nye Ideer og Synsmåder, befrugtende Spirer for det nationale Åndsliv. Vi skjønne, at Grunden har været beredet hos de nordgermaniske Folk til at modtage disse Spirer. Deres Åndsliv var vakt og trængte, som enhver voxende Organisme, til Næring udenfra, og denne tilførtes det nu fra alle Sider, gjennem de Forbindelser, som Vikingtogene og Colonisationerne i de fremmede Lande åbnede, — fra Kelter, Romaner og Slavoner, fra Irland, England, Frankrige og Tydskland — de Lande, der på hiin Tid vare videst fremadskredne i Cultur.

Vi have allerede i Tacitus’s Skildring af Germanerne erkjendt som det charakteristiske Grunddrag hos denne Race, sammenlignet med de øvrige til den ariske Æt hørende Folkestammer, — som den egentlige Rod, hvortil Racens nationale Ejendommeligheder i enhver Retning må føres tilbage, — dens forholdsviis tidligt og sterkt udviklede krigerske Ånd, dens Samfundsordens mere udpræget militære Charakteer. Derfra hidrøre de Spirer til en sammenligningsviis større politisk og social Frihed, som unegtelig allerede findes antydet hos Tacitus, hvormeget man end vil slå af i de gjængse overdrevne Forestillinger; dermed hænger sammen den sterke Fremhævelse af Stormguden Wodan eller Odin, der blev Midtpunctet i den for Germanerne særegne Mytheudvikling, og i hvem vi må erkjende den rette typisk-germaniske Gudeskikkelse, det egentlige Ideal, som deres Åndsliv har skabt sig; dertil knytter sig det Ejendommelige i deres Forfatningsformer. Skjønt Krigerfølget i sine almindelige Grunddrag vistnok ikke er særlig germanisk, gjenfindes det dog neppe hos noget andet Folk i en så skarpt udpræget Skikkelse og med en så selvstændig Charakteer som hos Germanerne, og det allerede i den ældste Tid, hvortil vi kunne følge dem tilbage. Det danner, sådan som det skildres af Tacitus, det nationaleste, meest fremtrædende Træk i hele det Billede, han giver af germaniske Stats- og Samfundsforhold. Og de Evner og Egenskaber, som Krigerfølget forudsatte, eller som det måtte tjene til at udvikle: Evnen til at disciplineres uden at trælkes, Troskaben mod de engang påtagne Forpligtelser, Sandsen for at gjennemføre eller gjøre gjeldende i enhver politisk Organisation et sådant Frivillighedens og Personlighedens Princip, der fremfor noget andet kan give den Styrke og Varighed, har altid været anseet som de Fortrin, der meest have udmerket de germaniske Folk, og hvorved de fornemmelig have opnået at blive herskende og at øve Indflydelse på Verdensudviklingen.

I denne Sammenhæng viser det sig, hvorledes Vikingtogenes krigerske Bevægelse, sålangt fra at være en Aberration, en Udskejen fra den engang indslagne Vej eller det blotte Udbrud af en rå Naturmagt, tvertimod var en Conseqvents af Racens hele forudgående Udvikling og havde sin Rod i dens inderste Anlæg. Og, som den havde sin Rod i disse Anlæg, således måtte den også bidrage til at udvikle og frerahæve dem. Den nordiskgermaniske Ånd måtte i Vikinglivets krigerske Eventyr og uafladelige Kampe med Elementerne eller Fiendens Våben finde det rette Felt for sin Virksomhed; de bedste og ejendommeligste Spirer, som vare nedlagte hos den, måtte her kunne komme til fri Udfoldelse.

Denne Ånd har ikke efterladt sig noget Minde, der er blevet sat så højt som den i Eddaerne bevarede Mythekreds. Og om der end er draget adskilligt af på den udover alle Grændser gående Lovpriisning, for hvilke disse Myther engang vare Gjenstand, er der dog altid blevet nok tilbage, der kan give Ret til at kalde dem „det hedenske Nordens største Bedrifter“. Man vil nu som før, uden at behøve at frygte Modsigelse, kunne lovprise den „Overlegenhed over sit Stof, hvormed denne Gudelære i Ygdrasilsmythen overskuer de gamle Verdenskræfter og i Ragnaroksmythen gjennemskuer dem“.[44] Den har sine Fortrin, som den ikke deler med nogen anden. Sammenlignet med den græske, vil den synes fattig og ofte rå i sine Enkeltheder; man vil finde N. M. Petersens Bemerkning stadfæstet, at „Nordboerne hverken besad Grækernes Ideerigdom eller Tankefylde, at deres Kløgt var mere forstandig end dyb, mere Gåder end philosophiske Ideer.“[45] Men den har til Gjengjeld mere Ensemble; dens Myther ere samlede til et storartet Hele og indordnede under en fremadskridende Handling, hvortil den græske Mythologi ikke kan opvise noget Sidestykke. I denne har „hver enkelt Gruppe sit eget Midtpunct, drejer sig i sin egen Kreds og ud-danner sig der til sin egen plastiske Fuldendthed. Alt det enkelte er smukt, men Båndet, der skulde forene Grupperne til et Hele, er svagt. I den nordiske Mythekreds derimod tåles sådanne afsondrede Grupper kun sjelden; den danner et strengt sammenhængende Drama med en allerede fra Begyndelsen af forberedt og nødvendig Katastrophe, hvor hver Enkelthed kun har sin Betydning som Led af det Hele, hvor de blege Skikkelser allerede fra Begyndelsen af ere indviede til Døden, og hvor såvel den jordiske som den guddommelige Herlighed går tilgrunde under storartede Kampe“.[46] I dette Ensemble, denne Higen mod Enden, der samler alt til et stort og afsluttende Optrin, har Vikingperiodens krigerske Ånd afpræget sig. Det er Anskuelsen af Livet som en eneste uafbrudt Kamp, der har ført til at opfatte endog Guderne som forgjængelige; men en slig Magt har denne Livsanskuelse neppe fået før under Vikingtogenes Kamptummel, og det neppe heller udenfor de af Kamptummelen nærmest berørte Kredse. Vi kunne ikke i Eddaernes Digte og Fortællinger see et Udtryk for en almindelig eller oprindelig Folketro; Kilderne viser os også, at ved Siden af de Forestillinger om Livet efter dette, om Guderne og Gudernes Forhold til Menneskene, der gjør sig gjeldende i disse, har hersket andre, hvis Charakteer er en mere virkelig religiøs, og som bedre stemmer med de tilsvarende oprindelige Forestillinger hos andre beslægtede Stammer. Vi see, at Troen på, at de Afdøde vedbleve at leve i den Gravhaug, hvori de vare nedlagte, endnu var bekjendt og almindelig udbredt, medens Skalderne sang om de faldne Kjæmpers Liv i Valhal hos Odin.[47] Og vi kunne ikke tvivle på, at Thor og Odin, Frey og Njørd hos Mængden af Folket have vedblevet at stå som de evige, uforgjængelige Magter, længe efterat Mytherne om den store Kamp, i hvilken Guderne og deres Fiender gjensidig skulde fælde hverandre, vare blevne et Yndlingsemne for Skalderne og Midtpunctet i Vikingernes krigerske Religion. Mængden har gjerne plejet at holde fast ved det religiøse Element i Mytherne, der ikke tilsteder, at de guddommelige Væsener drages ned fra sin ideale Højde og forestilles som dødelige; i aristokratiske Kredse derimod, hos Krigere og Høvdinger, ere Mytherne blevne Gjenstand for en friere Behandling, der har udviklet de poetiske og philosophiske Elementer på det religiøses Bekostning. På denne Måde har den hos Folket herskende Religion på den ene Side og de poetisk-philosophiske Mythesystemer på den anden ofte fjernet sig vidt fra hinanden,[48] og allerskarpest måtte denne Sondring blive, hvor Krigerlivet, med sin Omflakken i fremmede Lande og sine hyppige Berørelser med fremmede Nationer, spillede en så fremtrædende Rolle som hos Nordboerne i Vikingperioden. Hvad der foreligger i Eddaerne, tilhører en sådan aristokratisk Mythedigtning; Forestillingerne om Guderne og Gudelivet må, i den Skikkelse, som de her have antaget, være et Verk af Skalderne og væsentlig have udviklet sig hos Vikingperiodens Krigerfyrster og deres Følger af håndgangne Mænd. Idet disses Liv afspejlede sig i Forestillingerne om Gudelivet, bleve alle de Modsætninger, hvortil de oprindelige Myther indeholdt Spiren, til det yderste skjærpede og fremhævede; Guderne bleve rene Krigs- og Sejrsguder (valtívar, sigtívar) og undergivne Kampens Vilkår, og de enkelte Kampe samlede sig efterhånden til en eneste stor. Det blev „alt til atalt“ (det blev altsammen for stridigt), derfor måtte der komme en Afslutning, da alle de fiendtlige Magter mødte op og gjorde en Ende på Legen. Jo mere Modsætningerne fremhævedes under Indflydelse af den reent krigerske Åndsretning, som Vikinglivet affødte, desto nærmere rykkede Tanken om et Ragnarok, så den tilsidst blev Mythekredsens Midtpunct og kom til at beherske de religiøse og mythiske Forestillinger, indordnede dem under sig og bestemte deres Udvikling. Denne Udvikling var en eensidig; den strenge Concentration af Mythestoffet til et sammenhængende Hele med en dramatisk Afslutning måtte medføre, at meget blev skilt ud eller forkrøbledes i Væxten; man har også troet i Kilderne at skimte hele Rækker af Myther, hvem den nyere krigerske Opfatning af Gudelivet har trængt tilside, så de ikke ere komne udover de første Antydninger,[49] og selve Guderne måtte vedblive at være „blege Skikkelser“, efterat de engang vare blevne indviede til Undergangen. Men denne Eensidighed har en Storhed og Kraft, der giver Erstatning og mere end det for hvad der således er gået tabt. — Det vil heller ikke kunne formindske vor Beundring for den storartede Afslutning, som den norrøne Mythekreds har fået i Ragnaroksmythen, at man måskee bør antage, at denne Afslutning er kommet til under Indflydelse af christelig-religiøse Ideer. Thi, om en sådan Indflydelse virkelig har fundet Sted, så har den ialfald kun været virksom på en indirecte Måde; den har kunnet fremskynde en allerede begyndt Udvikling, men den har ikke givet denne en ny Retning eller indført nogen ny og fremmed Tanke. Ragnaroksmythen viser sig overalt at stå i den nøjeste organiske Sammenhæng med de andre nordisk-germaniske Myther; den er bygget op Træk for Træk ved Hjælp af det ældre nationale Mythestof; alle Rollerne i den store Kamp kunne på en Måde siges at have været forud givne eller fordeelte; den er Conseqventsen af hele den forudgående mythisk-religiøse Udvikling.[50] Og at denne Conseqvents blev draget med slig Skarphed og Styrke, er unegtelig en Bedrift, — et Vidnesbyrd om, hvorledes den ved Krigerlivet udviklede Viljekraft og Frygtløshed har kunnet lede til en åndig Frigjørelse, der ellers kun plejer at være Frugten af en dybere philosophisk Speculation.

I Vikingtogenes Tidsrum er altså, netop på Grund af dets krigerske Charakteer, den ejendommelig nordiske eller germaniske Udvikling bleven kraftig fortsat. I denne Periode har Germanernes nationale Åndsliv nået frem til et nogenlunde klart og fyldigt Udtryk i de mythiske Forestilinger, og i denne Periode see vi deres Betydning for den almene politiske Udvikling atter træde frem og det på en mere umiskjendelig Måde end nogensinde. Det ene hænger sammen med det andet. Det er i det Foregående fremhævet, at, ligesom vi i Germanernes militære Institutioner og Egenskaber finde deres nationale Væsen skarpest betegnet, således var det fornemmelig gjennem disse Egenskaber og Institutioner, at de kom til at øve Indflydelse på Verdensudviklingen. Hvad der tilhører dem som deres Andeel i Grundlæggelsen af det feudale System, knytter sig således nærmest til Krigerfølget. Man har ofte overdrevet denne Andeel; man har været altfor tilbøjelig til at forestille sig Feudalsystemet som en umiddelbar af de germaniske Erobringer fremgået Indstiftelse; men det kan ikke være tvivlsomt, at det gjensidige Troskabsog Forpligtelsesforhold mellem Lehnsherren og hans Vassaller har en Sammenhæng med Følgeinstitutionen, sådan som den skildres af Tacitus, og sådan som vi kjende den fra vore egne Kilder. Og i dette gjensidige Forpligtelsesforhold bør man vel see Systemets egentlige Livsnerve; det er derigjennem fornemmelig, at Feudalismen kan siges at have banet Vej for en anden og højere Opfatning af Staten end den, der var rådende hos den antike Verdens Folk. I de sydgermaniske Erobringer eller Rigsstiftelser på romersk Grund spillede imidlertid Krigerfølget kun en underordnet Rolle; det udgjorde en forsvindende Deel af den hele Folkehær eller Stamme, der nedsatte sig i de nye Boliger. På de nordgermaniske Vikingflåder derimod var Krigerfølgets Ånd og Organisation dominerende; det af Ganger-Rolf grundede Jarledømme er den første umiddelbart og såat sige heelt og holdent af Følgeinstitutionen fremgåede Stat. I den og den derfra udgåede anglo-nordmanniske Rigsstiftelse see vi derfor også Feudalsystemet gjennemført i en Form, der i visse Måder må kaldes den reneste, med det oprindelige Grundprincip bedst stemmende. Og gjennem disse Stater er det derfor fremfor alt, at Systemet har fået sin Betydning som banebrydende for den moderne Frihed.

Vi besidde ingen umiddelbar Efterretning om Måden, hvorpå Forholdene fra først af ordnedes i den til Rolf afståede Landstrekning. Vi kunne imidlertid af hvad der fra en senere Tid er bekjendt om de nordmanniske Stats- og Samfundsinstitutioner, navnlig således som disse overførtes til England, danne os en nogenlunde sikker Forestilling derom. Ved det Tidspunct, da det nordmanniske Jarledømme grundlagdes, var Feudalvæsenet allerede blevet herskende i Frankrige og havde draget de fleste Retsforhold ind under sit Område. Det havde her udviklet sig lidt efter lidt, under mangeartede Påvirkninger, i Tilslutning til ældre både romerske, keltiske og germaniske Indretninger, hos en talrig, af flere forskjellige Lag sammensat Befolkning. Det var på Grund heraf blevet et indviklet og blandet System, med Undervassaller og Undervassallers Undervassaller, og en Mangfoldighed af Former, der havde voxet ud over den oprindelige Grundtanke og bidrog til at formørke denne, så at den ikke kom til at gjøre sig gjeldende med fuld Styrke. Idet nu dette System overførtes på den nordmanniske Nybyggerstat, blev det tillempet efter den simple militære Organisation, der havde bestået på Vikingflåden, og som ikke kjendte noget Mellemled mellem Høvdingen og hans håndgangne Mænd. Landet uddeeltes til disse som andet Bytte, så at enhver fik sin Deel, som han frit kunde råde for, mod Forpligtelse til fremdeles at lyde den fælleds Høvdings Opbud og give ham Følge i Krigstilfelde. Det blev en Lehnsstat, men ensådan, hvori enhver Vassal var umiddelbar forpligtet ligeoverfor Landets øverste Styrer; Forholdet mellem Herskeren og hans Undersåtter vedblev at være i det Store og Hele det samme som det, der havde bestået mellem Vikingflådens Høvding og hans Mænd, og hvorved en streng Disciplin havde været forenet med den Enkeltes fulde Følelse af sin personlige Selvstændighed, så at de i en vis Forstand alle kunde synes at være Ligemænd. Det var den samme Form af Lehnsvæsenet, der overførtes til England ved Nordmannernes Erobring af dette Land. I den anglo-nordmanniske Feudalstat, sådan som den indrettedes af Vilhelm Erobreren og hans nærmeste Efterfølgere, var Subinfeudationen, hvorved Dele af Riget unddroges Monarkens umiddelbare Overhøjhed, ukjendt eller ialfald kun kjendt som en reen Undtagelse fra den almindelig hevdede Regel; enhver Vassal var Kronvassal, enhver var umiddelbar forpligtet ligeoverfor den fælleds Landsherre og denne ligeoverfor ham. På denne Måde blev Personlighedsprincipet i den feudale Organisation af Staten lagt såvidt bredt og sikkert, at det kunde holde sig urokket gjennem Englands hele følgende politiske Udvikling, medens det trængtes tilside i Frankrige og Tydskland. De engelske Vassaller vare retslig ligestillede og hver af dem Kronen umiddelbart underordnet; derfor vedbleve de at være Undersåtter. men Undersåtter, hvis Forhold til den fælleds Landsherre havde Charakteren af en bestemt begrændset Forpligtelse. Derimod blev dette Forhold i en dobbelt Henseende brudt i Frankrige og Tydskland, hvorved igjen Vejen banedes for de romerske Statsideers Herredømme, idet på den ene Side de umiddelbare Kronvassaller blev så mægtige, at de trådte i lige Linje med selve Kongen, og på den anden Side deres Undervassaller unddroges ethvert Forpligtelsesforhold til denne. Det blev på Grund heraf uundgåeligt, at det kom til en Krig på Liv og Død mellem Kongen og de store Vassaller, og denne Krig måtte, hvad enten dens Udfald blev Vassallernes Tilintetgjørelse eller deres Ophøjelse til selvstændige Monarker, i ethvert Fald sprænge de Skranker, der tidligere havde omgivet den fyrstelige Myndighed.

Således førte Feudalismen i Tydskland og Frankrige først til Anarki og siden til en streng monarkisk Centralisation, medens den i England banede Overgangen til en parlamentarisk Styrelse. Og således kan den af Ganger-Rolf grundede Stat, ved sin mere reent militære Organisation, siges at have fuldendt, hvad der var begyndt ved de tydske Rigsstiftelser. Det var på det politiske Felt, at Nordmandiets skandinaviske Nybyggere kom til at spille den meest betydningsfulde Rolle. I Religion, Kunst og Literatur indskrænkede de sig til at gribe det engang Grundlagte og føre det energisk videre, at oversætte, bearbejde, uddanne virtuosmæssigt og fremfor alt at udbrede en given Smagsretning. Hverken deres Architektur eller deres Literatur har noget særdeles fremtrædende originalt Præg: deres Bygningsstiil er den sedvanlige romanske, som de kun forbedrede i mindre væsentlige Enkeltheder; deres Romaner er fordetmeste brede Udførelser af Sagn eller Digte, der ere lånte hos Kelterne; i begge Retninger lagde de mere praktisk Dygtighed og smidig Tilegnelsesevne for Dagen end Opfindsomhed. Men i Hensyn på Politik og Statsorganisation have de skabt noget virkelig Nyt. Det er fornemmelig ved hvad de have udrettet på dette Felt, at den i sig selv så ubetydelige og af Samtiden neppe bemerkede Begivenhed, der gjorde Ganger-Rolf og hans Mænd til Herrer over en halvt forødet Landstrekning ved Seinemundingen, er bleven en af de meest epochegjørende i Europas nyere Historie. Det er derved, at denne Begivenhed i en indre Forstand kan siges at have afsluttet Vikingtogene og at have givet dem deres historiske Forklaring, ifølge hvilken de fremstille sig som nødvendige Led i den store Udvikling og ikke blot som Udbrud af en vild ødelæggende Naturmagt.

Fodnoder

1

Waitz, D. Verf.-Gesch.

2

Jvfr. Munch, I. 1. 47.

3

„Svionernes Stater på en Ø i selve Oceanet“. Germ. Cap. 44.

4

Zeuss, Die Deutschen, S. 158—59.

5

E. Vedel, Bornholmske Brandpletter, i Ann. f. Nord. Oldk. 1870 S. 50 ff. 0. Montelius, Från Järuålderen, I. S. 8—l8.

6

Munch’s Afhandling om Guldhorn-Indskriften (Samlede Afhandlinger, I. 401—406), Om Danmarks ethnographiske Forholde (I c., I. 461—66) Om Tunestenen i Illustr. Nyhbl. 1857, S. 130—82. Jvfr. Bugge’s Bidrag til Tydning af de ældste Runeindskrifter i “Tidsskrift for Philologi og Pœdagogik“, VII og VIII. Bind; Dr. Wimmers Afhandl. om de ældste Runeindskrifter, Årb. f. Nord. Oldk. 1867, og om den hist. Sprogforskning og Modersmålet, Årb. Nord. f. Oldk. 1868; Bugge, Om Veblungsnæs-Indskriften, Årb. Nord. Oldk. 1872, o. fl.

7

Mommsen, Röm. Gesch. I. 20. Grimm, Gesch. d. Deutsch. Spr. I, 69.

8

H. Hildebrand, Svenska Folket under Hednatiden (1866) S. 59 ff.

9

Se den hos Montelius, Från Järnalderen, I. givne Liste over de ældre Myntfund i Skandinavien. — Jvfr. 0. Rygh, Om Fund af romersk Mynt i Norge, i Årsberetning fra Foreningen til Norske Fortidsmindesmerkers Bevaring for 1871 S. 164—65.

10

Worsåe, Fund af romerske Oldsager i Danmark, Ann. f. Nord. Oldk. 1849, S. 390—99. Oversigt over Dansk Vid.-Selsk. Forh. 1857, S. 286—98. Engelhardt, Thorsbjerg Mosefund, S. 33. Engelhardt, Romerske Kunstgjenstande fra den ældre Jernalder, Årb. f. Nord. Oldk. 1871, S. 432—52. — En Urne med en længere latinsk Indskrift er nylig funden på Hedemarken af A. Lorange.

11

L. Aubert i Christiania Vid.-Selsk. Forhandl. 1868, S. 342—44. C. J. Thomsen, Ann. f. Nord. Oldk. 1855, S. 267—270.

12

Worsåe, Nord. Oldsager i det kgl. Museum i Kjøbenhavn (1859), S. 93—94. Slesvigs Oldtidsminder, S. 85—86.

13

Se Thomsen’s Afhandl. om Bracteaterne, Ann. f. Nord. Oldk. 1855.

14

Vedel, den ældre Jernalders Begravelser på Bornholm, Årb. f. N. O. 1872, S. 93 ff.

15

O. Rygh, Om den ældre Jernalder i Norge, Årb. f. Nord. Oldk. 1869, S. 180—81. S. Bugge, Om Runeindskrifter på Guldbracteater, Årb. f. Nord. Oldk. 1871, S. 207. 214.

16

Hildebrand, Sverige u. Hednat., S. 27 ff.

17

Hildebrand, l. c. — Rygh, Om den ældre Jernalder i Norge, Årb. f. N. O. 1869.

18

Bugge og Bendixen, Årb. f. N. O. 1872, S. 185—197; Årsberetn. Foren. Nor. Fort. 1872, S. 32—33.

19

Nicolaysen, Norske Fornlevninger, S. 692. Jvfr. O. Rygh, Årb. f. Nord. Oldk. 1869, S. 173— 75.

20

Jvfr. Keyser, i Samll. t. d. N. F. Hist. VI. 366 f. Munch, N. F. H. I. 1. S. 33, 92—93.

21

Jvfr. Dr. Jessen, Undersøgelser til Nordisk Oldhistorie, S. 52.

22

Dette er i det væsentlige den Forklaring, H. Hildebrand har givet af Modsætningen mellem de to Jernaldre i sit Skrift „Sverige under Hednatiden“.

23

Jvfr. Worsåe, Nordeuropas tidligste Bebyggelse, Årb. f. N. Oldk. 1872, S. 418 ff.

24

Bugge, Tidsskr. f. Philol. VII. 349 ff. VIII. 163 ff. Dr. Wimmer, Årb. f. N. O. 1867, S. 62—63, 1868, S. 308—9.

25

„The oldest alphabets are the richest and most complete. The progress has been from the mainfold to the meagre, not the reverse“. G. Stephens, Oldnorthern Runic monuments, I. 81.

26

B1. a. i hans Skrift “Skandinavismen, nærmere undersøgt m. H. t. Nordens ældre nationale Forhold“. 1849. — Jvfr. Dr. E. Jessens Bemerkning i Høpfner & Zacher, Zeitschr. f. Deutsche Philologi, III. 80 .

27

Denne Betragtningsmåde vil man finde udført med den merkværdigste Sikkerhed og i den videstgående Form i S. Grundtvigs Anmeldelse af Keysers Literaturhistorie i Dansk hist. Tidsskr. 3 Række, V. S. 4.99 ff.

28

Worsåe, Om Forestillingerne på Guldbracteaterne, Årb. f. N. O. 1870, S. 382 ff. Jvfr. Dr. Jessen, Höpfner & Zacher, Zeitschr. f. d. Phil. III.

29

Konrad Gislason, Årb. f. N. O. 1869. S. 145 Dr. Jessen, Årb. f. N. O. 1867. S. 171 ff. Tidsskr. f. Phil. VIII. S. 229.

30

Se Grimm, D. Myth. S. 87 f.

31

Se Gervinus, Gesch. d. d. Dicht. 5. Aufl. I. S. 15—25. — Man har i nogle Fragmenter af gamle tydske Digte villet finde Reminiscentser af den norrøne Mythe om Verdens Undergang, ja endog troet at gjenkjende et Par Verslinjer af Völuspå. Men denne Sammenstilling betragtes af den nyeste tydske Kritik som mere end tvivlsom og beror sandsynligviis på reent tilfeldige Ligheder.

32

S. t. Ex. Thomsens Afhandl. om Bracteaterne, Ann. f. N. O. 1855.

33

Se t. Ex. Årb, f. N. 0. 1870. S. 400.

34

Årb. f. N. O. 1872, S. 417 f. Engelhardt, Beskr. af Vimosefundet, S. 7—8 o. fl. St.

35

Dr. Jessen, Undersøgelser til Nord. Oldhist. S. 52.

36

Munch, N. F. Hist. I. 1. S. 35—36.

37

Jvfr. Freemann, Norman Conqvest. I. 44—46.

38

Munch, N. F. H. I l. S. 442.

39

Jvfr. Lappenberg, Gesch. von England. I. 282. M. Büdinger, Ueber die Normannen und ihre Ståtengrundungen, Sybels Hist. Zeitschr. IV. Munch. N. F. H. I. 386—87.

40

„Han vilde ikke hænde Småbørn på Spydsoddene, hvilket da var Skik blandt Vikingerne.“ Landn. V. 2. (Isl. Søg. 1843. I. Bind).

41

Safn til Sögu Islands, I. 286—87. I ingen freramed Kilde hentydes der, såvidt vides, til denne Skik, undtagen i Henrik af Huntingdons Hist. Anglorum (Monumenta hist. Britanniœ, I. 736), men denne Forfatter levede Århundreder efter Vikingtiden, og hans Udsagn har derfor ikke stort at betyde.

42

Munch, I. 1. 451 ff.

43

„L’Evangile conquit les Scandinaves (d. e. Nordmandiets skandinaviske Nybyggere), et, à peine Chrétiens, ils s’élancèrent, de toute leur énergie, à la tête de la chrétienté, de la jeune France et de la civilisation renaissante: ils prirent partout l’initiative; ils renoncèrent à leur langue comme à leurs dieux peur s’emparer de la langue romane et en faire l’instrument d’une poésie nouvelle; arts, lettres, monuments, ils avaient tout détruit, ils contribuérent puissamment à tout recréer. Henri Martin, Hist. de France, 4e éd, II. 502 f. Jvfr. Sismondi, Hist. de Fr. III. 334—35. Freemann, Norman Conqvest, I. 168 ff. Gisle Brynjulfsen, Ann. f. Nord. Old. 1851. S. 89 ff. o. s. v.

44

M. Hammerich, Om Ragnaroksmythen, S. 143.

45

Danm. Hist. i Hedenold, 2. Udg. III. 78.

46

Hauch, Die nord. Mythenlehre, cit. hos N. M. Petersen, Nord. Myth., 2den Udg. S. 14.

47

De Afdøde kaldes i Sagaerne ofte „haugbuar“. — I enkelte islandske Ætter var det en Tro, at deres Medlemmer efter Døden skulde opholde sig i et Fjeld eller en Haug, der betragtedes som hellig. Eyrbyggja-Saga, Cap. 4, 11, o. fl. St. Jvfr. Finn Magnusen, Eddalæren, IV. 229 ff.

48

Jvfr. M. Müller, Science of language, II. 413.

49

T. Ex. Myther, der handle om Jordens første Opdyrkning. Se Uhland, Mythus von „Thor“ og „Odin”, (Schriften zur Gesch. d. Dichtung und Sage, VI. B.)

50

Hammerich, Om Ragnaroksmythen, S. 115 ff.

IV.

De nordgermaniske Nationaliteter: Nordmænd, Svear, Gauter og Daner.

SPROGGRANSKNINGEN har godtgjort, at Skandinaviens germaniske Befolkning, allerede forinden den bosatte sig i sine senere historiske Hjemlande, var i Besiddelse af en ikke så lidet fremadskreden Cultur. Derved alene kunde den også blive istand til at udvikle sig under så strenge Livsvilkår som de, den nordiske Natur frembyder. Et svagt Folk vilde have ligget under for dem; de første Trin på Udviklingens Bane kræve lettere ydre Vilkår for at tilbagelægges; men, når Menneskene først have opnået en vis Culturgrad og ere blevne rustede til at optage Kampen med en hård Natur, vil denne Kamp, sålangt fra at kue dem, mangengang netop bidrage til at stålsætte dem og gjøre dem physisk og åndigt sterkere.

Archæologien, i Forbindelse med enkelte Vink i Historiens skrevne Kilder, har godtgjort, at germaniske Stammer have været bosatte i disse Lande idetmindste sålangt tilbage i Tiden, som vor nuværende Tidsregning rækker, og at de i den lange Række af Århundreder, som er forløbet, inden Nordens sikkre Historie tager sin Begyndelse, have vedblevet at udvikle sig og stået i mangeartede Forbindelser med andre, højere civiliserede Folkeslag. Denne Udvikling, der foregik under så ganske ejendommelige Livsvilkår og Naturbetingelser, har efterhånden påtrykt dem et særegent Præg, hvorved de mere og mere adskilte sig fra sine i Tydskland bosatte Stamfrender og tilsidst kom til at stå som fuldkommen fremmede ligeoverfor disse. Allerede i den ældre Jernalder synes nogen Forskjel at være indtrådt mellem den skandinaviske Folkegruppe på den ene Side og den tydske på den anden; men denne Forskjel er dog endnu lidet iøjnefaldende. I den næste Periode derimod bliver Adskillelsen skarp og bestemt. Den yngre Jernalder er heelt igjennem ejendommelig for Norden, og de skandinaviske Folk fremstille sig nu i Hensyn på Stiil og Smag, Skikke og sproglig Udvikling som en Verden for sig.

På den fælledsgermaniske Cultur som Grundvold er således bleven bygget en fælledsnordisk eller fælledsskandinavisk. Men samtidig med, at denne udsondrede sig som en særegen Green af Stammen, må også inden den selv Divergentser have gjort sig gjeldende, — svarende til den mere almindelige i Modsætningen mellem norrøn og sudrøn, fremgåede af den samme Udviklingens Lov, af hvilken denne fremgik, og derfor, ligesom denne, stadig mere indgribende og mere betydningsfuld, jo længere Udviklingen har nået fremad fra det oprindelige fælleds Udgangspunct.

Når den historiske eller sproglige Forskning opstiller et fælledsgermanisk og et fælledsnordisk Stadium i den nationale og sproglige Forgrening, må man overhovedet vogte sig for at overføre uden videre disse videnskabelige Abstractioner på Virkeligheden. Der tales om et germanisk Stamfolk og Stamsprog, hvoraf den tydske og den skandinaviske Nationalitets- og Sprog-Gruppe har udgrenet sig; om et skandinavisk Stamfolk og Stamsprog, hvoraf Dansk, Svensk og Norsk er fremgået; men det vilde vistnok være urigtigt at tænke sig dette Stamsprog og Stamfolk som en Eenhed i strengeste Forstand, at tænke sig, at Forgreningen skulde være foregået på en så regelmæssig trinviis Måde, at først har den germaniske Stamme deelt sig i Skandinaver og Tydskere, og så har dernæst Skandinaverne deelt sig i Nordmænd, Svear, Gauter og Daner, Tydskerne i Goter, Overtydske, Nedertydske etc. Det rimelige er, at Forgreningen i de videre og snævrere Kredse har gået jævnsides, og at den fremadskridende Udviklingsproces på engang har været en Samling og en Udsondring, — at på den Tid, da Skandinaverne adskilte sig fra Tydskerne, har der både hos hine og hos disse allerede fundets særskilte Mundarter og Stammeforskjelligheder, at nogle af disse Forskjelligheder ere forsvundne i Tidens Løb, medens andre have vundet Fasthed og ere blevne Grundvold for de i en historisk Tid fremtrædende nationale Adskillelser.[1]

Det er således vistnok meget ubeføjet, når man, under Oppositionen mod den norske historiske Skoles Opfatning, har villet have Adskillelsen mellem „Nordisk“ og Tydsk gjennemført med den yderste Skarphed, har villet have det „Nordiske“ betragtet som et i historisk Henseende væsentligt og fyldigt Begreb, medens det at lægge Vegt på det særlig Norske, i Modsætning t. Ex. til det Danske, skulde være at gjøre Væsen af Udvortesheder. Det må udentvivl siges at røbe en uklar Opfatning af Forholdene, når man, især fra dansk Side, har bestræbt sig for at henføre såmeget som muligt af den i den islandske Literatur bevarede Mythologi og Poesi til en Tidsalder, da der var Nordboer, men endnu ikke Danske, Svenske og fremfor alt ikke Nordmænd. Et sådant Stadium kan vel høre med i Systemerne, men det har neppe nogensinde fundet Sted i Virkeligheden. Vil man hevde det Fælledsnordiske ligeoverfor det Norske, kommer man med en ubønhørlig Conseqvents til at hevde det Fælledsgermaniske ligeoverfor det Nordiske, og Distinctionen mellem Tydsk og Nordisk drager på ethvert Felt Distinctionen mellem Norsk, Svensk og Dansk efter sig.

Tacitus omtaler Germanerne som deelte i en Mangfoldighed af Småstammer og Stammeforbund og opregner Navnene på en heel Deel af disse. De fleste af disse Navne, der må have svaret til visse Forskjelligheder inden Racen, forsvinde i den følgende Historie; men andre Inddelinger optræde i deres Sted, der knytte sig mere bestemt til Tydsklands locale Forhold, og som have holdt sig indtil vore Dage. Sådan synes også Gangen at have været i Racernes nationale Forgrening i Almindelighed. Overalt, hvor vi kunne følge et Folkeferd tilbage til en meget fjern Oldtid eller til et meget primitivt Udviklingsstadium, finde vi det deelt i en Mangfoldighed af små Stammer, der hver for sig opfattes som en Familje, eller antages at stamme ned fra en fælleds Ætfader. Hver af disse Småstammer udgjør i religiøs og politisk Henseende et skarpt afsluttet Hele; til Gjengjeld kunne de større Grupper eller Forbund, hvori de oftest sees at have ordnet sig, kun være løst sammenknyttede. Denne Samfundsorden svarer til det heelt eller halvt omflakkende Liv, da Agerbruget er ukjendt eller kun spiller en underordnet Rolle. Den videre fremadskridende Udvikling med faste Boliger og et ordnet Agerbrug vil nu i Regelen medføre, at de større Grupper vinde Fasthed, eller at der opstår nye højere Eenheder, svarende til de geographiske Forhold, og at disse Eenheder vinde Fylde og Betydning, jo længere en Gruppe af Stammer lever sammen inden de samme naturlige Grændser, under Indflydelsen af de samme Naturindtryk og Livsvilkår, medens de ældre slægtsmæssig forbundne Familjegrupper destrueres eller svekkes i sit indre Sammenhold. Nationaliteterne danne sig på Bekostning af den patriarkalske Stammeforfatning.

Vi må altså tænke os, at også de Germaner, der befolkede de skandinaviske Lande, allerede ved Indvandringen vare deelte i en Mangfoldighed af Småstammer, og herom tør man see et Vidnesbyrd i den langt frem i den historiske Tid bestående Fylkes- og Heredsinddeling. Måskee have alle disse Småstammer tilsammen udgjort en Gruppe, adskilt fra de Småstammer, der befolkede Tydskland. Men denne Adskillelse kan ialfald på hiin Tid endnu kun have havt en reent udvortes Charakteer. Det er først, efterat Skandinavien og Tydsklands forskjellige Natur og Livsvilkår gjennem Århundreder havde gjort sin Indflydelse gjeldende, at Inddelingen i Nordgermaner og Sydgermaner kan have fået en virkelig national Betydning. Men den samme Indflydelse af Naturforholde og afvigende Livsvilkår, der efterhånden opdrog den skarpe Grændse mellem den tydske og den skandinaviske Afdeling af Germanerne, må nu også samtidig inden denne have opdraget skarpe, om end ikke så skarpe Grændser. — Vi besidde, som før omtalt, Efterretninger om de skandinaviske Lande, der ere flere Århundreder ældre end Nordens sikkre Historie, og hvori allerede Danernes, Gauternes og Svearnes Navne forekomme. Måskee ere disse Navne endnu meget ældre; måskee have de sin Oprindelse fra en Sondring inden Folkestammen, der går op til Tiden forud for dens Indvandring. Men også om dem gjelder det, at de først efter Indvandringen, i Skandinavien selv, kunne have fået et virkeligt Indhold, en dybere national og historisk Mening. Det er ingenlunde nødvendigt, for at forklare den inden den nordgermaniske Befolkning ved den sikkre Histories Begyndelse fremtrædende Forgrening i flere sideordnede Nationaliteter, at tænke på en ad forskjellige Veje og til forskjellige Tider foregået Bebyggelse eller på en oprindelig Stammeforskjel. Disse Nationaliteter svare nemlig ganske til den naturlige Inddeling af de skandinaviske Lande, og denne Inddeling har en så skarpt bestemt Charakteer, at den nødvendigviis måtte afpræge sig hos Befolkningen og sondre den ud i særskilte, indbyrdes afvigende Grene, hvor eensartet den end fra Begyndelsen af kunde have været.

Det flade og frugtbare Danmark med sine Beiter og Øer, Gauternes Land, adskilt fra Svearnes ved uvejsomme Skogstrekninger og brede Vandløb; det første mere liigt Danmark, gjenremskåret af Åsrygge, der mod Syd gå over i Sletter; det sidste mere liigt Norge, idet de beboelige Strekninger have Charakteren af Dale, der dog samle sig til brede, sammenbængende Bygder omkring Mälaren; det første med Søkyst både mod Øst og Vest; det sidste et Indland med en liden Kyststrimmel ud mod Østersøen; endelig Norge, overalt skilt fra det øvrige Norden ved Hav eller Fjeld, med sine vidt adspredte Bygder („lítil bygd ok þó sundrlaus“), sine trange Dale, der ere som Revner i den uhyre Fjeldmasse, sine dybt indskårne Fjorde, sine utallige Øer, der beskylles af selve Storhavet, — danner hvert for sig et så vel begrændset Hele, med en så ejendommelig Natur og så forskjellige Livsvilkår for sine Indbyggere, at disse umulig, når de udviklede sig, kunde udvikle sig ganske i samme Retning eller ganske på samme Måde. Om man end tør antage, at samtlige skandinaviske Stammer ved Indvandringen ikke adskilte sig i andet end Navnet, om end t. Ex. Thrønder, Raumer, Hørder, Ryger da stode Gauterne eller Svearne eller Danerne ligeså nær, som de stode hinanden indbyrdes, måtte de dog, når de i længere Tid havde bygget og boet sammen inden et af Naturen så skarpt begrændset og så ejendommelig præget Land som Norge, antage en særegen Charakteer, der forbandt dem indbyrdes og adskilte dem fra alle de øvrige Nordgermaner. Udviklingen måtte, kort sagt, blive en samlende og en splittende på een Gang. De mange Småstammer sluttede sig sammen i de fire store Afdelinger, der svare til de skandinaviske Landes geografiske Inddeling; de ydre eller mindre væsentlige Afvigelser, der adskilte Småstammerne, trådte i Skyggen for de mere væsentlige, der udviklede sig mellem hine større Afdelinger, og hvorved der lidt efter lidt gaves dem Charakteren af virkelige Nationaliteter.

Allerede selve Bebyggelsen måtte foregå på en anden Måde i et Land som Danmark end i et Land med Norges naturlige Beskaffenhed; men deraf fulgte igjen, at Samfundet i det ene Land måtte få en forskjellig moleculær Anordning, en forskjellig indre Bygning fra Samfundet i det andet Land, og deraf fulgte, at den hele Stats- og Samfundsudvikling i begge Lande måtte antage en indbyrdes afvigende Charakteer og Retning.

I Danmark og Størsteparten af det nuværende Sverige finde vi fra de ældste Tider en Landsbyforfatning herskende, der i sine Grundtræk stemmer ganske overeens med den tydske. Vi have ovenfor omtalt denne og fremhævet, at den ifølge de nyere Undersøgelser må betragtes som oprindelig fælleds for alle Stammer af den ariske Æt, så det altså er afgjort urigtigt, når enkelte danske Historikere have villet have Landsbyvæsenet i Danmark betragtet som noget senere opstået, idet de forestille sig, at også her Bebyggelsen og Samfundets oprindelige Ordning skulde være foregået på en lignende Måde og skulde have havt en lignende Charakteer som på Island indenfor den sikkre historiske Tid.

Derimod findes i Norge (og visse Dele af det egentlige Sverige) intet Spor af Landsbyvæsen. Her bestod den dyrkede Jord, sålangt vi kunne gå op i Tiden, af særskilte, ofte vidt fra hinanden liggende Gårde, som hver var een Familjes fulde og ubeskårne Ejendom, medens i de Lande, hvor Landsbyer vare almindelige, Jorden mindre kunde siges at tilhøre den enkelte Jorddyrker end den Forening af Familjer, der havde nedsat sig på samme Sted og i Fælledsskab, efter en for hver enkelt bindende Ordning, brugte det omkringliggende Agerland.

Dette Jordfælledsskab har sin Oprindelse fra Tider, da Agerbruget kun spillede en underordnet Rolle ved Siden af Fædriften, og da en hyppigere Vexling af Opholdssteder var nødvendig for de store Kvæghjorders Skyld, hvorved tillige på hvert Sted et Stykke Jord blev udlagt til midlertidig Dyrkning og fælleds Brug for de til den samme Flok hørende Familjefædre. Et sådant halvt omstrejfende, halvt bosiddende. Liv omtales som almindeligt hos Germanerne i de ældste Efterretninger, vi besidde om dem, et sådant må de have ført gjennem lange Tider, medens de flakkede om i det østlige Europas vidtstrakte Slettelande. Og dette Liv, hvortil de vare blevne vante, som måtte frembyde en stor Tiltrækning for et Folk på deres Culturtrin, hvorved det urgamle, ved religiøse og Slægtskabs-Bånd knyttede Samhold i Stammens mindre Kredse bedst kunde bevares, have de ikke opgivet så snart, uden der, hvor ydre Forhold tvang dem dertil, og til det har Samfundets endelige Ordning, efterat Agerbruget var blevet Hovednæringsvej og dermed også en virkelig fast Bosættelse var indtrådt, knyttet sig så nær som mueligt, idet de mindre Flokke, der havde flyttet sammen, også byggede sammen og vedbleve som før at dyrke og eje sin Jord i et vist Fælledsskab, om end den faste Nedsættelse medførte en større Selvstændighed hos den enkelte Jorddyrker og en deraf flydende virkelig Ejendomsret.

Så langt fra altså, med Munch, at betragte Landsbyvæsenet i Danmark og det sydlige Skandinavien overhovedet som en Undtagelse fra Regelen, der ikke skulde kunne forklares uden ved at antage ydre Omvæltninger, er det netop i denne Ordning, at vi må see det Oprindelige og Sedvanlige, medens de for Norge ejendommelige agrariske Forhold fremstille Undtagelsen, der behøver en særskilt Forklaring. — Det er åbenbart, at denne Forklaring må søges i Naturforholdene. Også i Tydskland, hvor Landsbyforfatningen iøvrigt viser sig at have været så dybt rodfæstet og så almindelig udbredt, er der visse Egne, hvor Jorden fra gammel Tid har været fordeelt mellem enkelte, indbyrdes uafhængige eller dog kun ved det såkaldte „Markgenossenschaft“ (d. e. Fælledsskab om Græsgange og Skog) forbundne Bondegårde, og man er nuomstunder enig om, at disse to Bebyggelsesmåder ikke bør antages at have udviklet sig af hinanden, men at de have gået jævnsides og været betingede af forskjellige locale Forhold.[2] I Overeensstemmelse hermed bør nu også Modsætningen mellem det Norske Odelsvæsen og det Danske Landsbyvæsen forklares. Det må vistnok have gjeldt om Germanerne i Norge som om de øvrige Grene af Racen, at nemlig deres Agerbrug længe har været indskrænket og kun spillet en underordnet Rolle ved Siden af Fædriften.[3] Men en sådan Overgangstilstand, hvorved det nomadiske Samliv i Folkets mindre Kredse opretholdtes ved Siden af Agerbruget, kan dog her vanskelig tænkes at have fundet Sted; her, hvor Jorden kræver et så anstrengt Arbejde for at give noget Udbytte, var det lidet rimeligt, at den skulde dyrkes det ene År for at lægges under Fæfod det næste; her, hvor det er sjeldent at støde på større, sammenhængende Strekninger af dyrkbar Jord, og hvor Landet, inden Germanernes Indvandring, må antages sågodtsom overalt nedenfor selve Højfjeldet at have været dækket af Urskog, kunde heller ikke en bymæssig Sambyggen af en Fleerhed af Familjer på eet Sted være mulig, da det omliggende Land ikke vilde frerabyde tilstrekkelig Næring. Den faste Bosættelse måtte her følgelig medføre en Opløsning af de patriarkalske Familje–Grupper; enhver Familje måtte komme til at rydde for sig, bo for sig og på det sterkeste knyttes til den Grund, af hvilken den selv ved Slægters Arbejde havde skabt et Hjem, og som den ikke deelte med nogen anden.

At nu Naturen i de skandinaviske Lande med sine skarpe Modsætninger mellem Slette- og Fjeldland også på en anden og mere ligefrem Måde må have bidraget til at fremkalde nationale Divergentser inden disse Landes Befolkning, og det allerede længe forud for deres sikkre Historie, er noget, som det vil være overflødigt nærmere at dvæle ved. Hvad der kan siges herom i Almindelighed, er Truismer, som man kun ikke altid har villet indrømme den tilbørlige Vegt, hvor Talen har været om visse Mindesmerker af det nordiske Oldtidsliv. — Det er bekjendt, at klimatiske og andre naturlige Forhold have Indflydelse på Taleorganerne og derigjennem på Sprogene, der altid ville antage en forskjellig Charakteer i Hensyn på Lydforholdene hos Fjeldfolk og hos Slettefolk; men Sprogenes ydre Beskaffenhed har igjen en Sammenhæng med de i Sproget nedlagte Åndsfrembringelsers indre Væsen.[4] Det er bekjendt og ofte nok fremhævet, at Landskabscharaktererne afpræge sig i Folkecharaktererne og de nationale Culturer; denne Sætning vil man vel endog nuomstunder snarere være tilbøjelig til at overdrive end til at miskjende. Og måskee har den desto mere Gyldighed, jo længere man går tilbage i Tiden. Man kan sige, at Oldtidens Mennesker i en vis Forstand savnede den Sands for Naturen, der i vore Dage er bleven så almindelig; de gjorde den ikke til Gjenstand for noget Studium; men ubevidst har den måttet virke på dem, og måskee såmeget mægtigere, fordi det var ubevidst. I Eddadigtene t. Ex. findes få eller ingen egentlige Naturskildringer; men det kommer deraf, at Naturen og Menneskenes Tanke- og Følelsesliv i disse som overhovedet i alle mythiske eller mythisk-heroiske Digte fremstiller sig så inderlig sammensmeltet, at det er umuligt at adskille dem; Naturen er i Grunden med allevegne som den nødvendige Baggrund, og i enkelte Træk bryder den da også frem så klart og sterkt, at dens ejendommelige Charakteer altid vil være umiskjendelig, at det aldrig vil kunne være til at tage fejl af, om det er et Fjeldlands eller et Slettelands Naturaspecter, der have inspireret Digteren og befrugtet hans Phantasi.

Vi finde i Oldsagerne Vidnesbyrd om, at de skandinaviske Germaner allerede fra de første Århundreder af vor Tidsregning af have stået i Forbindelse med Sydens og Østens mere civiliserede Folk. Disse Forbindelser have i det Store taget været fælleds for alle de skandinaviske Lande; men den forskjellige Beliggenhed har dog også heri medført nogen Forskjel, der kommer tilsyne i Jordfundene. De reent romerske eller halvromerske Sager, der særkjender den såkaldte ældre Jærnalder, have været ulige hyppigere fundne i Danmark og de gøtiske Landskaber end i Norge og det egentlige Sverige. Det måtte også på Forhånd formodes, at den sydlige Deel af Skandinavien, efter sin Beliggenhed, har stået i livligere Forbindelse med de romerske Lande, end den nordlige. Siden, da denne Forbindelse blev afbrudt og de hyppigst besøgte Handelsveje synes at være gået længere østover, blev det andre Dele af Skandinavien, der modtoge de sterkeste Påvirkninger. Den yngre Jærnalder er, som før fremhævet, — efter de hidtil gjorte Fund at dømme, langt sterkere repræsenteret i Norge og det egentlige Sverige end i Danmark og Sveriges gøtisk-danske Landskaber. Hvorledes denne Forskjel rettest skal forklares, kan være underkastet Tvivl; men såmeget er ialfald vist, at den er et Vidnesbyrd om, at Udviklingen forud for den sikkre Historie ikke har været eensartet i de skandinaviske Lande. Og ikke blot viser der sig en Forskjel i Udbredningen af de to „Aldere“; men inden hver Alder især er der påpeget visse Afvigelser, der synes at svare til den i en historisk Tid fremtrædende nationale Forgrening; den ældre Jærnalder i Norge t. Ex: synes både med Hensyn til Gravskikke og Oldsagernes Stiil at frembyde visse Ejendommeligheder, hvorved den adskiller sig fra den tilsvarende archæologiske Periode i Danmark,[5] og noget lignende gjelder også for den yngre Jærnalders Vedkommende.

I Vikingtogenes Tidsrum blev Havet istedetfor Landjorden den sedvanlige Vej, hvorpå Nordboerne ferdedes, efterat de havde opøvet sig i Sømandskab og istedetfor „Kjøler“ ↄ: Småfartøjer, der kun vare skikkede til Kyst- eller Elvefart (sådanne som Nydamsbåden fra Slesvig og det for et Par siden i Tune i Smålenene opgravede Fartøj), havde fået ordentlige Havskibe og vovet Farten over det åbne Hav. De kunde nu, friere end nogensinde før, udbrede sig til alle Sider, og de trådte nu i mere mangfoldige og mere vedvarende Forbindelser med andre Folkeslag, der må have øvet en sterk Indflydelse på deres Udvikling. Vi kunne nu også bedre følge dem, da Historiens skrevne Kilder træde til og give os Underretning om deres Ferder. Vi vide, at Vikingtogene vare en for alle Grene af den skandinaviske Stamme fælleds Bevægelse; men vi vide også, at de Forbindelser, som indlededes ved denne Bevægelse, ingenlunde vare ganske de samme for hver af dem.

Svearnes gamle Hjem er et Indland med en liden Kyststrimmel ud mod Østersøen; det er således lidet rimeligt, at de skulde have opnået en sådan Fortrolighed med Sølivet som de øvrige Skandinaver, og endnu mindre, at de skulde lige med disse have taget Deel i Togene til det vestlige Europas Lande, der lå så fjernt for dem. Indskrifterne på et Par Runestene i Sverige fra Vikingtiden omtale Mænd, der havde opholdt sig eller fundet sin Død vest i England; men det er også de eneste Vidnesbyrd om nogen Deeltagelse af Svearne i den såkaldte Vesterviking. I de gallo-frankiske, irske eller angelsachsiske Kildeskrifter fra denne Periode findes intet, som bestemt tyder på, at de i noget større Antal have været med i de nordmanniske Herjetog på Englands, Irlands, Frankriges eller Friislands Kyster i det 8de, 9de og 10de Århundrede. Derimod fandt den krigerske Gjæring, som i denne Periode gjorde sig gjeldende også hos dem ligesåvel som hos de øvrige Grene af Stammen, sit Afløb mod Øst. Svearne udbredte sig over de nærliggende finske og estiske Kyster og beredeae Grunden for sit senere historiske Herredømme i disse Landskaber, og det kan neppe være tvivlsomt, at blandt de skandinaviske Varjæger, der ved Midten af det 9de Århundrede grundlagde det mægtige gardarikske Fyrstendømme og derfra udbredte sig lige til Konstantinopel, have Svearne udgjort Flertallet.

Både Danerne og Nordmændene derimod fore meest vestover; men heller ikke de fulgte i Regelen de samme Veje; også for dem fik derfor Vikingperioden en forskjellig Charakteer og ledede ind i forskjellige Culturforbindelser. — Ved Karl den Stores Erobringer var det frankiske Rige blevet Danmarks umiddelbare Nabo, og de første nordmanniske Herjetog langs det frankiske Riges Kyster i Begyndelsen af det 9de Århundrede synes, som før omtalt, at stå i umiddelbar Forbindelse med Sammenstødet mellem Karl og den dansk-nordmanniske Konge Godfred. Det er derfor al Rimelighed for, at de Nordmanner, som optrådte ved denne Lejlighed, have tilhørt den danske Green af Stammen.[6] Danmark er, på den jydske Vestkyst nær, hvor ingen gode Havner findes, og hvorfra Sejladsen følgelig i Oldtiden ikke kan have været betydelig, beskyllet af et Indhav med grunde Strande og flade Kyster. Danerne have på Grund heraf neppe kunnet opnå en sådan Udvikling i Sømandsskab som Nordmændene. De Danskes Fartøjer have måttet være mindre og mere fladbundede; de have væsentlig måttet indskrænke sig til Kystfart, derimod ikke, som Nordmændene, kunnet vove sig tversover åbne og stormfulde Have.[7] Men ved Danmarks Sydgrændse var heller ikke Sejladsen lang over til de Lande, som gjennem hele Vikingperioden vedbleve at frembyde det rigeste Bytte for Nordmannerne og at hjemsøges fremfor andre af deres Herjetog. Når Vikingerne gjennem Ejderens Munding eller Havdøren (Œgisdýr, som vore Forfædre kaldte den) vare komne ud på Vesterhavet, havde de allerede Friisland lige for sig, hvor den i hine Tider berømte og blomstrende Handelsstad Dorestad lå, som havde en kejserlig Mynt, af hvis Penninger endnu mangfoldige findes spredte om i de nordiske Lande. Ved at sejle langs med de frisiske Kyster kom de til Flandern og derfra til Gallien, hvor der langs de sejlbare brede Elve, som den ene efter den anden gjennemskjærer disse Lande, lå blomstrende Handelspladser og rige Klostre. Og fra Kysten af Flandern fik de igjen England isigte, hvor et ligeså rigt og ligeså slet forsvaret Bytte ventede dem.

Dette har været Danernes Vikingvej, og på den have neppe andre af de norske Stammer end Indbyggerne i Viken plejet at følge dem. Derimod åbnede Nordmændene sig en Vej længere mod Vest og Nord; for dem blev den store Alfarvej over fra Norges sydvestlige Kyst til Shetlandsøerne, Orknø og Hebriderne (Syderøerne) og derfra til Irland, fra Irland igjen østover den irske Canal til Cumberland og Northumberland[8] eller sydover til Kysterne af Gallien og Aqvitanien, hvor de sloge sig ned ved Mundingerne af Garonnen, Loiren og Seinen. — Således stødte de, ved Enden af sin Bane, sammen med de Danske, ligesom disse på sin Side fra England foretoge Farter til Irland, hvor de stødte sammen med Nordmændene. Men om end således de to Folk tilsidst atter samledes, blandede sig med hinanden og i Forening herjede eller nedsatte sig i de samme Lande, har dog den Omstændighed, at de fra først af fulgte forskjellige Veje, måttet have sin Indflydelse, så at der, ved Siden af det for begge Fælleds, har været noget for hvert af dem Ejendommeligt i Hensyn på de Forbindelser, som bleve indledede ved Vikingtogene. Begge Folk deeltoge i de utallige Herjetog og mere eller mindre faste Nedsættelser ved den franske Kyst; men medens Danerne her sågodtsom udelukkende eller væsentlig gjorde Begyndelsen og beredede Grunden, optrådte Nordmændene først senere, så at det var ved dem, at Herjetogene på denne Kant væsentlig fik sin historiske Afslutning. Begge Folk vare repræsenterede i de frygtelige Vikingsværme, som Gang efter Gang oversvømmede England og tilsidst, henimod Slutningen af det 9de Århundrede, fik fast Fod i Landet; men her udgjorde Danerne åbenbart den overvejende Fleerhed. Og endnu mere gjelder vel dette om Togene til Friisland og Flandern og opad Rhinen. Omvendt have Danerne vistnok kun aflagt flygtige Besøg på Irlands og Skotlands Kyster. De mange Småriger, som efterhånden dannede sig på de skotske Øer og langs Irlands Østkyst, vare væsentlig eller udelukkende norske. Medens Forbindelserne med Tydskerne, Friserne og Flæmingerne vare ejendommelige for Danerne, vare derimod Forbindelserne med de reent keltiske Folkeslag i Skotland, Irland og Bretland (Wales) i ikke mindre Grad ejendommelige for Nordmændene. Dette kan ikke have været uden Betydning; det er et Differentspunct, hvorpå der må lægges megen Vegt.[9]

Fodnoder

1

Jvfr. M. Müller, Science of language, I. 180. 191—92.

2

Waitz. Deutsche Verf.-Gesch., 2te Aufl. I 108—9. „Nur in einzelnen Gegenden Deutschlands, in einem Theil Westfalens, in den Gebirgen Süddeutschlands liegen die Höfe getrennt. Es war das nicht in älterer Zeit allgemeine Sitte, die erst später aufgegeben ward. Sondern es erscheint als Ausnahme, in der Gewohnheit einzelner Völkerschaften wurzelnd, oder durch besondern Verhältnisse des Bodens veranlasst“.

3

Munch, N. F: H. I. 1. 120.

4

„Erfahrung lehrt, dass Bergluft die Laute scharf und rauh, das flache Land sie weich und blöd mache. Auf der Alpe herschen Diphthonge und Aspiraten vor, auf dem Blachfelde enge und dünne Vocalen, unter den Consonanten mediæ und tenues“. — Grimm, Gesch. d. d. Sprache, II. 828.

5

Rygh, Årb. f. N. Oldk. 1869. S. 171—72.

6

Munch’s Hypothese om et norsk Rige i Slesvig, som på Grund deraf skulde have fået Navn af Nordmannia, synes at have altfor meget mod sig, til at vi tør bygge noget på den. Jvfr. Maurer, Die Bekehrung des Norwegischen Stammes, I. 49—55.

7

Worsåe, Minder om de Danske og Nordmændene i England, Skotland og Irland, S. 11.

8

Munch, Chronica regum Manniæ, S. VI—VII.

9

Jvnfr. Munch, N. F. H. I. l. S. 412 ff. 436. Maurer, Bekehrung d. Norw. St. I. 48—88. 120—150. Worsåe, Minder om de Danske og Nordm.

V.

Aristokrati og Kongedømme hos de skandinaviske Folk og navnlig hos Nordmændene.

VI have i Fylkes- og Heredsinddelingen fundet et Vidnesbyrd om, at hvert af de skandinaviske Lande ved Germanernes Indvandring blev befolket af en Fleerhed af mindre Stammer. Denne Inddeling hviler nemlig åbenbar på en reent personlig, af de territoriale Forhold uafhængig Grund. Ordet „Fylke“ er afledet af „fólk“, som man finder brugt ligefrem i Betydning af Strid eller Slag, og som oprindelig må have betegnet en Samling af forbundne Krigerflokke (jvfr. „fylking“, Slagorden, at „fylkja“, at stille i Slagorden). Ordet „Hered“ kommer af „herr“, hvoraf at „herje“ er dannet; men „Hær er hundrede“, heder det iSnorre Sturlassøns Lærebog i Digtekunsten; det vil sige: den oprindelige Bemerkelse af Ordet har været et Antal af hundrede til Krig opstillede og væbnede Mænd, og dermed stemmer det også, at til Heredsinddelingen i Norge svarer i Sverige og andre germaniske Lande en Inddeling i „Hundreder“.[1] — Som Grundeenheden i dette System af større og mindre Samfund må udentvivl Fylket eller Folklandet betragtes. Heredsinddelingen var bygget på et bestemt Talforhold og har således fra første Ferd en reent udvortes Charakteer, der udelukker Tanken om, at Herederne skulde have været de engang selvstændige Grundorganismer, ved hvis Sammenføjning det videre Statssamfund efterhånden har dannet sig. Derimod synes Fylkesinddelingen at have svaret til Stammens naturlige Forgrening i flere, indbyrdes afvigende Underafdelinger; den synes at have stået i Sammenhæng med de Forskjelligheder i Mundart og Leveviis, der efterhånden havde udviklet sig, og måtte således få en dybere indgribende Betydning. Den synes også i Regelen at have holdt sig mere uforandret end Heredsinddelingen. Og fremfor Heredet, der altid betragtedes som en Underafdeling af et større politisk Samfund, kunde Fylket være og var vel ofte et fuldkommen afsluttet, for sig selv bestående Hele.[2]

Vi forestille os altså, at en Række sådanne mindre „Folk“ har vandret ind i hvert af de skandinaviske Lande og taget det i Besiddelse. Fra først af vare de rimeligviis uafhængige eller sågodtsom uafhængige af hverandre i politisk Henseende og dannede måskee heller ikke i national Henseende nogen særskilt Gruppe inden den større Kreds, hvortil de hørte. Men eftersom Indflydelsen af de territoriale Forhold gjorde sig gjeldende, ere de blevne knyttede nærmere sammen. Det løse Aggregat af Stammer er blevet et organisk Hele, og heraf måtte nye politiske Forbindelser fremgå. Den videre folkelige eller nationale Eenhedsfølelse har lidt efter lidt opløst eller svekket Samholdet i de engere Kredse, mellem hvilke Landet oprindelig var deelt, og derved banet Vejen for Dannelsen af Riger, der omfattede en heel Nation eller, som det kaldtes, et heelt Thjod.

Men denne Udvikling foregik ikke lige hurtigt og ikke på samme Måde i hvert af de nordiske Lande. Danerne, Svearne og Gauterne omtales allerede i fremmede Kilder fra det 6te Århundrede som samlede Folk og Riger; men ved Siden af dem nævnes kun norske Stamme- og Landskabsnavne.[3] Måskee have dengang de norske Fylker intet Fælledsnavn havt; såmeget synes ialfald at være sikkert, at hos dem endnu på denne Tid det Særegne ved Folkets og Landets enkelte Underafdelinger har været mere fremtrædende end det Fælleds, medens det Omvendte var Tilfælde med Nabofolkene.

Også de nordiske Sagn, der stamme fra en forud for den historiske Tid gående Periode og ere blevne bevarede i danske eller norsk-islandske Kilder, tyde på, at Danerne, Svearne og Gauterne have udgjort folkelige og politiske Eenheder, længe før Nordmændene bleve det. Medens nemlig de særskilt norske Oldsagn synes en Mangfoldighed af indbyrdes uafhængige Traditioner, hvoraf nogle have hørt hjemme i een Bygd, andre i en anden, og som dreje sig om en enkelt Helt eller om Hær- og Søkonger, hvis Indflydelse ikke kan have strakt sig udover et enkelt Fylke eller en enkelt Landsdeel, have de danske og svenske Oldsagn mere Charakteren af Nationalsagn, fælleds for det hele Folk og grupperede om en Række af Stolkonger eller Thjodkonger, der fremstilles som det hele Lands Herskere. De særlig danske Oldsagn knytte sig alle til Skjoldungernes Kongestamme, ligesom de særlig svenske knytte sig til Ynglingernes, og disse Kongestammer tilhøre ikke mere den ene Deel af Landet end den anden: Skjoldungerne ere ikke en jydsk eller skånsk eller sjællandsk Kongeæt, men en dansk, ligesom Ynglingerne ere en svensk. I Modsætning hertil høre de norske Sagnfigurer hjemme på Vestfold eller på Hedemarken eller på Hørdeland eller i Naumdalen, og ordne sig i flere forskjellige Grupper, der intet have med hinanden at gjøre eller ialfald kun ere forbundne på en løs og udvortes Måde.

Ved den sikkre Histories Begyndelse vare endog Merkerne af en oprindelig Stammeforfatning for en væsentlig Deel udslettede i Danmark; selve Navnet Fylke eller Folkland kjendtes ikke; derimod var Landet deelt i Sysseler;[4] men denne Inddeling har en reent administrativ Charakteer; Navnet viser hen til en allerede virksomt indgribende Centralstyrelse, og derimod ikke, som Fylkesnavnet, til Stammeadskillelsen og Selvstyrelsen i de mindre Kredse, hvori Folket fra først af havde været deelt. Vi vide, at Sysselinddelingen eller Sysselnavnet også kom i Brug her i Norge, men det var først, efterat den fra Enekongedømmet udgående Administration fuldstændig havde overbygget den gamle Stammeforfatning, nemlig i det 13de og 14de Århundrede, efterat Magnus Lagabøters Lovverk havde fuldendt den Norske Stats Udvikling.[5] — Danmarks politiske Eenhed fremtræder således ved den sikkre Histories Begyndelse fuldt befæstet, og Kongedømmet, der repræsenterede denne Eenhed, udrustet med en Magtfylde, som det først synes at have kunnet opnå efter en gjennem lange Tider fortsat Beståen.

Det hører til vor historiske Børnelærdom, at Gorm den Gamle samlede Danmark og Erik Eymundssøn Sverige samtidig med at Harald Hårfagre underlagde sig de norske Småriger. Denne Fortælling har gået igjen indtil den nyeste Tid i Fremstillingerne af Nordens Historie; men dens Upålitlighed eller rettere fuldkomne Grundløshed må nu siges at være tilstrekkelig godtgjort. Ingen ikke-nordisk Kilde kjender det ringeste til Småriger i Danmark eller veed noget om, at disse Småriger skulde være blevne samlede af Gorm. Ligesålidt nogen dansk Kilde. Derimod ere de danske Kilder enige om, at Gorm intet merkeligt udrettede. Historien om hans Virksomhed som Rigsstifter støtter sig således udelukkende til enkelte Steder i de norskislandske Sagaer, der for en Deel vise sig at yære misforståede, eller som dog skrive sig fra en så seen Tid, at det vilde være urimeligt at bygge noget på dem, allerhelst da de stå i den bestemteste Modsigelse med hvad andre, i Hensyn på danske Forhold bedre underrettede Kilder vide at fortælle.[6] På lignende Måde forholder det sig med Erik Eymundssøns foregivne Samling af det svenske Rige. Også den har været antaget i Henhold til et enkelt, misforstået Udtryk og uden nogen virkelig Støtte i Kilderne, som tvertimod bestemt modsige den. Hvad Sagaforfatterne vidste, var åbenbart kun, at Norge blev samlet af Harald Hårfagre i Slutningen af det 9de Århundrede. Om Tiden når og Måden hvorpå de danske og de svenske Stammer bleve forenede under een Konge, have de derimod intet vidst, og derom vide vi heller intet; kun såmeget er sikkert, at denne Forening må være skeet længe forud for Harald Hårfagres Tid.

I Sverige finde vi vel Inddelingen i Folklande bevaret ved den historiske Tids Begyndelse; vi skimte her endnu, i Modsætning til Danmark, den oprindelige Stammeforfatning; men det er tillige øjensynligt, at denne ved det Tidspunct, da en virkelig Historie i Norden begynder, forlængst havde ophørt at leve sit eget Liv; den fremstiller sig kun som en Rod, hvoraf nye Dannelser forlængst ere udsprungne. Navnet Svithjod, hvori Stammernes Sammensmeltning til en folkelig Eenhed er udtrykt, var endog blevet den sedvanlige Benævnelse på Landet, og af den folkelige Eenhed var fremgået en politisk, der må have havt Tid til at vinde sikkert Fodfæste. Kongerne i Uppsala rådede over alle Svearnes Folklande og de fra dem bebyggede Landskaber, og Uppsalakongernes Æt gjaldt som den højbyrdigste i hele Norden, fordi den kunde opvise en lang Række af Thjodkonger, der havde hersket over det hele Land.

Et Folk vinder forøget Styrke yed at samles til en politisk Eenhed; det bliver istand til en virksommere Optræden udadtil, og med Kraften indfinder som oftest også Trangen sig. Svearne brød ind på sine sydlige Naboers Enemerker og erhvervede et Overherredømme over dem, som vistnok først kan være bleven opnået ved langvarige og blodige Kampe. En Gjenklang af disse Kampe er måskee endnu bevaret i det ypperste af de angelsachsiske Kvæder, der besynger den gautske Helt Beowulf’s Bedrifter, blandt dem også hans Sejre over de nordfra fremtrængende Svear, som under flere efter hinanden følgende Konger herjede på Gauternes Land. Ved den historiske Tids Begyndelse var Svearnes Principat forlængst anerkjendt og fuldkommen befæstet. Gauterne vedbleve endnu længe at hevde sig en vis folkelig Selvstændighed; de gjaldt som et særskilt Thjod, ikke mindre end Svearne; men begge Folk tilsammen udgjorde det såkaldte Sviavelde, jævnsides med hvilket Danaveldet stod, der indbefattede Sveriges sydligste Landskaber og det nuværende Danmark. Et dertil svarende Noregsvelde derimod var endnu ikke til; det blev først grundlagt ved Harald Hårfagre, og den nye Linje af Overkonger eller Enekonger, der udgik fra ham, det nye Rige, som de repræsenterede, måtte endnu kjæmpe en langvarig Kamp, der fylder de første halvandet hundrede År af vor Historie, inden det nåede frem til Jævnbyrdighed og fuld Anerkjendelse ved Siden af de to andre, måskee mange Århundreder ældre nordiske Riger.

Man kunde, til Forklaring heraf, antage, at de norske Småstammer fra først af have været deelte i flere særskilte Grupper, medens dette ikke var Tilfælde med de danske og svenske. Men den rette Hovedgrund til Norges forholdsviis senere nationale og politiske Samling må dog altid, — ligesom Grunden til det Ejendommelige ved det Norske Samfunds indre Anordning, — være at søge i de særegne Naturforhold. De „Folk“, hvori Nordgermanerne oprindelig deelte sig, måtte bedre bevare sin nationale og politiske Selvstændighed i et Land, hvor hvert Fylke udgjorde et skarpt begrændset Hele med sit særegne Naturpræg, end i Lande, hvor Naturen ikke har opdraget sådanne skarpe Grændser, til hvilke hiin oprindelige Inddeling kunde støtte sig.

Man kunde mene, at de for Norge ejendommelige Forhold, idet de forsinkede Folkets nationale og politiske Ening, tillige forsinkede dets Udvikling i Almindelighed; man kunde være tilbøjelig til at betragte den her fremhævede Forskjel mellem de nordiske Folk som et Vidnesbyrd blot og bart derom, at det ene stod tilbage for det andet i almindelig Cultur, som et Vidnesbyrd, ikke derom, at de gik forskjellige Veje, men derom, at de gik fremad med større eller mindre Hurtighed på den samme Vej. Og en sådan Opfatning har virkelig også været gjort gjeldende. Men den kan tilbagevises med gode Grunde og slående Exempler. Både det Fælleds og det Særegne har sin Betydning og Berettigelse i Udviklingen; det går ikke an at fremhæve eensidig det første som det progressive Element. Småstammernes Forening til Riger og Nationaliteter var en Følge af den fremadskridende Udvikling; men. at denne Samling gjennemførtes på et tidligere Stadium hos det ene Folk end hos det andet, hvorved det for de engere Kredse Særegne tidligere blev afbrudt i sin Væxt og havde mindre Evne til Modstand, det kan ikke gjelde som noget ubetinget Fortrin. Et Folks nationale eller politiske Samling frigjør i visse Retninger nye Kræfter og Evner hos Folket, men andre Kræfter standses netop derved eller afbrydes i sin Udvikling. Et Folk kan gå fremad i Cultur, dets Åndsliv kan udfolde den rigeste Blomstring, om det end ikke er politisk samlet eller har nået frem til en sterk og fuldt bevidst national Eenhed, dette viser noksom Grækernes Exempel; anden Retning, en anden Charakteer end den, det får hos Folk, der tidlig ere blevne samlede.

Hvad nu Norge angår, da er der hverken i Oldsagerne eller i de historiske Kildeskrifter noget, som giver Grund til at formode, at det ved den historiske Tids Begyndelse eller i de forud for den historiske Tid gående Perioder skulde have stået tilbage for Nabolandene i Hensyn på almindelig Culturudvikling. Oldsagerne vise, at Norge fra de ældste Tider, i hvilke der overhovedet med Sikkerhed kan være Tale om en germanisk Befolkning i Skandinavien, har deeltaget på samme Måde og i det Hele i samme Grad i de samme Culturforbindelser som de øvrige skandinaviske Lande. Måskee havde Danmark (og Gautland) et Fortrin i sin Beliggenhed, sålænge Handelsvejene væsentlig gik tillands og de betydningsfuldeste Påvirkninger kom sydfra, over Tydskland. Men, i Vikingtiden, der fremfor nogen anden blev den store Gjærings- og Udviklingsperiode for Nordgermanerne, forandredes Forholdet. Nu var det sålangt fra, at Norge lå fjernere fra de store europæiske Culturcentrer end enten Danmark eller Sverige, at snarere det Omvendte var Tilfælde. Gjelder det om Skandinavien i Almindelighed, at Havet er allestedsnærværende, så gjelder det dog uden Sammenligning meest om Norge. Den uendelige norske Kyststrekning med den næsten sammenhængende Skjærgård fra Gautelvens Udløb og lige op til Finmarken, med de mange trygge Havne indenfor og selve Storhavet udenfor, var vel fremfor nogen anden Deel af de skandinaviske Lande skabt til et Hjem for Vikinger, og Archæologien har kun stadfæstet, hvad der på Forhånd måtte synes sandsynligt, når den viser os de for Vikingperioden ejendommelige Gravhauge og Jordfund så overordentlig talrigt repræsenterede rundt hele denne Kyst.[7] Ingensteds kan Vikinglivet have udviklet sig på en så fri og charakteristisk Måde som her, og ingen skandinavisk Stamme kan være bleven så tidlig vant til at ferdes på Havet eller så fortrolig med Sølivet som Nordmændene. Vi vide, at det var dem, som først af alle Folk drev det til i regelmæssige Farter at besejle selve det åbne Ocean, og vi kunne derfra slutte tilbage. De have over Havet havt en snar og aldrig lukket Vej til Vesteuropas mere civiliserede Lande, og fra Vikingtidens Begyndelse i det 8de Århundrede, måskee endnu længere tilbage, må de have stået i Forbindelse med disse Lande.

Sveriges Beliggenhed kunde, som før berørt, give Grund til at formode, at Svearne ikke i samme Grad som de øvrige skandinaviske Nationaliteter have havt Deel i den Udvikling, der var en Følge af de store Søtog, og denne Formodning støttes ved, hvad vi kjende til Sveriges Rets- og Statsforfatning i den ældste historiske Tid, og ved forskjellige andre Tegn. Svearne have allermindst i hiin Tid kunnet være i nogen sær Grad et søfarende Folk, og deres Erobrings- eller Herjetog østover bragte dem ikke i Forbindelse med Nationer, der stode så højt i Civilisation, at de fra dem kunde modtage frugtbare Impulser. Danerne og Nordmændene, der deelte Vesteuropa mellem sig, vare i så Henseende langt gunstigere stillede. Men sammenligne vi nu igjen disse to Folk med Hensyn på de Forbindelser, hvori Vikingtogene ledede dem ind, tør det vise sig, at der er Grund til at antage, at Fordelen snarest har været på Nordmændenes Side. Det var dem fornemmelig, der kom i varig Berørelse med de reent keltiske Nationer i Skotland, Irland og Bretland; men i hiin Periode, var det netop disse Nationer, hos hvem det i flere Henseender rigeste Åndsliv udfoldede sig.

Vi kunne altså ikke i den forholdsviis sene Grundlæggelse af det Norske Rige see et Vidnesbyrd om, at Norge skulde ligge tilbage for Nabolandene i almindelig Cultur. Vi have snarere Grund til at formode et omvendt Forhold. Det var ikke en senere, men en ejendommelig Udvikling, der gav sig tilkjende på denne Måde; en Udvikling, hvorved visse af de i den oprindelige fælles Stats- og Samfundsorden liggende Spirer kom til at opnå Modenhed og riig Væxt, som derimod i Nabolandene blev sat tilbage, medens det omvendte var Tilfelde med andre. Den samme krigerske Bevægelse, der i Danmark og Sverige bidrog til at befæste Kongedømmet og Statseenheden og hævede en enkelt Æt på alle andre Ætters Bekostning, en enkelt Myndighed på alle andre Myndigheders Bekostning, stillede i Norge et tætvoxent Aristocrati, en talrig Klasse af herskende Ætter Side om Side med Kongedømmet som dets jævnbyrdige Modstander, og lagde gjennem disse Ætter en højere Culturs Styrke ind i Stammeforfatningen eller i Fylkernes og Heredernes Selvstyrelse, som var repræsenteret af dem og i dem havde sine naturlige Forsvarere. Det er herved fremfor alt, at den Norske Folkestammes ældre Historie har fået en så ejendommelig Characteer ligeoverfor de øvrige skandinaviske Folk, og herved at den tillige kan siges at have fået en ejendommelig Betydning ligeoverfor den hele Race.

Vi ville finde Spirer til et Fødselsaristocrati hos Germanerne sålangt tilbage, som vi kunne følge dem i Historien, Tacitus omtaler oftere adelige, højbyrdige Slægter med visse arvelige Fortrin.[8] Men hverken synes de at have været talrige, og heller ikke synes de at have været i Besiddelse af nogen regelmæssig sikkret eller befæstet politisk Magt; Forfatningen hos Germanerne, sådan som den skildres af Tacitus, kan ikke betegnes som en aristocratisk. Kongerne bleve tagne af de adelige Slægter;[9] men dette omtales også som den eneste bestemte politiske Forret, der tilkom dem, og Kongedømmet var en for visse Stammer særegen Institution, medens den ikke kjendtes hos andre. Folkeforsamlingerne, de egentlige Øvrighedspersoner, der afgjorde mindre vigtige Sager og forberedede Afgjørelsen af de vigtige, Retsplejens og den offentlige Gudstjenestes overalt forekommende Forstandere, vare de af Tacitus såkaldte „principes“, der må have svaret til de norske Herser, de islandske Goder, de svenske Lagmænd og Häradshöfdinger (eller Dommere). Om disse heder det, at de valgtes i Folkeforsamlingerne.[10] Nu kan det vel neppe være tvivlsomt, at man her ikke må tænke på et Valg i moderne Forstand, at Valget ikke har været fuldkommen frit, at det snarere har været en Slags Opnævning eller en offentlig Anerkjendelse af Fyrsteemnets Ret, at de højbyrdige Ætter (Tacitus’s „nobiles“ eller „nobilitas“) fortrinsviis ere komne i Betragtning,[11] at igjen en gjennem en lang Række af Generationer hevdet offentlig Stilling som Retsplejens og Gudstjenestens Forstandere kan have givet en Æt Nobilitet eller adelig Rang, at der altså har bestået en vis Forbindelse mellem begge Arter af Udmerkelse: den, der tilkom visse højbyrdige Ætter som et medfødt Fortrin, og den, der tilkom Stillingen som Folkets Ledere i de engere eller videre Kredse, hvori det deelte sig. Men denne Forbindelse kan endnu ikke have været fuldt gjennemført, fast og regelmæssig, så at et virkeligt Aristocrati var voxet ud deraf.[12] Tacitus’s „principes“ vare ikke i Besiddelse af en anerkjendt arvelig Verdighed. Deres Stilling beroede ikke på en selvskreven Ret, som de norske Hersers eller de islandske Goders; de valgtes, de måtte først anerkjendes af Almuen, der således vel også kunde tage en „homo novus“, om den end måskee ikke ofte benyttede sig af denne Ret. — Høj Byrd og politisk Magt faldt således ingenlunde sammen; på den ene Side stode Bonde- eller Almuehøvdingerne, hvis Stilling havde en halvt democratisk Charakteer, på den anden stod en virkelig Adel, visse Ætter, hvis Fortrin vare bestemt arvelige og ikke beroede på noget Valg eller nogen offentlig Anerkjendelse, som nød en fremragende Anseelse og gjaldt for højbyrdigere end alle andre, men som ikke dannede en herskende Classe eller et Aristocrati. Medlemmerne af de adelige Ætter kunde indtage og have vel ofte indtaget en ledende politisk Stilling; men ofte har det ikke været Tilfælde; der har fundets „nobiles“, som ikke vare enten Konger eller „principes“, og der har været, — det var vel endog Regelen, — „principes“, som ikke vare „nobiles“, — Tacitus distingverer bestemt mellem begge.[13] Denne Adels Oprindelse er i det Hele dunkel, den synes at gå op til Racens Urtid (vi må tænke på de gudebårne Konge- og Jarle-Ætter i Norden: Skjoldungerne, Ynglingerne, Hladejarlerne; Grækernes „βασ?λεĩζ ? διoτoεφέεζ“. Idet den savner et nogenlunde bredt og sikkert politisk Grundlag, og idet den ikke regelmæssigt recrutteres gjennem den arvelige Besiddelse af Stillingerne som Ledere i Folkets engere og videre Kredse, synes den bestemt til at uddø.[14] Det er alene ved Besiddelsen af politisk Magt, at de sociale Fortrin i Længden kunne hevdes; derfor måtte Spirerne til en Fødselsadel hos Germanerne forkommes, såfremt ikke adelig Byrd og politisk Førerstilling blev forbunden på en så regelmæssig Måde, at den første stadig kunde fornyes ved den sidste. Betingelsen herfor var igjen, at Stammeforfatningen holdt sig i tilstrekkelig lang Tid og tillige befæstedes gjennem en fremadskridende Udvikling. Den Myndighed, som de af Tacitus omtalte „principes“ oprindelig udøvede i Kraft af et Slags Valg eller Overdragelse fra Folkets Side, måtte nemlig da, ved den hos Germanerne så sterkt fremtrædende Sands for Arvelighed, i Tidens Løb gå over til en i visse Ætter fuldt arvelig Besiddelse og deraf måtte en ny Adel udvikle sig, som forenede sig med den gamle, optog den i sig og i Forening med den dannede en virkelig herskende Klasse, et virkeligt Aristocrati. Men hos Tydskerne tog fordetmeste Stats- og Samfundsudviklingen en heelt anden Retning. Idet de ved Folkevandringerne rykkedes op fra sine gamle Boliger, og idet der stiftedes store Erobringsmonarchier og Samholdet i de mindre Kredse svækkedes eller reent opløstes, blev også det Grundlag, hvorpå et virkeligt Fødselsaristocrati havde kunnet bygges, tilintetgjort Af de gamle højbyrdige Ætter hævedes enkelte, — nemlig de, der vare eller kom i Besiddelse af Kongeverdigheden —, til en overordentlig Magt og Betydning, men de øvrige forsvandt, forkrøblede ved Siden af de højtstræbende Kongestammer, og Samfundet i det Hele blev nivelleret.

Gå vi fra Tacitus til de senere Kilder til den tydske Rets- og Statshistorie, ville vi hos enkelte Afdelinger af Folket finde ethvert Spor af en uafhæfngig Fødselsadel udslettet. Således hos Frankerne. Gregor af Tours henpeger på, at der også hos dem eengang har fundets gammel Adel, højbyrdige Ætter med visse arvelige Fortrin;[15] men, efterat Kongedømmet havde udviklet sig på den ved de store Erobringer lagte Grundvold, synes alle Spirer til et uafhængigt Ættearistocrati at være blevne tilintetgjorte, medens al Anseelse, al Udmerkelse kom til at bero på det personlige Forhold til Kongen. Hverken den Saliske eller den Ripuariske Lov kjender nogen Arveadel; i begge Love er den personlige Ret (Wehrgeld) forskjellig bestemt for den Frie (ingenuus) og den Hørige (litus); men for begge Klassers Vedkommende mangedobbles Retten, når den Frie eller den Hørige står, som det heder, „in hoste“ eller „in truste“, ved hvilke Udtryk forskjellige Tjenesteforhold til Kongen bleve betegnede. Medens den Hørige i Almindelighed kan havde halvt så høj „Wehrgeld“ som den Frie, løftedes han højt over denne ved at stå „in truste“ og fik en firedobbelt så høj personlig Ret.[16] Det var således alene Forholdet til Kongen, der gav den Enkelte Rang over Mængden af Folket; men de Privilegier, som Kongens Tjenere, hans Bordfæller, håndgangne Mænd (Antrustiones eller leudes) nød, vare oprindelig og vedbleve længe at være reent personlige; de gik ikke i Arv. Frankerne havde således gjennem hele den merovingiske Tidsalder ingen anerkjendt Adel, men kun Spirer til en sådan, og den Adel, der udviklede sig af disse Spirer og som først langt frem i den carolingiske Tid kom til fuld Modenhed, var af en heelt forskjellig Charakteer og Sammensætning fra den gamle; til den kunde ikke mindre Ætlinger af Hørige eller endog Træle høre end Ætlinger af fribårne Mænd eller af de gamle Stammehøvdinger.[17] — Det samme gjelder nu også om de øvrige tydske Stammer, der tidlig kom under den frankiske Kongeslægts Herredømme; overalt see vi Arveadelen, de arvelige Forrettigheder svinde og give Plads for reent personlige Fortrin, der vare knyttede til Kongetjenesten. Den ældre alamanniske Ret t. E. (Lex Alamannorum) kjender en Standsforskjel inden de Fries Samfund; den nævner „primi“ og „meliorissimi“, hvem den tillægger en højere personlig Ret end de almindelige Frie. En senere Lov derimod, givet af den merovingiske Konge Chlotachar I., kjender ingen sådan Forskjel, hvilket man udentvivl med Føje har opfattet som et Vidnesbyrd om, at det frankiske Kongedømmes Bestræbelser vare rettede på at afskaffe enhver arvelig Forret inden de det undergivne Folk.[18]

Også ved at betragte Forholdet hos de andre sydgermaniske Hovedstammer føres man til det samme Resultat, at nemlig Kongedømmet var den store Nivelleur, og at det var dets sterke Udvikling gjennem Erobringerne på romersk Grund og den dermed i Forbindelse stående Opløsning af Stammeforfatningen og Fremhævelse af Tjenesteforholdet til Kongen, der tilintetgjorde Spirerne til en uafhængig Fødselsadel. – Hos Goterne, hos hvem Kongedømmet var tidlig udviklet, forekommer som hos Frankerne neppe noget Spor af, at der ved Siden af Kongeætten har fundets andre over de Fries Samfund fremragende Ætter. Hos Sachserne derimod, der længst bevarede sin Stammeforfatning og intet Kongedømme kjendte, før de bleve indlemmede i Karl den Stores Monarchi, viser Adel og adelige Forrettigheder sig sterkt udviklede. Lex Saxonum tillægger den Adelige en sexdobbelt så høj „Wehrgeld“ som den almindelige Frie, hvilket er en meget større Forskjel, end der findes etableret i nogen anden sydgermanisk Lov. Den sachsiske Adel må også have været talrig, i Modsætning til Adelen hos de andre tydske Stammer (t. Ex. hos Bajrerne, hvor der, foruden Agilolvingernes hertugelige Familje, kun fandtes 5 Ætter, hvem Loven tilkjendte et Fortrin fremfor de almindelige Frie), siden det etsteds heder, at der til en Forsamling blev sendt et lige Antal Adelige, Frie og Liten (Hørige) fra hvert Gau.[19]

De fra Sachserne udgåede angelsachsiske Erobrere af England kjendte i en senere Tid ingen anden Adel end Kongeslægten; deres „Aethelingi“ vare allesammen Medlemmer af de herskende Kongehuse.[20] Men at der også hos dem engang har fundets en heel Klasse af højbyrdige Ætter, der indtog en særskilt Stilling ligeoverfor de almindelige Frie, fremgår deraf, at vi i angelsachsiske Retskilder finde antydet den samme Modsætning mellem Karl og Jarl, som vi kjende fra Rigsmål, og som åbenbar henpeger på en sådan Klasseforskjel inden de Fries Samfund: i Kong Æelfreds Love heder det således etsteds: dette Bud skal gjælde alle Klasser af Mænd, Karl såvelsom Jarl (ge ceorle, ge eorle).[21] Vi kan her ikke tvivle på, at det var den ved Erobringen fremkaldte Omdannelse af Forfatningen, der har opløst hos Angelsachserne Kredsen af de gamle Jarleætter, hævet enkelte af dem til Kongeverdighed og Kongemagt, men til Gjengjeld og netop som Følge deraf også trykket de andre ned blandt Mængden af almindelige Frie.

Overføre vi nu det således ved Betragtningen af Sydgermanernes Stats- og Samfundsforhold vundne Resultat på de skandinaviske Folk, vil det på Forhånd synes utvivlsomt, at hos Nordmændene fremfor hos de øvrige en sterk og talrig Fødselsadel, et virkeligt Aristocrati måtte være udviklet ved den historiske Tids Begyndelse.

I Danmark var Enekongedømmet gammelt, og vi finde her sålangt tilbage i Tiden som vi formå at gå med nogenlunde Sikkerhed, en Inddeling gjeldende, der tyder på, at Selvstyrelsen i de mindre Kredse allerede var brudt. Stammehøvdinger, svarende til Tacitus’s „principes“, til de norske Herser eller de svenske Lagmænd, med en uafhængig eller sågodtsom uafhængig Myndighed, der hvilede på Folkevalg eller en nedarvet Ret, omtales heller ikke nogensteds i Kilderne til den danske Historie.[22] Istedetfor sådanne har det rimeligviis, så langt tilbage i Tiden som Sysselinddelingen går, været kongelige Tjenestemænd, der stode i Spidsen for Thingforhandlingerne og det offentlige Liv overhovedet, og de Spirer til et Ættearistocrati, som lå i det uafhængige Høvdingskab i Folkets mindre Kredse, og som også engang må have fundets i Danmark, have altså her været afbrudte længe forud for den sikkre Historie ved Kongedømmets Udvikling.

I Sverige var ved den historiske Tids Begyndelse Stammeforfatningen åbenbart langt bedre bevaret. Dog havde også her Folklandene længe været underordnede et fælleds Overkongedømme, hvorved der var sat en Skranke for Udviklingen af den uafhængige Høvdingmagt. Og dernæst: Sverige lå mere afsides; det deeltog ikke i samme Grad som Nabolandene i Vikingtogenes krigerske Bevægelse; men denne Bevægelse har, som enhver fremadskridende Udvikling, måttet bidrage til at fremhæve visse Uligheder inden Samfundet; ved den måtte visse af de i den oprindelige Forfatning indeholdte Spirer drives op, medens andre trængtes tilbage; ved den måtte det urgermaniske „pêle-mêle“ af democratiske, aristocratiske og monarchiske Forfatningselementer erholde en mere bestemt eller mere eensidig Retning, idet enten Kongedømmet hævedes til en alle andre Myndigheder kuende Højde, eller også Høvdingmagten i Folkets engere Kredse, blev befæstet og udviklet. Sveriges forholdsviis ringere Deeltagelse i Vikingtogene giver os følgelig Grund til at formode, at dets Forfatning i den ældste historiske Tid har havt mere af den almeen-germaniske Charakteer end Nabolandenes, at den oprindelige Ligevegt mellem de forskjellige Forfatningselementer her har været længere og bedre bevaret, så at hverken Folkemagt eller Kongerågt eller Høvdingemagt trådte eensidig frem eller gjorde sig gjeldende med nogen stor Styrke, og denne Formodning stadfæstes også ved Kildernes udtrykkelige Vidnesbyrd. Vi finde Selvstyrelsen i Folkets engere Kredse (Herederne og Landskaberne) opretholdt og repræsenteret af Stammehøvdinger, der stode uafhængige af Kongedømmet eller Landets centrale Styrelse. Men disse Stammehøvdinger havde, sålidt som de af Tacitus omtalte „principes“ hos Sydgermanerne, en fuldt befæstet arvelig Myndighed, hvorved de først kunde siges at være blevne en herskende Classe eller et virkeligt Aristocrati. Hvad vi hos Snorre læser om Thorgny Lagmand, hvis Forfædre havde beklædt den samme Verdighed gjennem mange Kongers Tid,[23] synes vistnok at vidne for, at de uafhængige Bondehøvdingers Verdighed i Sverige allerede tidlig var bleven en arvelig. Men de ældste svenske Love godtgjøre, at dette dog kun kan have været Tilfelde i en meget indskrænket Forstand; ifølge disse Love, der tilhøre det 13de og 14de Århundrede, var nemlig endnu da Valgprincipet almindelig forherskende. Uplandslagen bestemmer, at den såkaldte „Domare“, der på Folkets Vegne forestod Retsplejen i de svenske Hundreder, skulde vælges af 12 Bønder i hvert Hundrede, hvilke sidste igjen bleve opnævnte af den kongelige Ombudsmand.[24] Med Hensyn til Lagmændene — de egentlige Hovedrepræsentanter for Folkets Selvstyrelse i de engere Kredse, de rette Bondehøvdinger, der i den ældste Tid stode næsten som jævnbyrdige ligeoverfor Kongedømmet, — heder det i Westgötalagen: „Bondæsun skal Lagmadher waræ, thy skulu alle bönder radha med guz miscund“, og i en nyere Lov (Helsingelagen) bestemmes det, at når en ny Lagmand skal tages, da skal Kongens Sysselmand opnævne 12 Mænd, og disse tolv skulle vælge Lagmanden.[25] Dette stemmer, som man seer, på det nærmeste overeens med hvad Tacitus fortæller om Stammeforfatningen hos Tydskerne: „Eliguntur in conciliis principes, qvi jura per pagos vicosqve reddunt“;[26] de svenske Lagmænd svare, både med Hensyn til Omfanget og Betydningen af deres Magt og Måden, hvorpå de opnåede denne, ganske til Tacitus’s „principes“. Om nogen arvelig Ret til Stillingen er der ikke Tale, og Udviklingen bevæger sig heller ikke henimod en sådan, hvorimod den af Folkevalg fremgåede Myndighed i de engere Kredse mere og mere underordnes under Kongedømmet, der blander sig ind i Valget og erhverver en stadig stigende Indflydelse på det. Thorgny Lagmands Æt har været en så højt anseet, at man ikke faldt på at forbigå den; men efter Loven må man have havt Adgang hertil; Lagmandsbestillingen kan sålidt have været arvelig i det ellevte Århundrede, som den var det i det trettende og fjortende.

Til disse Træk af en democratisk Charakteer, som den svenske Stammeforfatning opviser, og som den har tilfælleds med den ældste germaniske, sådan som vi kjende den af Tacitus’s Skildring, gjenfindes intet Tilsvarende i de norske Forfatningsforhold, sålangt tilbage i Tiden som vi formå at følge disse. Der er i Norge intet Spor af, at Folket har øvet nogen Valgret ligeoverfor den offentlige Retsplejes og Gudstjenestes Forstandere, Thingforhandlingernes Ledere og Almuens Anførere i Krigstilfælde, eller at disse have behøvet nogen Stadfæstelse fra Folkets Side for at indtage sine Stillinger. Alligevel må Selvstyrelsen i de engere Kredse, Herederne og Fylkerne, have holdt sig, efter Landets Natur, ligesågodt eller endnu bedre her end i Sverige. I enkelte Dele af Norge, t. Ex. det Throndhjemske, synes Kongedømmet endnu ved den historiske Tids Begyndelse at have været ganske ukjendt; i andre var der Fylkeskonger, som kun herskede over et enkelt eller et Par Fylker, eller Næs- og Søkonger, der, som Snorre siger, „rådede over meget Folk, men ejede intet Land“.[27] Nu er det i sig selv naturligt og ved flere Landes (navnlig Englands)[28] Exempel godtgjort, at Kongens Myndighed blev større, eftersom den udbredte sig over en videre Kreds; den territoriale Udvidelse gik i Regelen jævnsides med en Forøgelse af hans Ret. De Norske Småkonger kunne ikke have været i Besiddelse af en ligeså stor Myndighed som den, de svenske Folklandes Overkonge øvede, og de Grunde, som i Sverige havde virket til at opløse Stammeforfatningen eller indskrænke Folkets Selvstyrelse, havde således ikke i samme Grad kunnet være virksomme i Norge før Harald Hårfagres Optræden. Men i Norge var, fremfor i Sverige, Selvstyrelsen i Folkets engere Kredse bleven bevaret samtidig med en sterk krigersk Udvikling, der havde knyttet talrige Forbindelser med andre Lande, hvorved en højere Cultur og en større materiel Rigdom var bleven tilført Landet. Denne Udvikling kom den talrige Klasse af Ætter til Gode, som hver i sin Kreds repræsenterede Selvstyrelsen, og hvis Anseelse beroede på, at Kredsen bevarede sin politiske Selvstændighed. Det var dem, hvem Rigdommen og den højere Cultur fremfor alt måtte tilflyde; det var ikke Småbønderne, men kun de mægtige Mænd, der vare istand til at udruste Vikingskibe og omgive sig med talrige Skarer af våbendygtigt Mandskab. Således have de efterhånden hævet sig fra at være Folkeforsamlingernes halvt democratiske Ledere til en herskende Stilling. Udviklingen har gjort Afstanden større mellem dem og de menige Frie og derved betaget disse deres Ret til Valg eller Control, medens Magten er bleven overført som en fuldt arvelig Besiddelse til hine. Høj Byrd og sociale Fortrin på den ene Side og politisk Magt på den anden ere blevne uadskillelig forbundne; de i den oprindelige germaniske Forfatning liggende Spirer til et Aristocrati ere komne til fuld Modenhed. Vi finde allerede ved den historiske Tids Begyndelse de såkaldte Herser i Norge, hvem Ledelsen af den offentlige Retspleje og Gudstjeneste tilhørte i hvert Hered og Fylke hele Landet over, øvende denne sin Myndighed i Kraft af en ubestridt Arveret. I Modsætning til de svenske Lagmænd og Dommere, hvem de iøvrigt synes på det nærmeste at have svaret til, men som ikke opnåede en så uafhængig Stilling og derfor også bevarede mere af den oprindelige folkelige Charakteer, udgjorde de en afsluttet Kreds af herskende Ætter, et virkeligt Aristocrati. I gamle norrøne Digte, der utvivlsomt må antages at skrive sig fra den hedenske Tid,[29] omtales allerede „Herseæt“ og „hersbårne“ Mænd, og i Fortællingerne om Islands Bebyggelse i det 9de og 10de Århundrede see vi den ene norske Herse efter den anden føre Hovet eller Templet, hvortil den offentlige Gudstjeneste i hans Kreds må have været knyttet, og Verdigheden som Thing- og Tempelforstander med sig til Island, som andet Løsøre, der hørte Familjen til, og lade den gå i Arv til sine Ætlinger.[30]

Til at fremkalde denne Omdannelse af den gamle Stammeforfatning, hvorved den blev, istedetfor halvt democratisk, heelt aristocratisk, må, foruden den nu påpegede krigerske Udvikling, der forøgede Uligheden inden Samfundet, også de for Norge særegne agrariske Forhold have bidraget. Samfundet var bygget på en religiøs Grundvold; Retsplejen var på det nøjeste forenet med den offentlige Gudstjeneste; Hereds- og Fylkesthinget har været knyttet til Hereds- og Fylkeshovet. Dette må antages at have været bygget efter Hereds- og Fylkesbøndernes fælleds Foranstaltning og oprindelig at have været betragtet som en dem alle tilhørende Ejendom. Men idet Grunden i Norge overalt deeltes mellem enkelte Familjer og efterhånden ethvert således occuperet Jordstykke blev betragtet som den enkelte Familjes ubetingede og uindskrænkede Ejendom, kunde en lignende Betragtning let komme til at blive overført også på det fælleds Tempel. Det stod på en enkelt Æts Grund; det gjaldt tilsidst for at tilhøre Ætten omtrent på samme Måde og med samme Ret, som Grunden tilhørte den, og Ættens naturlige Repræsentant blev således selvskreven Forstander for den med Hovet forbundne Offertjeneste. Men dermed fulgte også den politiske Magt: den, der forestod Hovet, måtte tillige forestå Thinget; Offerpresten var tillige Anfører i Krig og Retsplejens Leder.[31]

Herse-Ætterne have imidlertid øjensynlig kun været Kjernen, Eliten af det norske Aristocrati. Foruden den arvelige Tilegnelse af Magten som Fylkes- og Heredsthingenes Forstandere, er også selve Besiddelsen af Jord blevet Grundvolden for en Adel, der var ligeså ejendommelig for Norge som de agrariske Forhold, hvoraf den udsprang.

Hvor Jorden bebyggedes landsbymæssig, måtte den blive nogenlunde jævnt fordeelt mellem Folkets frie Mænd.[32] Enhver Landsbys Agerland inddeeltes i lige store Lodder, hvoraf hver af de til Landsbyen hørende Familjer fik ligemange. Langt lettere og hurtigere måtte Uligheder i Hensyn på Besiddelse af Jord og det dermed givne Grundlag for Magt og Anseelse kunne udvikle sig, hvor Jorden bebyggedes ved enkelte Familjer, der nedsatte sig hver for sig.[33] Her kunde den enkelte heldige eller formående Mand komme til at tilegne sig vidtløftige Strekninger, hvoraf han eller hans Æt siden uddeelte Stykker til sine Hørige eller Tjenere, således som vi vide, at det i en historisk Tid er foregået ved Islands Colonisation. — Ved Landsbyforfatningen var den Enkeltes Ejendomsret altid undergivet væsentlige Indskrænkninger. Han kunde ikke dyrke sin Jord, som han selv vilde, men var underkastet den eengang vedtagne Orden; han tilhørte, som Ejer af en Lod i Landsbyens Jorder, en Menighed, i hvilken alle vare lige, der betragtedes på en Måde som et uopløseligt, organisk sammenhængende Hele, hvor altså ingen Enkelt kunde opnå fuld Selvstændighed.[34] Denne Stilling synes så lidet forenelig med Begrebet af Adel, med Forestillingen om Jordejendom som Grundlag for en aristocratisk Samfundsklasses Anseelse og Magt, at enkelte Forskere have tænkt sig, at de mere højbyrdige eller ansete Familjer også i de germaniske Lande, hvor Landsbyforfatningen var herskende, har været tildeelte særskilte Jordstykker udenfor Landsbymarkerne, så at for deres Vedkommende det Forhold undtagelsesviis skulde have fundet Sted, som var det sedvanlige i Norge, og at, — omvendt, — en væsentlig Grund til den visse Familjer tilkommende arvelige Forrang, der i en senere historiske Tid fremtræder i disse Lande, netop skulde være at søge deri, at de have fået sig anviist eller sat sig i Besiddelse af særskilte, for sig selv liggende Jordstykker, medens de øvrige Familjer indtrådte i Landsbyfælledsskabet.[35] Urigtigheden heraf er nu vistnok tildeels godtgjort: både i Tydskland og i Danmark viser det sig, at den store Grundbesiddelse, — den, på hvilken den senere udviklede Tjenesteadel byggede sin Magt, — kunde bestå og i Regelen også bestod af enkelte omspredte Lodder (Bol eller Hufen) i Landsbyerne, altså lå, ikke udenfor, men indenfor det almindelig herskende Jordfælledsskab, og at de senere Herregårde have dannet sig lidt efter lidt ved Sammenlægning af flere slige Lodder og længe have vedblevet at stå under den samme Fælledsorden som de øvrige til den samme Landsby hørende Bol eller Gårde.[36] Men sikkert er det, at Landsbyforfatningen både fra først af medførte en nogenlunde ligelig Fordeling af den dyrkbare Jord mellem de Frie, altså bidrog til at give Samfundet en democratisk Charakteer, og at den, sålænge den vedblev at bestå, måtte være en Hindring for Dannelsen af så udstrakte og fremfor alt så uafhængige Ejendomsbesiddelser, som de, der krævedes for at være Grundlag for en Adels, en herskende aristocratisk Klasses Magt. Og ligeså sikkert, at den for Norge ejendommelige Bebyggelsesmåde, de for Norge ejendommelige agrariske Forhold i høj Grad måtte virke til at befordre Samfundets Udvikling i aristocratisk Retning. Her var det tænkeligt, at en enkelt Familje fra først af blev Ejer af store Landstrekninger, hvor den kunde omgive sig med en talrig Skare af mere eller mindre afhængige Rydningsmænd. Og her løste Jordejendommen sig så fuldstændig ud af ethvert Fælledsskab, hver Gård blev i den Grad et Rige for sig, den Enkeltes Ejendomsret i den Grad souverain, at ikke den meest aristocratiske Selvfølelse kunde forlange noget mere.

I den gamle norske Lovgivning finde vi også ligefrem adelige Fortrin knyttede til selve den frie Jordejendom, og vi see Hølds-[37] eller Odelsbondeætterne indtage en Stilling som en højere, bestemt udmerket Klasse inden de Fries Samfund. Både den ældre Gulathingslov og den ældre Frostathingslov tilkjender Hølden en højere personlig Ret end den almindelige Bonde. Gulathingsloven[38] opstiller følgende Klasser: 1) Jarl og Biskop, 2) Lendermand, 3) Høld, 4) Bonde, 5) Løjsings (Frigivens) Søn, 6) Løjsing. Jarlens Ret var 12 Mark, Lendermandens det halve deraf, 6 Mark, Høldens det halve deraf, 3 Mark, Bondens uden Odel det halve deraf, 12 Øre, o. s. v. I Frostathingsloven[39] opstilles som den nærmeste Klasse efter Hølden den „årbårne Mand“, hvorved forstodes en sådan, som mindst gjennem 8 Slægtled nedstammede fra Frie;[40] den årbårne Mands Ret var 2 Mark, medens Høldens var 3. Også andre Bestemmelser i de samme Love vise Høldsætternes privilegerede Stilling ligeoverfor det øvrige Samfund. Gulathingsloven t. Ex. bestemmer,[41] at Hval, som findes flydende på Dybet, skal tilfalde Finderen, hvis han er Høld, eller har højere Ret, og Hvalens Længde ikke overstiger 18 Alen; har Finderen derimod ringere Ret, er han simpel Bonde, må han kun beholde Hval, som ikke er større end 9 Alen. Vistnok skrive disse Love sig i den Stand, hvori vi nu kjende dem, fra det 12te og 13de Århundrede; men at de her anførte Bestemmelser ere langt ældre, at de have sin Oprindelse fra Tider, der ligge forud for den sikkre Historie, kan ikke være underkastet Tvivl. Forsåvidt der skulde være indtrådt nogen Forandring i disse Forhold siden den historiske Tids Begyndelse og det norske Enekongedømmes Opretholdelse, måtte den snarere antages at have gået i Retning af at udjævne de aristocratiske Fortrin, der tilkom visse Klasser inden Folket, end omvendt. Kongedømmets Tendents var nemlig her som allevegne rettet på at ophæve enhver blot på Fødselen hvilende Forrettighed; inden det Tidsrum, som den endnu bevarede gamle norske Lovgivning omfatter, see vi også en bestemt Bevægelse foregå i denne Retning: i Frostathingsloven, der er noget yngre end Gulathingsloven, er Høldens Fortrin fremfor de almindelige Bønder eller frie Mænd noget mindre skarpt gjennemført end i denne, og i Magnus Lagabøters Landslov see vi allerede den hele Klasseforskjel for en stor Deel ophævet.[42] Om Forandringer af lignende Art have fundet Sted i Tiden forud for vore ældste skrevne Love, formå vi ikke at afgjøre; men såmeget er sikkert, at den aristocratiske Stilling inden Samfundet, som Hølderne indtage i disse Love, ikke kan hvile på en nyere Udvikling, men må være urgammel i Landet, ældre end al Historie. I Digte fra den hedenske Tid nævnes Høldsæt ved Siden af Herse- og Kongeæt som det „bedste Mandvalg på Jorden“,[43]

„.... þadan Audlingar

þadan Ynglingar

þdan haulldborit

þadan hersborit og i Fortællingerne om de tidligste Begivenheder i vor Historie see vi Hølden, „Storbonden“, „den mægtige eller gode Bonde“ (stórbóndi, ríkr, gódr, mikill bóndi) optræde Side om Side med Herser og Høvdinger og endog holde sig for god til at gå Kongen til Hånde og modtage noget Verdighedsnavn af ham.

Høldens Ret og Rang i Samfundet beroede på, at han sad på Odelsgrund, repræsenterede en Familje, som gjennem længere Tid havde besiddet arveligt Jordegods. Gulathingsloven[44] bestemmer, at den Jord skulde være Odelsjord, „er afi hefir afa leyft“, ↄ: som er gået gjennem 5 Slægtled og er kommet under det sjette. Den noget yngre Frostathingslov sætter[45] som Betingelse alene, at Jorden har ligget under 3 Slægtled og er kommen til det fjerde. Høldernes Klasse udgjorde følgelig ingen strengt afsluttet og adskiller sig derved fra den før omtalte Nobilitet hos Sydgermanerne og vistnok også fra det egentlige Høvdingeller Hersearistocrati i Norge. Den Frigivnes Æt kunde, om Lykken var den god, hæve sig lige op til Hølds Rang. Hans Søn fik allerede en højere Ret end Faderen; dennes Søn kunde kjøbe Jord og blive Bonde, og når Jorden bevaredes tilstrekkelig lang Tid hos hans Efterkommere, avancerede de til Hølder. Imidlertid er det neppe til at tvivle på, at dette, om end lovlig mueligt, kun yderlig sjelden har fundet Sted, ialfald i de tidligere Perioder af vor Historie. Den Omstændighed, at en Familjes Rang og Ret inden Samfundet beroede på, at den beholdt sin Jordejendom, og at denne regelmæssigt nedarvedes fra Fader til Søn, bevirkede, at ingen Mand gjerne definitivt skilte sig ved sin Gård, at Lovgivningen gav Høldsætten Midler ihænde til at forebygge, at Familjegodset, hvorpå Ættens hele sociale Stilling beroede, skulde fortabes for den og gå over i Fremmedes Besiddelser, og at disse Midler vel i Regelen ere blevne brugte med den yderste Strenghed.[46] Jo længere man går tilbage i Tiden, jo større ere de Krav, som Loven opstiller for Erhvervelse af Odel; ifølge Gulathingsloven måtte, som ovenfor anført, en Jord have gået gjennem fem Slægtled og være kommen under det sjette for at blive Odelsjord; ifølge Frostathingsloven

mest manna val

und Midgardi“.

Flategjarbók I. S. 13. behøvede den kun at have gået gjennem tre Slægtled og være kommen under det fjerde; i Magnus Lagabøters Landslov[47] gjentages den samme Bestemmelse, men her tilføjes yderligere en bestemt Tidsfrist, nemlig 60 År, inden hvilken Jorden under alle Omstændigheder blev sin Besidders Odel. Omvendt see vi vistnok den Forkjøbsret, som i de ældre Love tilståes Odelsarvingerne til den Gård, hvortil de vare odelsbårne, og ifølge hvilken Gården først skulde lovbydes dem, inden den blev solgt, i den senere Lovgivning gå over til en virkelig Indløsningsret, hvorved Adgangen holdtes dem åben gjennem en længere Række af År til at gjenerhverve på de samme Betingelser den Gård, der var frakommet Ætten og gået over i Fremmedes Besiddelse; men det er tillige åbenbart, at en sådan Indløsningsret i ældre Tider har været omtrent overflødig. Jo længere man går tilbage i Tiden, jo mere har det vistnok hørt til de sjeldne Undtagelser, at Odelsarvingerne ikke gjorde Brug af sin Forkjøbsret, når en Gård blev dem lovbudt, og oprindelig synes endog den Grundsætning at have været herskende, at Odelsejendommen tilhørte Ætten og ikke den Enkelte, og at den ligeoverfor Ætten egentlig var fuldkommen uafhændelig.[48]

Vi kunne altså gå ud fra, at Høldsklassen var, om end ikke juridisk, så dog factisk tilstrækkelig afsluttet til at gjelde for en virkelig Adel, ialfald i den ældste Periode af vor Historie, den, hvorom der her nærmest er Tale. Men — vil man sige — Størsteparten af Landets Jord var i Høldernes Besiddelse, og derefter må det dog antages, at de have udgjort en altfor overvejende Deel af Folket, til at det går an at betragte dem som en Adel, som en særskilt, over den menige Almue opløftet Klasse. Således bruger Dahlmann, idet han omtaler den Norske Odelsbondestand i Oldtiden med dens sterkt omhegnede Ejendomsret og aristocratiske Charakteer i det Hele, det Udtryk om den, at den vilde have været „ein wahrer Landadel, wenn er nicht das Volk selber wäre“.[49] Denne Betragtning passer fuldkommen på Forholdene i en nyere Tid. Odelsbønderne udgjorde ved Midten af det 17de Århundrede et Antal af omtrent 12,000 eller henved Tredieparten af Landets jordbrugende Befolkning,[50] — et Tal, der siden raskt er bleven forøget. Men dette hænger sammen med en heel indre Omdannelse af Samfundet, der er begyndt længe forud, og det kan neppe være tvivlsomt, at Forholdet i Sagaperioden var et ganske andet. Selve Ordet „byggja“, „bygsla“ om Leje af Jord i vore gamle Love tyder på, at den store Masse af Landets Jordbrugere i Oldtiden var Lejlændinger. Også den sammenligningsviis store Udførlighed, hvormed i disse Love Forholdet mellem Jorddrot og Lejlænding er behandlet, peger i samme Retning. I Frostathingsloven[51] bestemmes det om Tylftereden, at man til den skulde opnævne „haullda xij or fylki eða bœndr hina bezto ef eigi ero haulldar til“; ligeledes om Settereden,[52] at man til den skulde opnævne „haulda vj, eða bœndr hina bestu, ef eigi eru haulldar til“. Det forudsættes altså her, at det kunde have sine Vanskeligheder at opdrive 12 eller 6 Hølder i et heelt Fylke; men heraf synes det dog at fremgå, at Hølderne må, i Sammenligning med nyere Tiders Odelsbønder, have udgjort et overmåde indskrænket Antal.[53] Og var dette Tilfelde i det trettende Århundrede, har det vel ikke mindre været Tilfælde i det niende; de Grunde, der bidroge til at samle og fastholde Jordegodset på enkelte mægtige Besidderes Hænder, havde nemlig utvivlsomt været virksomme længe forud for den sikkre Histories Begyndelse, og de må vel endog have gjort sig gjeldende i langt højere Grad i Stammeforfatningens Tid, end efterat det norske Rige var bleven oprettet.

Her vil endnu være et Spørgsmål at besvare. Den almindelige og gamle Arveregel såvel i Norge som i de øvrige skandinaviske Lande var, at hele Arveladerens Formue skulde deles mellem hans Sønner. Hvorledes har det, når en sådan Regel stod ved Magt, kunnet undgåes, at de mægtige Høldsætter gjennem en fortsat Udstykning selv undergrov Grundlaget for sin Rang og Indflydelse i Samfundet, så at de, trods de Midler, som Lovgivningen gav dem i Hænde til at forhindre, at deres Jordegods gik over i Vanbyrdiges Eje, desuagtet efterhånden sank ned i Kredsen af den menige Almue, fordi de vare blevne dens Ligemænd eller Undermænd i materielle Vilkår? Det samme Spørgsmål gjelder også de egentlige Høvding- eller Herseætter. Vel vare disse i Besiddelse af bestemte politiske Rettigheder som Tempelforstandere og Ledere af Thingforhandlingerne; men deres Myndighed har dog, som de af Tacitus omtalte „Fyrsters“, snarere været en „auctoritas svadendi“ end en „potestas jubendi“, og for at opretholde denne „auctoritas“ var det nødvendigt, at de ikke blot vare de højbyrdigste, men også de rigeste, hver inden sin Kreds, og at de vare istand til at omgive sig med de talrigste Skarer af håndgangne Mænd. Hvorledes have de kunnet bevare Evnen hertil på samme Tid, som Arvereglerne syntes at medføre en stadig fortsat Splittelse af den engang samlede Formue?[54] Man kan nu her tænke på Vikingtogene, hvorved de højbyrdige Ætter vistnok gjennem lange Tider erhvervede sig Midlerne til at opretholde sin fornemme Leveviis, uanseet Udstykningen af det oprindelige Arvegods. Men fremfor alt må Forklaringen søges i de moralske Grunde, som vi see virksomme til at fastholde den udstrakte Jordbesiddelse hos de adelige Ætter, endog trods en Arvelovgivning, der befordrer Ejendommenes Udstykning, overalt hvor den adelige Rang medfører ikke blot økonomiske Fordele, men også politiske Rettigheder, hvor Adelen ikke blot er en privilegeret, men en herskende Classe. Gjennem en Række af Århundreder blev den franske Adel fattigere og fattigere; dens Godser udstykkedes mere og mere og gik mere og mere over i Uadeliges Besiddelse, medens i England et modsat Forhold fandt Sted, og det uagtet den franske Lovgivning ikke mindre, men snarere mere, end den engelske havde sørget for at give Adelsætterne Midler ihænde til at forhindre den altfor sterke Udstykning og Godsernes Overgang i Uadeliges Besiddelse, og skjønt der var tillagt det adelige Jordegods vel så store økonomiske Fordele og Friheder i Frankrige som i England. „On dirait“, siger Tocqueville[55], idet han omtaler denne Modsætning, „que, dans les institutions humaines comme dans l’homme même, indépendamment des organes que l’on voit remplir les diverses fonctions de I’existence se trouve une force centrale et invisible qui est le principe même de la vie. En vain les organes semblent agir comme auparavant; tout languit à la fois et meurt, quand cette flamme vivifiante vient à s’éteindre“. Denne „flamme vivifiante“ er for Adelens Vedkommende Besiddelsen af politisk Magt eller Udsigten til at opnå den. Grunden til hiin Modsætning mellem Udviklingen i Frankrige og England var, at den franske Adel siden Begyndelsen af det 17de Århundrede var udestængt fra det politiske Liv, at dens Rettigheder havde en blot økonomisk eller ydre-conventionel Charakteer, medens Adelen i England var et Aristocrati og Besiddelsen af Rigdom og udstrakte Jordegodser for den var den materielle Basis for en politisk ledende Stilling. Deri havde de engelske Adelsætter en moralsk Spore til at holde sine Jordegodser samlede, til at bevare og udvide den økonomiske Grund for deres adelige Forrang, som virkede ganske anderledes kraftigt, end alle de Forskrifter om Substitutioner og Primogenitur, alle de Friheder og økonomiske Fordele, hvorved den franske Lovgivning havde søgt at betrygge Adelen i dens Besiddelse af Grunden. Men dette har nu også Anvendelse på Forholdene i Norge i den her omhandlede Periode af Landets Historie. I Spidsen for hvert af de små Samfund, mellem hvilke Landet var deelt, stode Høvdinger, der vare i arvelig Besiddelse af Retten til at lede den offentlige Retspleje og Gudstjeneste; men disse Høvdinger støttede igjen sin Indflydelse til de meest ansete Bønder i Fylket eller Heredet (Storbønderne, Hølderne) og deelte sin Magt med dem. Høldsætterne udgjorde et Slags lavere Adel (gentry), en Underskov, der omgav det egentlige Aristocrati’s Stammer og beskyttede dem. Det var Conføderationer af herskende Familjer, hvis Magt beroede på nedarvet Ret og Anseelse, men tillige betingedes af, at de også i økonomisk Henseende holdt sig i Spidsen, at de kunde udfolde størst Pragt, leve på den fornemste Fod osv. De havde heri en Spore til at bevare sine Jordegodser såvidt mueligt samlede, der, sålænge Fylkesforfatningen endnu nogenledes stod ved Magt, har overbalanceret Indflydelsen af en Lovgivning, der fastsatte som almindelig Regel lige Deling mellem en Arveladers samtlige Sønner. Når en af de politisk rådende Herser eller Hølder efterlod sig flere Sønner, men ikke tilstrekkeligt Jordegods til at forsørge dem alle på en standsmæssig Måde, da har vel i Regelen ingen Deling fundet Sted.[56] Sønnerne have vedblevet at bo sammen, eller en enkelt af dem har overtaget Arvegodset, medens de øvrige have søgt ud i Verden for at gjøre sin Lykke på anden Måde; Familjens aristocratiske Traditioner have afholdt dem fra at etablere sig selvstændigt, når de ikke kunde dette uden ved at opgive den af Familjen engang erhvervede Rang, eller at grunde nye Linjer, når de måtte skjønne, at disse vilde synke tilbage iblandt den menige Almue. Og medens således det hos enkelte mægtige Ætter samlede Jordegods langtfra blev udstykket i den Grad, som man skulde have formodet efter de gjeldende Arveregler, have disse Ætter i sin politiske Indflydelse og sin engang erhvervede økonomiske Overlegenhed besiddet et Middel til at forøge sine Ejendomme på andre, mindre heldige eller mægtige Ætters Bekostning, hvilket ganske vist også er bleven benyttet i sin fulde Udstrekning, så at Bevægelsen gjennem lange Tider snarere måtte gå i Retning af en stadig større Ophoben af Jordegods på enkelte Hænder end omvendt.

Når vi i det Foregående have fremhævet som den væsentlige Adskillelse mellem de skandinaviske Folk på den Tid, da deres sikkre Historie begynder, at den norske Samfundsorden havde en langt mere udpræget aristocratisk Charakteer, end enten den svenske eller den danske: vil dette måskee vække Forundring hos de Fleste, der ere nogenledes fortrolige med vor nyere historiske Literatur. Det vil synes en ny Opfatning, og er det også i en vis Forstand. De enkelte Kjendsgjerninger, hvortil den støtter sig, have selvfølgelig længe været kjendte, og om dem er der fordetmeste heller ingen Tvivl. Men disse Kjendsgjerninger have ikke været sammenstillede, eller man har ikke draget Conseqventserne af dem. Forsåvidt en almindelig Betragtning har været gjort gjeldende af de norske Samfundsforhold i Oldtiden, sammenlignet med Nabolandenes, har den endog snarest gået i en modsat Retning. Forfatningen i de uafhængige norske Fylker er bleven betegnet som en democratisk-patriarkalsk.[57] Man er gået ud fra, at den havde en meget primitiv Charakteer, endog mere primitiv end den samtidige Forfatning i Sverige og Danmark; man har betragtet dette som et Fortrin, der skulde hænge sammen med Folkets ublandede nordgermaniske Herkomst; men jo mere primitiv, desto mere democratisk. Man har talt om „Folket“ som den egentlig rådende Statsmagt i det gamle Norge, og til „Folket“ er bleven henregnet både Herser og Hølder, så det fik et Udseende af, at Kongedømme på den ene Side og en eensartet democratisk Masse på den anden stode ligeoverfor hinanden. — Ifølge en af Munch og Keyser oftere fremsat Mening var det Danmark (tildeels også Sverige), der i den ældste historiske Periode havde en sterk udpræget aristocratisk Stats- og Samfundsforfatning, medens et mere reent Democrati skulde have hersket i Norge. Denne Forskjel skulde da igjen hidrøre derfra, at Befolkningen i Norge var ublandet nordgermanisk, medens Danmark (og det sydlige Sverige) tidligere havde været bebygget af tydske Stammer, som måtte underkaste sig de indtrængende Nordgermaner, der deelte Land og Folk mellem sig, ligesom Frankerne havde gjort i Gallien, og, ligesom disse, bleve en Adel, en herskende Classe ligeoverfor den undertvungne ældre Befolkning.[58] Vi kunne med Hensyn til denne Lære indskrænke os til at henvise til det Foregående; Forudsætningen om tydske Stammer i Danmark, der ere blevne underkastede af Nordgermanerne, må siges at være bleven omstyrtet ved den nyere Tids Forskning, og, endog om den havde været rigtig, vilde man dog ikke have havt Ret til at drage slige Slutninger af den som de, Munch og Keyser drog. Blandt de danske Historikere har der ligeledes været enkelte, som have tillagt den danske Samfundsforfatning i Oldtiden en udpræget aristocratisk Charakteer.[59] Og, om end denne Mening ikke har fund et almindelig Indgang, idet de Fleste med Rette have gjort gjeldende den med Landsbyforfatningen følgende nogenlunde jævne Fordeling af Jordegodset, er det dog på den anden Side heller ikke hos dem bleven fremhævet, at der i så Henseende bestod en skarp Modsætning mellem Norge og Danmark. — Endnu den nyeste Forfatter, der har givet en udførlig sammenlignende Oversigt over de nordiske Folks Stats- og Samfundsudvikling i Oldtiden,[60] ytrer sig tvivlende og i ubestemte Udtryk om dette Forhold. Efterat have berørt den Munch-Keyserske Hypothese, hvorefter det danske Samfunds formeentlig mere aristocratiske Charakteer skulde skrive sig fra en Erobring, omtaler han, at der blandt de Forskere, der forkaste denne Hypothese, gives enkelte, som „antage, at de oprindelige Samfundsforhold i Danmark have havt et meget aristocratisk Præg, og indrømme, at den Jord, der tilhørte de egentlige Bønder i Danmark, ikke har været af så stor Udstrækning, som man i Almindelighed har tænkt sig, samt at den afgjørende Indflydelse på Thingene lå hos Kongens håndgangne Mænd og Adelbønderne eller Medlemmerne af de mere anseelige Bondeætter“. „Men, fortsætter han, „forudsat at dette er rigtigt, bliver det atter et Spørgsmål, om Danmarks ældste Samfundstilstand heri har været meget afvigende fra Norges og Sveriges. Man har nemlig al Anledning til at tro, at der i begge disse Riger allerede meget tidlig gaves såvel en Classe af Storbønder som et betydeligt Antal af Lejlændinger, uden at man dog kan gjøre sig nogen Mening om, hvorvidt Forholdet mellem disse Classer har været synderlig forskjelligt i de forskjellige Lande“. På et andet Sted antyder den samme Forfatter[61] som sin Mening, idet han omtaler den nyere Tjenesteadel, der udviklede sig i de tre nordiske Riger med Kongehirden som Udgangspunct, men i Norge aldrig opnåede på langt nær en sådan Styrke som i Naborigerne, at det samme Forhold også har fundet Sted med Hensyn på den ældre Fødselsadel. Han seer i det norske Kongedømmes sejrende Udgang af Borgerkrigene et Beviis for, at også Lendermandsaristocratiet i Norge, der, om det end stod i et Tjenesteforhold til Kongen, dog væsentlig må betragtes som en Fortsættelse af den oprindelige, fra Fylkesforfatningens Tid stammende Fødselsadel, var forholdsviis svagere udviklet end, det tilsvarende uafhængige Høvdingaristocrati i Danmark og Sverige.

Det forekommer os, at Norges hele Historie i de første Par Århundreder, sammenlignet med Nabolandenes i det samme Tidsrum, tilstrekkelig godtgjør Urigtigheden af denne Mening, og at en Sammenligning af de tre Landes ældste Historie i Forbindelse med en Sammenligning af de ældste norske og de ældste danske og svenske Love fuldkommen stadfester, hvad man på Forhånd må formode, når man stiller sig for Øje den forskjellige Bebyggelsesmåde og Stammeforfatningens længere Vedvaren i Norge samtidig med en sterk krigersk Udvikling, at nemlig Samfundet i Norge ved den sikkre Histories Begyndelse havde en langt mere udpræget aristocratisk Charakteer end Samfundet i Danmark eller Sverige.

De til Island under Harald Hårfagre udflyttede Ætter hørte fordetmeste til, hvad man må kalde den gamle norske Adel; det var netop de store Ætters aristocratiske Selvrådighed, der rammedes ved Oprettelsen af det norske Enekongedømme og den dermed i Forbindelse stående såkaldte „Ophævelse af Odelen“; det var derfor ikke Almuesmænd, — dem måtte den skete Forandring snarest synes en Fordeel, idet den medførte bedre Fred og større Retssikkerhed, end der forud kan have fundet Sted,[62] — men Høvdinger og Storbønder, hvis Odel ikke blot var en privat Herlighed, men en offentlig Magt, — det var Medlemmerne af den i Fylkesforfatningens Tid herskende Classe, der foretrak „heller at forlade sine Ejendele end finde sig i Uretferdighed enten af Kongen eller nogen anden Mand“.[63] Denne talrige Skare af „agætir“ eller „gøfgir“ Mænd, — Herser eller Hølder, Kongers eller Jarlers Ætlinger, — hvem Harald Hårfagres „ofríki“ drev over til Island, giver os en høj Forestilling om det norske Samfunds aristocratiske Charakteer ved Begyndelsen af den sikkre Historie. Og så sterkt end Udflytningerne til Island eller andenstedshen i Harald Hårfagres Tid må have ryddet op iblandt det gamle Fylkesaristocratis Stammer, vedblev det dog endda i det følgende Tidsrum at være talrigt og mægtigt nok til at byde Kongedømmet Spidsen og hevde sin tidligere Uafhængighed, så at Harald Hårfagres Verk Gang efter Gang måtte gjøres om fra nyt af. Disse voldsomme Brydninger, der fylde de første halvandethundrede År af vor Historie, frembyder Sveriges og Danmarks Historie i det samme Tidsrum intet Sidestykke til. Det er først meget senere, efterat en nyere Adel, af en ganske anden Charakteer og Oprindelse end det gamle Fødselsaristocrati, har udviklet sig i disse Lande, at også her lignende Kampe tage sin Begyndelse; men da bliver det til Gjengjeld stille i Norge.

I en vis Forstand har der naturligviis fra de ældste Tider fundets og gjennem den her omhandlede Periode vedblevet at bestå en Fødselsadel også i Sverige og Danmark; det vil sige: der har fundets enkelte Familjer, som gjaldt for mere højbyrdige end andre, og som på Grund heraf eller på Grund af sine Rigdomme nød fortrinlig Anseelse og Indflydelse.[64] Saxo Grammaticus nævner på flere Steder „nobiles“ eller „illustres“ ved Siden af de simple „ingenui“; hvad Sverige angår, da ville vi t. Ex. i Snorres Olaf den Helliges Saga finde omtalt også her storættede Mænd, Familjer med en nedarvet fortrinlig Anseelse. Men det er åbenbart, at disse højbyrdige Ætter ikke på langt nær have været så talrige eller mægtige i Sverige og Danmark som i Norge; de have ikke i Sverige og Danmark som i Norge hævet sig til en særegen afsluttet Classe, ikke erhvervet bestemte arvelige Forrettigheder eller Udmerkelser, ikke indtaget en regelmæssigt ledende Stilling i Samfundet eller sikkret sig en bestemt politisk Magt.

De ældste svenske og danske Love have intet Tilsvarende til de forskjellige Udmerkelser, som i de ældste norske Love ere tilståede Lendermands- og Høldsclasserne; de Fries Samfund udgjorde i Sverige og Danmark gjennem hele den her omhandlede Periode (fra den sikkre Histories Begyndelse til de ældste skrevne Love i den første Halvdeel af det 13de Århundrede) en i retslig Henseende fuldkommen eensartet Masse.[65] Jydske Lov bestemmer, at de såkaldte „Hærmænd“ måtte være fri for Leding af sine Landejendomme, fordi de „vove sin Hals for Kongen og for Landsens Fred“. Vi have her de første Spirer til den senere danske Adel med dens udstrakte Forrettigheder; men denne Adel var en Tjeneste- eller Embedsadel, der intet har med det ældre egentlige Fødselsaristocrati at bestille, og den var på den jydske Lovs Tid (ved Midten af det 13de Århundrede) endnu i Begreb med at danne sig; den var ikke til; „Hærmændene“ udgjorde et Slags stående Armee, og deres Rettigheder havde endnu ikke en arvelig, men en personlig Charakteer, som de frankiske Antrustioners og Vassallers nogle Århundreder forud.[66]

Ligesålidt findes der i Kilderne til Danmarks og Sveriges ældre Historie nogetsomhelst Spor til, at fornem Byrd har været krævet som Betingelse for at opnå visse Embeder eller Stillinger, der for Indehaveren vare en Kilde til Magt og Anseelse, eller at de store Ætter have hevdet sig udelukkeude Adgang til de højeste Pladse i Kongens eller Statens Tjeneste. Dette var derimod Tilfeldet i Norge. Efter Harald Hårfagres Samerobring af de norske Fylker indtog Ene- eller Overkongedømmet også her en så ophøjet Stilling, at Tjenesteforholdet til Kongen kunde være en Udmerkelse, som endog Medlemmer af det tidligere souveraine Aristocrati ikke forsmåede. Omvendt lå det i Kongedømmets Interesse, ja måtte her, hvor Samfundsforfatningen havde en så udpræget aristocratisk Charakteer, hvor de højbyrdige Ætter, trods alle Udflytninger, vedbleve at være så talrige, så nøje forbundne og så indflydelsesrige, være absolut nødvendigt for dets Opretholdelse, at det knyttede disse Ætter til sig og sikkrede sig deres Lydighed ved at drage dem ind i sin Interesse. Om Harald Hårfagre er det fortalt,[67] at han, „når han havde underlagt sig et Fylke, lagde nøje Merke til Herserne, de mægtige Bønder og alle dem, af hvem han kunde vente sig nogen Modstand, og gav enhver af dem Valget mellem at blive hans Tjenestemand eller fare bort af Landet, eller også lide hård Medfart, ja endog lade Livet.“ I disse Ord er den for Kongerne naturlige og nødvendige Politik antydet. De kunde ikke gå de til det tidligere souveraine Aristocrati hørende Ætter forbi; de måtte søge at støtte sin egen Magt til deres. Herserne gik således over til at blive Lendermænd, forsåvidt de ikke unddroge sig den nye Tingenes Orden ved at fly Landet; de bleve Kongedømmet tjenstbundne; deres Indtægter forøgedes på deres Uafhængigheds Bekostning. Men denne gik dog ingenlunde ganske tabt; dertil var det altformeget et gjensidigt Behov, der førte Kongedømmet og de aristocratiske Ætter sammen. Idet Hersen blev Lendermand, blev han Kongens Tjenestemand; men han vedblev tillige at være uafhængig Høvding. Hans nye Verdighed meddeltes ham af Kongen; alligevel var den på en Måde arvelig. Engang meddeelt kunde Lendermandsverdigheden ikke fratages sin Indehaver. Og hans ældste Søn ansåes for at have et Krav på den efter ham,[68] — et Krav, som Kongerne visselig yderlig sjelden have sat sig udover, ja, som det ikke kunde ligge i deres Interesse at sætte sig udover. Lendermandsættens Magt beroede nemlig væsentlig på dens nedarvede Anseelse, derimod ikke på det af Kongen givne Verdighedsnavn og den dermed følgende Forlening. Kongen kunde ikke overføre denne Magt til en anden Æt ved at meddele den Lendermandsverdighed; uden Fødselens Ret vilde Verdigheden ikke have været stort mere end et blot og bart Navn. Når han derimod lod Sønnen indtræde i Faderens Sted, vedblev Ætten dog at være knyttet til ham med et vist Forpligtelsens Bånd; han opnåede derved dog, at den Magt, som han ikke kunde ophæve og ikke overføre til en anden, stilledes i et udvortes Afhængighedsforhold til ham, hvorved den ikke så let kunde blive ham farlig eller fiendtlig. Således var Lendermandsverdigheden fra først af og vedblev at være en factisk arvelig;[69] man brugte Udtrykket „lendborinn“, ligesom man før havde sagt „hersborinn“; — det gamle Aristocrati hevdede sig udelukkende Adgang til de højeste Verdigheder i Staten og de dermed forbundne Forleninger. Endog i sin Hird kunde Kongen ikke optage hvem han vilde, men var bunden til de mere højbyrdige Ætter, og man seer af en Fortælling om Harald Hårdråde, at endog denne Konge, hvis Charakteer var så despotisk, har agtet sine Hirdmænds Ret til at modsætte sig, at han gav nogen Mand af lav Æt Plads iblandt dem.[70]

For Sveriges og Danmarks Vedkommende kan, som sagt, intet Tilsvarende hertil påpeges fra det samme Tidsrum. I Sverige stode Monarchi og Democrati skarpt ligeoverfor hinanden, Kongens Tjenestemænd ligeoverfor Almuens Førere.[71] Men disse sidste valgtes, og de kongelige „Landsherrer“ eller „Lensmænd“ vare kun Organer for Kongens Vilje,“ hans Ombudsmænd, uden Spor af selvstændig Magt, der kunde give Ret til formode, at de have tilhørt en bestemt Classe. — Vistnok have også de svenske og danske Konger helst søgt sine Hirdmænd og Tjenestemænd hos Landets meest ansete eller meest formående Ætter; også deres Magt måtte jo for en væsentlig Deel bero på Styrken af deres nærmeste Omgivelser; men at de, ligesom de norske Konger, skulde i Valget af sine Tjenestemænd have været enten factisk eller retslig bundne til at holde sig inden en bestemt indskrænket Kreds af Ætter, at de meest lønnende og ærefulde Poster i Kongens Tjeneste også her, som i Norge, skulde have været en omtrent arvelig Besiddelse for en sådan Kreds af Ætter: derpå tyder intet; tvertimod, der er Tegn, som pege i en modsat Retning, som lade os formode, at her som i det frankiske Rige under Merovingerne Mænd af lav Æt kunde opnå de højeste Verdigheder i Kongens Tjeneste og derved blive ansete og mægtige.[72]

Det kan endelig tilføjes, at de Vidnesbyrd om en ulige Fordeling af Jordegodset, der udledes af de ældste norske Loves detaillerede (og for Bygselmændene meget ufordeelagtige) Bestemmelser om Jordleje, heller ikke synes at gjelde Nabolandene. Hverken de danske eller svenske Love ere så udførlige i dette Capitel.[73] For Danmarks Vedkommende har det været antaget, — og efter Landsbyforfatningens Væsen visselig med fuld Føje, — at Lejlændingsforholdet kun forekom sjelden gjennem hele den her omhandlede Periode;[74] derimod har der fundets mange små Selvejere; Jorden har været nogenlunde jævnt fordeelt; og dette gjelder vistnok også Sverige, medens det Omvendte øjensynlig var Tilfeldet i Norge.

Vi kunne altså gjentage med fuld Sikkerhed: det norske Samfund var ved den historiske Tids Begyndelse det meest aristocratiske inden den skandinaviske Folkeverden; Norge var de store Ætters Land katexokén. Hermed er ingenlunde et mere primitivt Udviklingsstadium betegnet: dette vil være klart af det Foregående; det oprindelige germaniske Samfund, sådan som det er bleven skildret af Tacitus, kan hverken siges at være aristocratisk, monarchisk eller democratisk, men at indeholde Spirerne til en Udvikling i enhver af disse Retninger.[75] Heller ikke er dermed betegnet enten noget ubetinget Fortrin eller nogen ubetinget Underlegenhed ligeoverfor de andre skandinaviske Folk, men en ejendommelig Udvikling, der har sine Skyggesider såvelsom sine Lyssider.

Ved at forblive splittet i mange Småstammer, længe efterat Nabofolkene vare forenede til større Monarchier, udsattes Norge for store Farer og måtte bestå langvarige Kampe for at hevde sin politiske og nationale Selvstændighed. Den talrige Classe af Ætter, der under Stammeforfatningen havde hævet sig til souverain Myndighed, var for stolt og selvrådig til at indordnes under Statseenheden og den dermed følgende nye Tingenes Orden; det kom på Grund heraf til en Række af voldsomme Brydninger mellem Monarchi og Ættearistocrati, og i disse Brydninger see vi Folkets Kraft efterhånden blive oprevet, så det trængte en lang Hvile ovenpå, medens Nabofolkene ved en jævnere Udvikling bleve istand til at fortsætte sit historiske Liv uden Afbrydelse.

På den anden Side: den Frihed, det offentlige Liv, som Tacitus skildrer hos Germanerne, og som vi gjenkjende i vore egne Sagaers Fortællinger, var på det nøjeste knyttet til den gamle Stammeforfatning og måtte, for en stor Deel ialfald, forsvinde med denne. Det repræsentative System var ukjendt hos Germanerne som hos Oldtidens Folkeslag overhovedet: det er en Opfindelse, som tilhører den nyere Tid, og som først kunde blive anvendelig ved den nyere Tids mere fuldkomne politiske Dannelse. På Thingene hos vore Forfædre, som hos de øvrige germaniske Folk, mødte alle Heredets eller Fylkets frie Mænd eller kunde ialfald møde og afgive sin Stemme. Men et offentligt Liv under sådanne Former var kun muligt, sålænge Selvstyrelsen bevaredes i de engere Kredse, hvori Folket fra først af var deelt. Et Hereds, et Fylkes, et Gau’s frie Bønder kunde møde sammen og discuttere sine fælleds Anliggender, men ikke et heelt Riges. Den frie Jorddyrker kunde have en selvstændig Mening om Spørgsmål, som hørte til hans nærmeste Kreds; men når det gjaldt at træffe Forføjninger, som angik en heel Nation, måtte han føle sig fremmed; her kom han forlangt udover sine dagligdagse Interesser. Det fulgte altså med Nødvendighed af Småstammernes Samling til større politiske Eenheder, at de frie Mænd i Almindelighed trængtes tilbage i en blot og bar privat Tilværelse, at Kongen og hans Tjenestemænd, hvoraf efterhånden en ny Adel dannede sig, forskjellig fra det gamle Fødselsaristocrati og uden dettes dybt befæstede Sammenhæng med Folket, blev det offentlige Livs udelukkende Bærere, at Staten deeltes mellem Kongemagt og Stændermagt.

Det var i denne Henseende et ustridigt Fortrin, at Stammeforfatningen vedblev at stå i fuld Kraft hos Nordmændene sålænge, som hos neppe noget andet germanisk Folk. At denne Forfatning hos dem antog en sterkere udpræget aristocratisk Charakteer end t. Ex. hos Svearne, var, som i det Foregående udviklet, en Følge af Forhold, der måtte virke til at befordre Culturens Fremadskridning i det Hele. Derved formindskedes nu vistnok den menige Mands Deeltagelse i det offentlige Liv; men han udelukkedes ikke; også efterat Høvdingernes Stilling var blevet en fuldt arvelig, vedbleve de at styre i Overeensstemmelse med Folkets Samtykke; deres Myndighed havde mere en moralsk end en bestemt retslig Charakteer.

De gamle højbyrdige Ætter måtte desuden overalt være den nationale Culturs egentlige Bærere. Det er hos dem, at man må tænke sig, at Traditionen har havt størst Magt og længst Varighed. På samme Tid, som de toge fuld Deel i de Påvirkninger udenfra, der ere en Betingelse for Culturens Fremadskridning, måtte de fremfor nogen anden være skikkede til at opretholde den Sammenhæng, den Forbindelse med Fortiden og Fortidens Erindringer, der er en Betingelse for Culturens Nationalitet. Jo mere aristocratisk Samfundet blev, jo mere høj Byrd kom til at gjelde i politisk og social Henseende, jo talrigere og mere tætvoxet Fødselsadelen blev, og jo mere den hævede sig til en herskende Classe, jo gunstigere vare derfor i en vis Forstand Betingelserne for en original, til selvstændige Frembringelser skikket Cultur. Først idet en sådan nogenlunde afsluttet Kreds af store, politisk ledende Ætter danner sig, opnår Samfundet den Ro og Fasthed, der er nødvendig, for at det kan udfolde et productivt Åndsliv. De nivellerede Samfund ere uorganiske Masser, hvor der hersker en uafbrudt Trængen fremad, en ustandselig Omskiften i de sociale Forhold; de nye Ætter, der stige ivejret, have ingen Fortid; de gamle, der trænges tilbage, glemme sin under Faldet; Traditionen brydes, Åndslivet taber den indre Sammenhæng og Harmoni, uden hvilken det ikke kan sætte Blomst og Frugt. I de nivellerede Samfund kan der vel findes en endog høj Grad af Cultur; men den kan, — eller kunde ialfald i de Tider og under de Vilkår, som vi her tænke på, — vanskelig blive national og selvstændig. Det er bleven bemerket om Frankerne, at de mindre end nogen anden beslægtet Stamme udmerkede sig ved Originalitet i nogen Retning; men hos Frankerne fremtræder, som før omtalt, Kongedømmet allerede meget tidligt i Besiddelse af en alt overvejende Myndighed, hos dem ere Spirerne til en uafhængig Fødselsadel blevne grundigt oprevne, og det allerede forinden deres Optræden på den historiske Skueplads.

For Åndslivets højeste Retninger, Kunst og Poesi, kan det navnlig ikke gjelde som et heldigt Vilkår, at Samfundet danner en jævn eensartet democratisk Masse. Man har, under Indflydelsen af den moderne „folkelige“ Retning, ophøjet Folket til den ældste og bedste af alle Digtere; man har, navnlig for de nordiske Nationers Vedkommende, skjelnet skarpt mellem Kunstpoesi og Folkepoesi, mellem de mythiske og heroiske Kvad i den såkaldte ældre Edda og den nyere Skaldedigtning; den sidste skulde, ved sin forskruede Ordbram, sin stive Formalisme, bære Præget af at være opammet ved store Herrers Hof eller Hird, medens Eddakvadene ved sin mere ophøjede egte Poesi skulde vidne om sin Herkomst som „det hele syngende Folks“ Frembringelser. Men den moderneste Kunstdigtning er folkelig, forsåvidt som den står i Sammenhæng med almeent rådende Stemninger og Tilstande, og den alleroprindeligste Folkepoesi har forudsat for sin Tilblivelse Enkeltmands bevidst skabende, kunstnerisk formende Virksomhed. Den skarpe Skjelnen mellem begge Arter hviler altså i Almindelighed på en Miskjendelse af Poesiens Væsen, og den er særlig ubeføjet i det her omtalte Tilfelde. Eddadigtene og de såkaldte Skaldedigte vise sig at stå i den nøjeste indre Sammenhæng og at have i alt Væsentligt Charakteer tilfælleds; de ere Grene på det samme Træ, deres Oprindelse må være den samme. Folket, i Betydning af den store Mængde, kan ikke i Oldtiden have været synderlig mere poetisk skabende, end det er i en nyere Tid. Det modtager og bevarer Digte, ofte længe efterat nye Moder have fortrængt dem hos de Samfundsclasser, fra hvilke de oprindelig ere udgåede. Sådan har Forholdet været med de såkaldte Kjæmpeviser; de ere opståede hos Middelalderens Adel- og Ridderstand; men efterat være gåede af Mode i det højere Kredse, ere de sunkne ned til Almuen;[76] den har gjemt på dem, og hos den har en nyere Tids Granskning tildeels gjenfundet dem. Men al Poesi er Kunst, og al Kunst forudsætter en Udvikling, en Åndsfrihed, et materielt Velvære, som Almuen sjelden og kun i ringe Grad kan være i Besiddelse af. Gervinus fremhæver som en Modsætning mellem den norrøne og den tydske Digtning i Middelalderen, at den sidste skulde være mere „volksmässig“. „In Deutschland sang jeder bei Gelegenheit, der sich berufen fühlte. Dass diese Volksmässigkeit des Gesangs auch der Würde und der Werth des Gesangs günstig war, wird man nicht voraussetzen mögen. Allgemeine Theilname an irgend ein Geschäft pflegt auch immer allgemeine Herabwürdigung zur Folge zu haben. Die Dichtkunst scheut in der Regel die Menge. Sie entfaltete ihren höchsten Glanz in der Umgebung kleiner Fürsten“.[77] — Vi ville senere komme tilbage til dette Punct, og Rigtigheden af den Betragtning, der knytter det nationale Åndslivs rette Blomstring og højeste Udfoldelse til Fødselsaristocratiet, til de store Ætter, vil da ydermere blive godtgjort, og navnlig godtgjort for den Literaturs Vedkommende, som man har kaldt den oldnordiske, men som også på denne Måde viser sig at være den norrøne Folkestammes særlige Ejendom.

Når vi nu i Korthed skal sammenfatte hvad vi af Norges ældste Samfunds- og Forfatningsforhold og ifølge andre Vink have kunnet slutte os til med Hensyn til Folkets forhistoriske Skjebne og dets Standpunct ved Begyndelsen af den egentlige historiske Tidsalder, så bliver det Følgende: Nordmændene have gjennem en lang Række af Århundreder sammen med de øvrige skandinaviske og tydske Folkeslag modtaget Påvirkninger fra højere udviklede Culturer; navnlig have de, og det vel endog fortrinsviis, deeltaget i Vikingtogenes store krigerske Bevægelse, der bragte Nordboerne i en så livlig Berørelse med de øvrige europæiske Nationer, og som blev deres historiske Gjennembrudsperiode. Der har altså fundet en Udvikling Sted; men denne Udvikling har fundet Sted indenfor Stammeforfatningen; den har ikke sønderbrudt denne det gamle Folkelivs Ramme, men befæstet og udpræget den; — den derved frembragte Cultur var ikke mere primitiv, men mere typisk, mere national, mere charakteristisk end Culturen hos de fleste andre germaniske Folk. Det var et Forhold som det, der iagttages mellem de ældste sydgermaniske Love — den saliske og den ripuariske Lov — og de ældste norrøne — den islandske Grågås og Gulathingsloven. Mellem disse ligger der et Tidsrum af omkring 500 År. Den saliske og den ripuariske Lov ere bevarede i Håndskrifter, der gå tilbage til Slutningen af det 7de eller første Halvdeel af det 8de Århundrede;[78] Grågåsen og Gulathingsloven, i den Form, hvori vi nu besidde dem, skrive sig fra det 12te og 13de Århundrede. Alligevel er man enig om, at Grågåsen og Gulathingsloven have en mere antik Charakteer end hine. Wilda[79] har udhævet, at de for Germanerne ejendommelige Strafferets-Principer og Instituter, — den personlige Ret, Mandeboden og Ætteboden, Fredløshedsstraffene — ingensteds fremtræde så klart og skarpt, så systematisk og conseqvent gjennemført, som i den ældste norsk-islandske Lovgivning, hvilken han derfor tilkjender den første Plads blandt Kilderne til germanisk Strafferets og Criminalproces’s Oplysning. Men man vilde tage fejl, om man heraf drog den Slutning, at denne Lovgivning i det Hele skulde stå på et mere primitivt Standpunct, have en mere barbarisk Charakteer, vise sig mere ubehjælpelig, end den ældste sydgermaniske. Man læse t. Ex. Guizot’s Decomposition og Analyse af den saliske Lov,[80] for at overbevise sig om, at snarest det modsatte er Tilfelde. Den saliske Lov er næsten udelukkende en Straffelov. Af 408 Artikler angå 343 forskjellige Arter af Forbrydelser og Straffene eller Bøderne derfor, medens kun 65 angå samtlige andre Gjenstande for Lovgivning. I Straffebestemmelserne hersker den yderste Specialisation; 20 hele Artikler omhandle således Tyveri af Sviin, 16 Tyveri af Heste, 13 Tyveri af Oxer eller Kjør, 7 Tyveri af Får eller Gjeder, 7 Tyveri af Bier etc. Det er, som Guizot siger, en „absence de toute généralisation, de tout travail pour ramener les délits à des caractéres simples et communes, qui atteste en même temps le peu de développement intellectuel et la précipitation du législateur“. Det må erkjendes, at denne Charakteristik ikke passer på Grågåsen eller Gulathingsloven. Vel indtager også i disse Strafferetten en forholdsviis bred Plads, sammenlignet med nyere Tiders Lovgivning; men dog ikke på langt nær i samme Grad som i den saliske Lov. Af Gulathingslovens Capitler er det ikke på langt nær det halve Antal, der går ind under den egentlige Strafferet og vedkommer Forbrydelser mod Person eller Ejendom, medens andre Lovgivningsmaterier, såsom offentlig Ret, Arveret, Kjøb og Salg, Lejlændingsvæsen og Odelsvæsen etc., ere behandlede i mange og udførlige Bestemmelser. Heller ikke kommer her den samme Ubehjælpelighed, den samme Mangel på Generalisationsevne tilsyne med Hensyn på Classificationen af Forbrydelserne som i den saliske Lov; der er t. Ex. intet Tilsvarende til dennes endeløse Specialiseren af de forskjellige Slags Tyverier. Nyere Retslærde have endog fundet Grund til at beundre den Kyndighed og næsten „romerske Lovgivningskunst“, der fremlyser af de ældste norskislandske Love og særlig Grågåsen.[81] Disse Love ere langtfra så barbariske som de ældste tydske og have desuagtet en mere egte germanisk Charakteer.

På lignende Måde har man kunnet sige, at den bedste Commentar til Tacitus’s Skrift om Germanien dannes af de norskislandske Retskilder og af Sagaerne, hvor såmange af de af den romerske Forfatter fremhævede Træk i Germanernes offentlige og private Liv møde os med større Skarphed og Klarhed. Men om man heraf vilde slutte, at det Samfund, der er afbildet i disse Kilder, stod på et ligeså primitivt eller endnu mere primitivt Standpunct, end det Samfund, som Tacitus har skildret, vilde man komme i Strid med al Historie og en Mangfoldighed af Vidnesbyrd, der pege i den modsatte Retning.

Fodnoder

1

Munch, N. F. H. I. 1. 93—97.

2

Munch, N. F. H. I. 1. 97. Keyser, Norges Rets- og Statsforf., S.156 f.

3

Nemlig hos Prokop og Jordanis og i Beowulfdigtet. Se ovenfor.

4

Jvfr. Dahlmann, Gesch. v. Dännemark, I. 141—145. J. E. Larsen, Saml. Skr. Første Afd. I. 256.

5

Keyser, Retsforf., S. 209 ff.

6

Jessen, Undersøgelser til Nord. Oldhist., S. 38 ff.

7

Man se Fortegnelsen i Nicolaysens Norske Fornlevninger.

8

Stederne ere samlede hos Waitz, D. Verf.-Gesch., I. 189-91, Dahn. Die Könige der Germanen, I. 62-63

9

„Reges ex nobilitate sumunt“.

10

Germ. Cap. 12. Cap. 22.

11

Dahn, Die Könige d. Germ., I. 21.

12

Waitz, l. e. I. 203—4. 226.

13

Waitz, l. c. I. 223—24, Loebell, Gregor von Tours, S. 502—510.

14

Waitz, l. c. I. 209. „Da wir ihn kennen lernen, ist er vielleicht schon im Absterben begriffen; er erzeugt sich nicht neu aus dem Gegenwart.

15

Jvfr. Waitz l. c. I. 193.

16

Ifølge den saliske Lov, s. Grimm, Deutsche Rechtsalterthümer S. 272.

17

Loebell, Gregor von Tours, S. 174—75.

18

Waitz, l. c. II. 293.

19

Denne Efterretning ansees dog ikke for ganske pålitlig. Waitz, l. c. I. 200.

20

Se Lappenberg, Gesch. v. Engl., I. 566 ff.

21

Kemble, The Anglosaxons, I. 131.

22

Se Larsen, Saml. Skr., I. 312.

23

Snorre, Hskr. (Ungers Udg.) Olaf d. H. S. Cap. 77.

24

Kongens Deeltagelse må ansees som en senere Forandring; det oprindelige har været, at Valget heelt og holdent tilhørte Almuen. Se Nordström, Svenska Samhällsfors. Hist. I. 16—17.

25

Nordström, l. c. I. 29—30.

26

„Høvdingerne, der forestå Lov og Ret, udvælges i Folkeforsamlingerne“. — Germ. Cap. 12.

27

Yngl. S. Cap. 34.

28

Se t. Ex. Freeman, Norman Conqvest, I. 84—85.

29

Som Rigsmål og Hyndluljód.

30

Se Eyrbyggja-Saga Cap. 4. Landnámab. III. 6. o. fl. St.

31

Jvfr. Munch, N. F. H. I. 1. 152—53.

32

Jvfr. Larsen, Saml. Skr, I. 339.

33

Jvfr. N. M. Petersen, Danm., Hist. III. 159—60.

34

Som Dahlmann. Gesch. v. Dännem. I. 135, betegner Landsbybondens eller Bolemandens Forhold: „Sein Pflugland stand unter straffem Gremeinderecht, völlig Herr war er nur in seiner Toft“.

35

Således Leo, Vorlesungen über d. Gesch. I. 158 ff.: „Es ist der Natur der Sache nach unvereinbar mit dieser ausgezeichneten Stellung der Nobiles, dass wir uns einen derselben als Glied eines kleinen Gemeindeverbandes denken ..... Innerhalb einer Dorfgemeinde kann ein solcher Mann unmöglich sitzen, und darin haben wir nun auch wabrscheinlich den Grund überhaupt dieser Nobilität“ o. s. v. — Jvfr. Molbech, Dansk hist. Tidsskr., II. 510—11. (III. 183—84), hvor Herregårdene føres tilbage til de såkaldte „Stuf“ eller „Ornum“ ↄ: særskilte Stykker Jord, dyrkede udenfor Landsbymarkerne.

36

Waitz, D. V. G., I. 215. Larsen, Samll. Skr., I. 339 og 438.

37

Om den rette Skrivemåde og sandsynlige Betydning af dette Ord see Konrad Gislason, Årb. f. N. O. 1866, S. 264— 66.

38

Cap. 200.

39

X. 34 og 35.

40

S. Fr. Brandt, Brudstykker af Forelœsninger over den Norske Retshistorie, (særskilt Aftryk af Ugeblad for Lovkyndighed), S. 2—3.

41

Cap. 149. Jvfr. F. L. XIV. 10.

42

Se Brandt, Brudstykker etc., S. 8—9 o. fl. St.

43

Hyndluljód, v. 16:

44

Cap. 270.

45

XII 4. Jvfr. Brandt, Brudstykker etc. S., 38—39.

46

Se Brandt, l. c. S. 37.

47

VI. 2.

48

Brandt, 1. c. S. 52. Munch, N. F. H. I. 1. 118.

49

Gesch. v. Dännem., II. 303.

50

Nord. Univ. Tidsskr., 4de Årg. 3die Hefte. S.89.

51

IV. 8.

52

XV. 11.

53

Wilda, Strafrecht der Germanen, S. 343, mener, at Hølderne ikke kunne have været en „Adelsclasse“, da der var en vis Præsumtion for, at man hørte til Høldernes Klasse, og anfører som Beviis herfor den Bestemmelse i den ældre Bjarkøret Cap.’ 47, at i Kjøbstad skulde alle tage lige Ret, nemlig Høldsret. Men den personlige Ret var Målestokken, hvorefter Bøder for forskjellige Legems- og Ejendomsfornærmelser bestemtes, og det kunde, efter de for Kjøbstaden ejendommelige Forhold, være rimeligt, at denne Målestok her blev en for alle fælleds og tillige at den blev en forholdsviis høj.

54

Aschehoug, Stalsforfatningen i Norge og Danmark, S 97.

55

L’ancien Régime et la Révolution, p. 173—74.

56

Gulathingslovens og Frostathingslovens Bestemmelser om Udskiftning af Odelsjord mellem Arvingerne tyde på, at en slig Udskiftning ikke har været Regel, men kun fandt Sted, forsåvidt Medejerne ønskede det. G. L. Cap. 87. 282. F. L. XIV. 4. Jvfr. Munch, N. F. H I. I., S. 118.

57

Se t. Ex. Keyser, Norges RetsforfS. S. 6.

58

Se Munch, Skandinaviens Hist. (1839), S. 109 ff. o. fl. St., jvfr. Palutdan-Müllers Anmeldelse af samme i Tidsskr. f. Liter. III. Munch, Om Adelen i Norsk Månedsskr., I. Keyser, Norges Retsforf., S. 4—5 o. fl. St.

59

Således navnlig N. M. Petersen.

60

Aschehoug, Statsforf., S. 10—11.

61

Aschehoug, l. c., S. 114 og 119.

62

Jvfr. Norsk hist. Tidsskr. II. 281. ff.

63

Hardar Saga Grimkellssonar, Isl. Sög. 1843. II.

64

Jvfr. Dahlmann, Gesch. von Dännemark, I. 173 ff.

65

Nordström, Sv. Samhällsforf. I. 151—52. Kolderup-Rosenvinge, Grundrids af den danske Retshist. 2. Udg. § 52 og 54.

66

Jvfr. Stemann, Dansk Retshistorie, S. 95—96, hvor adskillige Steder ere anførte, der vise, at Hærmændene ved Midten af det 13de Århundrede stode på Overgangen til at blive en arvelig Stand.

67

Egils Saga, Cap. 4.

68

Keyser, Retsforf., S. 112—13.

69

Når Aschehoug, l. c. S. 114, siger, at „Lendermandsværdigheden temmelig tidlig her i Landet blev indtil en vis Grad arvelig“, forekommer dette os at være et misvisende Udtryk. I retslig Henseende blev den det ikke; i factisk var den det udentvivl fra først af.

70

Fornmanna Sögur, VI. Har. Hårdr. Saga, Cap. 110. Flateyjarbók, III. 381. — Jvfr. Aschehoug, l. c. S. 113—14.

71

Nordström, l. c. I. 51.

72

Se Kolderup-Rosenvinge, Grundrids § 54, Not. a. — De kongelige „Brytjer“ i Danmark svarede til de såkaldte Årmænd i Norge; det var Mænd af lav Byrd, der oprindelig vare satte til at bestyre Kongens Gårde rundt om i Landet, men til hvem efterhånden også hans Ombud i Hensyn på Retspleje og Skatteindkrævning overdroges. Brytjerne i Danmark hævede sig til Magt og Anseelse, medens Årmændene i Norge vedbleve at være Gjenstand for Høvdingers og Storbønders Ringeagt, — et Vidnesbyrd om, at det i førstnævnte Land var Forholdet til Kongen, der havde størst Betydning, medens det i Norge var Byrden, der gjaldt meest.

73

Se Brandt, Brudst. S. 67. Jvfr. med K. Rosenvinge, Grundrids § 51, Larsen, Samll. Skr., I. 492 f., Stemann, Retshist., S. 533.

74

Dahlmann, I. 170. Estrup, Om Livsfæstet, Dansk hist. Tidsskr., VI. 261.

75

Guizot, Hist. d. l. civ. en Fr.: „II n’y a (ə: hos Germanerne), à proprement parler, point d’institutions libres, ni monarchiques, ni aristocratiques, mais seulement le principe auquel elles se rapportent, le germe d’ou elles peuvent sortir.

76

Se t. Ex. N. M. Petersens Afhdl. Om Kjæmpeviserne i Ann. f. Nord. Oldk. 184—243.

77

Geschichte der deutschen Dichtung, 5. Auft. I. 48.

78

Se Zöpfl, Deutsche Rechtsgesch., 2. Aufl. II. 1. S. 26.

79

Strafrecht der Germanen. S. 4, 9, 178, 275, 354 o. fl. St. S. 4 heder det: „Jene Epoche des germanischen Naturzustandes (s. v. verbo), welcher bei den deutschen Stämmen schon gebrochen wurde, sowie sie vor den Pforten des Römischen Reiches angelangt waren, hat in dem skandinavischen Norden noch viele Jahrhunderte hindurch fortgedauert, und hat die wesentliche Grundlage aller Verhältnisse ausgemacht; man könnte selbst sagen, er ist hier zu einer ihm eigenen höheren Ausbildung gelangt“.

80

Hist. d. l. civ. en France.

81

Se t. Ex. I. F. Schlegels Afhandl. om Grågåsen, i Nord. Tidsskr. f. Oldk., I. 109—150. „Grågåsen, heder det her, afgiver de meest overtydende Beviser om den Højde, til hvilken Lovgivningskunst og Lovkyndighed var bragt på Island og det på en Tid, da Middelalderens Love på Continentet stode, forsåvidt disse selvstændigt havde uddannet sig, såre meget tilbage i Udvikling“. — Det samme anføres også at gjelde om de gamle norske Love, hvorvel ikke i samme Grad.

VI.

Harald Hårfagres Samling af de norske Fylker.

MEDENS Vikingtogenes krigerske Bevægelse i Norge bidrog til at hæve Herse- og Høldsætterne og derigjennem til at styrke Stamme-forfatningen, som var repræsenteret af dem, har den på den anden Side også her måttet udvikle i Kongedømmet den Institution, der skulde komme til at repræsentere den videre nationale Eenhed og bryde Selvstyrelsen i Folkets engere Kredse. Udviklingen førte, med andre Ord, i to hinanden modsatte Retninger, der omsider måtte støde sammen til en stor Kamp.

At der har fundets Konger og Kongeætter i Norge længe før det norske Rige blev grundlagt, kan ikke være tvivlsomt. Men om dette Kongedømmes Oprindelse og om dets Charakteer, inden det med Harald Hårfagre fremtrådte som Organ for en nyere europæisk Statsorden ligeoverfor den nationale Stammeforfatning, er det ikke godt at sige noget bestemt. Forholdene hos andre germaniske Folk give med Hensyn til dette Punct ingen sikker Oplysning. Hos enkelte synes Kongedømmet at have været urgammelt, således hos Goterne, hvis Særkjende, efter hvad Tacitus fortæller, netop var deres „obseqvium erga reges“.[1] For de fleste tydske Stammer var det derimod endnu på hans Tid fremmed, men det vinder stedse mere Indgang, vi see det opstå fra nyt af hos Stammer eller Afdelinger, der før ikke have kjendt det. Denne Forandring står da i Sammenhæng med forskjellige Årsager: det kan være langvarige Krige, store Erobringstog, der kræve en strammere Underordning under en fælleds Ledelse, eller flere Småstammers Forening til et større Hele eller andre Nationers Exempel, der har fremkaldt den.[2] Om Longobarderne fortælles det således, at de, efter i længere Tid at have levet under Hertuger (duces), valgte sig en Konge, i Lighed med hvad andre Folk havde gjort. Hos Sachserne i deres tydske Urhjem var Kongedømmet ukjendt og vedblev at være det; men blandt de sachsiske Udvandrere, der erobrede England, see vi, såatsige umiddelbart efter Nedsættelsen i deres nye Hjem, en Række Fyrstehuse optræde med kongeligt Navn og Verdighed.[3] Overalt synes det at have hørt til Kongedømmets Væsen hos Germanerne, at det var arveligt; overalt synes det at have medført en højere Verdighed end den, der tilkom de øvrige Høvdinger, og i Regelen også en større Magt, om end denne kunde være af et meget forskjelligt Omfang. Hos enkelte Folk er der Grund til at formode, at Kongeverdigheden har havt et Slags overprestelig Charakteer, således i Danmark og Sverige, hvis Kongeætter, Skjoldungerne og Ynglingerne, øjensynlig fra gammel Tid have været knyttede til de berømte Nationalhelligdomme i Leidre og Upsala.[4] Dette har dog vistnok kun undtagelsesviis været Tilfelde; derimod hørte det regelmæssig til Kongernes Stilling at være Overanførere i Krigstilfelde, og det var endog derved, at de især synes at have adskilt sig fra de egentlige Stammehøvdinger, Retsplejens og den offentlige Gudstjenestes valgte eller arvelige Forstandere, at deres Myndighed havde en mere reent militær Charakteer. Navnlig måtte dette blive Tilfelde, hvor Kongedømmet udviklede sig som Følge af Erobringer eller store krigerske Bevægelser, og en sådan Oprindelse er det, vi nærmest må tro, at det har havt i Norge. Vi få et Indtryk af, at det her har udviklet sig udenfor eller ved Siden af Stammeforfatningen, at det fra først af var et for denne fremmed Element, der lidt efter lidt trængte sig ind i den, og som endnu ved den historiske Tids Begyndelse ikke havde opnået at indtage en central eller fuldt befæstet Stilling.[5] Som de egentlig rådende og styrende, Thingenes og Templernes overalt forekommende Forstandere optræde nemlig Herserne; i enkelte Dele af Landet var det dem, hvem den øverste offentlige Myndighed i alle Retninger tilhørte, medens Kongedømmet var ganske ukjendt, og selv der, hvor der fandtes Konger, synes disse dog kun at have indtaget en Plads, der tyder på, at deres Verdighed har havt en forholdsviis ny Oprindelse, og som lader os formode, at det fra først af var blotte Hærkonger, hvis Anseelse og fremragende Stilling som Chefer for talrige Skarer af udvalgte Krigere efterhånden har antaget Charakteren af en virkelig offentlig Myndighed. Om enkelte af de norske Småkonger, der omtales ved den historiske Tids Begyndelse, er det åbenbart, at de fremdeles kun have været rige og højt ansete Privatmænd, der førte Kongetitel uden at have noget Rige at råde over,[6] og om de øvrige, der vare Konger, ikke blot i det Fylke, hvori de vare bosatte, men over det, gjelder det dog, at deres Regjeringsmyndighed væsentlig var indskrænket til Overanførselen i Krig, medens der ikke synes at have tilkommet dem nogen bestemt Andeel i Ledelsen af den offentlige Retspleje og Gudstjeneste.

Men, netop ved således at stå halvt udenfor Stammeforfatningen, var Kongedømmet i en vis Forstand såmeget bedre skikket til at repræsentere den nationale Eenhedstanke, som ikke kunde gjennemføres uden ved et voldsomt Brud med den bestående Orden. Og dernæst: om det end ikke var udrustet med nogen stor Magtfylde, så erkjendtes det dog for et højere Verdighedsnavn end noget andet, og heri lå Krav begrundet, som under heldige Omstændigheder kunde få Betydning. Det stod i den øvrige germaniske Verden i Spidsen for store Erobringsmonarchier og Nationalstater, og det havde været Organ for en Bevægelse, hvorved romersk-christelige Statsideer havde gjennemtrængt og omdannet den oprindelige germaniske Samfundsorden. Selve Kongenavnet var derfor blevet en Magt; det var, når det engang havde fået Indgang, Begyndelsen til en ny Udvikling; der knyttede sig til det Ideer og Tendentser, som gik udover Stammernes Selvstyrelse, og som kunde blive farlige for denne, hvor sterkt den end var befæstet, fordi de vare i Sammenhæng med almeene europæiske Bevægelser. Den norske Fylkeskonge kunde ikke i samme Grad som Hersen føle sig bunden til den engere Kreds, der havde samlet sig om et fælleds Thing og Tempel som Midtpunct; hans Magt var af en mere personlig Natur, den hvilede væsentlig på den Skare af håndgangne Mænd, der omgav ham, og, når det havde lykkets ham ved disses Hjælp at sikkre sig et Herredømme over det Fylke, hvor han hørte hjemme, måtte der heri ligge en Opfordring for ham til at gå videre; han eller hans Æt måtte, når Lykken var den god, af sig selv drives ind på Erobringernes Bane, og når den først havde slået ind på denne Vej, kunde det ikke vare længe, inden Tanken opstod om at grunde et virkeligt Monarchi i europæisk Stiil, en Nationalstat, svarende til dem, der havde dannet sig hos andre germaniske Folk og navnlig i de skandinaviske Nabolande.

Et Grundlag for en sådan Nationalstat, der omfattede alle hidtil uforbundne Stammer mellem Gautelven og Hålogalands nordligste Grændse, har allerede været til længe før Harald Hårfagres Tid. Derom tør man see et Vidnesbyrd i den engelske Konge Ælfreds Gjengivelse af hvad Hålogalændingen Ottar havde fortalt ham om sine Rejser.[7] Her nævnes nemlig Nordmændene som et Folk og Norge (Nordmanna-Land) som et Land, hvoraf Hålogaland, Ottar’s Hjemstavn, kun var en Deel (et „shire“). Nu er det vel sandsynligt. at denne Beretning først er bleven afgivet, efterat Harald Hårfagre havde gjennemført sit Erobringsverk; men der kan dog kun have været nogle få År imellem;[8] Erobringen omtales ikke med et Ord, og når desuagtet de norske Fylkers Fælledsnavn forudsættes at være almeent bekjendt, er det åbenbart, at dette ikke først kan være opstået med hiin. Det må have været ældre. Men Tilværelsen af en fælleds Betegnelse vidner om, at det nationale Fælledsskab har været følt og erkjendt. Thrønderne, Hørderne, Rygerne, Raumerne, Heidnerne have betragtet sig som en Eenhed i folkelig Henseende ligeoverfor Svear, Gauter og Daner; denne Følelse er ikke først bleven vakt ved Harald Hårfagres Samerobring af de norske Fylker; den har udviklet sig længe forud, som Følge af de naturlige Forhold, og været selve Erobringsverkets nødvendige indre Forudsætning.

Det er fremdeles Grund til at antage, at der allerede længe forud for den sikkre Historie har bestået Foreninger mellem de norske Fylker, der havde Charakteren af en fredelig Sammenslutning. Landet var i den ældste historiske Tid deelt mellem tre Lovgivninger, af hvilke den ene gjaldt for det Søndenfjeldske, den anden for det Vestenfjeldske og den tredje for det Nordenfjeldske. Til hver af disse Lovgivninger svarede et Hovedthing for de om Loven fælleds Fylker: Thinget på Ejdsvold eller Eidsivathinget for Fylkerne søndenfjelds, Gulathinget for Fylkerne mellem Rygjarbit (på Grændsen mellem de nuværende Christianssands og Christiania Stifter) og Raumsdalen, og Frostathinget for de nordenfjeldske Fylker. Sammensætningen af disse Love og Indretningen af de tilsvarende Hovedthing henføres i Sagaerne til bestemte historiske Konger; det heder, at Halfdan Svarte „satte Ejdsivathingsloven“, og at Håkon Adalsteinsfostre „satte Gulathings- og Frostathingsloven“. Det er imidlertid neppe tvivlsomt, at denne Beretning ikke må forståes efter Ordene, at Halfdan Svarte og Håkon Adalsteinsfostre ikke have givet nogen ny Lov eller grundet heelt fra nyt af en Thingforening og et Lovfælledsskab mellem hidtil uforbundne Fylker, at deres Virksomhed har indskrænket sig til at bygge videre på et allerede forud givet Grundlag, og at der allerede forud har fundets en Gulathingslov, en Ejdsivathingslov og en Frostathingslov, d. v. s. Samlinger af Retsvedtægter, der gjaldt inden flere af de søndenfjeldske, vestenfjeldske og nordenfjeldske Fylker, samt et til Lovfælledsskabet svarende Thingsfælledsskab. Herom savne vi heller ikke udtrykkelige Vidnesbyrd.[9] Det heder, at Håkon Adalsteinsfostre satte Gulathingsloven, og denne Efterretning synes sikkrere, end hvad der fortælles om hans Andeel i Frostathingsloven eller om Halfdan Svartes Lovgivervirksomhed. Alligevel finde vi det fortalt i en af de ældste og pålitligste Kilder til vor Historie, nemlig Are Frodes Islendingabók,[10] at de første Love, som Islændingerne gave sig, efterat deres Land var bleven nogenlunde bebygget, henimod Slutningen af Harald Hårfagres Levetid, vare indrettede efter Gulathingslovens Mønster („þau voro flest sett at því sem þá voro Golaþíngslög“). Og i en anden, vistnok ligeledes idethele pålitlig Kilde,[11] få vi en Skildring af en Retsforhandling på Gulathinget i Tiden nærmest forud for Håkon Adalsteinsfostres Thronbestigelse, i hvilken det berettes, at Lagretten, som skulde dømme i alle de for Thinget indbragte Sager, bestod af 36 Mand, 12 fra hvert af de tre Fylker, Hørda-, Sygna- og Firdafylke. Det fremgår heraf, at Håkons Fortjenester af Gulathingsloven kun kunne have bestået i at ordne og forbedre den og måskee tillige i at udvide det allerede forud for hans Tid bestående Thing- og Lovfælledsskab, så at det fik den Udstrækning, som vi vide, at det havde i det 12te Århundrede, da det nemlig omfattede ikke blot Hørda-, Sygna- og Firdafylke, men også Søndmøre, Rogaland og Agder. På lignende Måde kunne vi af forskjellige Vink slutte, at Frostathingslagens Fylkesforening er opstået ved en Udvidelse af et fra urgammel Tid mellem Fylkerne i det egentlige Throndhjemske bestående Thing- og Lovfælledsskab. I en senere historisk Tid hørte til denne Forening, foruden de 8 thrønderske Fylker, også Raumsdalen, Nordmøre, Naumdalen og Hålogaland. Men ved Siden af det videre Fælledsskab, der omfattede alle disse Fylker, vedblev der at bestå et engere mellem hine 8, som havde sit særegne Hovedthing, der holdtes på Øren en Måned forud for Thinget på Frosten, og som førte Navn af „allsherjarÞing“ ligesom de svenske Folklandes fælleds Hovedthing. Det ligger nu nær at antage, at dette engere Forbund har været Kjærnen, hvorom den videre Forening er dannet, og at også her en blot og bar Udvidelse i Tidens Løb er gået over til at gjelde som en Grundlæggelse. Måskee skyldes det Håkon Adalsteinsfostres Foranstaltning, at Raumsdalen, Nordmøre, Naumdalen og Hålogaland sluttede sig til den thrønderske Fylkesforening, eller måskee er denne Tilslutning af ham bleven yderligere ordnet og befæstet; men Thrøndernes fælleds Lov (Þrœndaløg) må have været til længe forud. Og således har der efter al Sandsynlighed både i det Nordenfjeldske, Vestenfjeldske og Søndenfjeldske bestået Foreninger af flere Fylker, der vare sammenknyttede ved et retsligt og religiøst Fælledsskab, som ikke skyldes nogen enkelt Konges Virksomhed, men har været Frugten af en spontan Udvikling. Denne Udvikling formå vi vistnok ikke at følge i det enkelte; det synes imidlertid rimeligst at antage, at Fælledsskabet har stået i Forbindelse med en oprindelig Stamme-Eenhed, eller at det er opstået derved, at et enkelt Fylke har deelt sig i flere, at det ene Fylke såatsige er voxet ud af det andet. Blandt Navnene på de tre Fylker, der ifølge Egils Saga vare fælleds om Gulathinget, nemlig Hørdafylke, Sygnafylke og Firdafylke, er det kun det førstnævnte, for hvilket et oprindeligt Stamme- eller Folkenavn synes at ligge til Grund. Sygnafylke og Firdafylke derimod ere ikke Stamme-, men kun Landskabsnavne; her er det Indbyggerne, som have fået Navn efter Landskabet, ikke omvendt.[12] Når vi nu finde, at disse tre Fylker vare fælleds om Hovedthinget på Gulen i Hørdafylke, ledes vi til at antage, at de alle tre have været bebyggede af Hørdernes Stamme, at de oprindelig have udgjort eet Fylke, men at dette ved en stigende Befolkning har deelt sig i flere, eller at Sogn og Fjordene have været Udbygder fra Hørdeland, der efterhånden have opnået politisk Selvstændighed, medens dog Moderfylket har bevaret en fortrinlig Anseelse og dets Thing har vedblevet at være Hovedthing for samtlige af Hørderne bebyggede Landskaber. Også Thrøndernavnet synes, ligesom Hørdenavnet, at være et oprindeligt Stammenavn, der ikke er lånt fra Landskabet,[13] og heraf tør det måskee sluttes, at de 8 thrønderske Fylker engang have udgjort eet, eller ialfald, at de „Folk“, der nedsatte sig omkring Throndhjemsfjorden, allerede forud for Nedsættelsen have dannet en særskilt Afdeling inden den nordgermaniske Stamme og allerede forud vare sammenknyttede ved et religiøst og retsligt Fælledsskab, der siden vedblev at holde sig.

Man vil således neppe have Ret til at betragte de ved den sikkre Histories Begyndelse tilværende Foreninger af flere Fylker om en fælleds Lov og et fælleds Hovedthing som Vidnesbyrd om en Bevægelse, der førte imod national Eenhed, og hvorved alle norske Stammer lidt efter lidt og på en jævn Måde vilde være blevne samlede under en fælleds Styrelse. Alligevel var der dog i dem givet et naturligt Udgangspunct for Statsdannelser, som gik udover Stammeforfatningen. Et Thing, en Lov, hvorom flere Fylker vare forenede, måtte komme til at nyde en fortrinlig Anseelse, og denne måtte af sig medføre, at også de tilgrændsende Fylker sluttede sig til eller inddroges under Forbundets Indflydelse. Om dette Forbund end havde Charakteren af en Conføderation mellem selvstændige Småstater, så var dog i den videre Kreds en Mulighed for Udviklingen af en sterkere Regjeringsmyndighed end den, der kunde opnåes inden den snævrere. Og om der end fra først af kun tilkom Forstanderen for Hovedtemplet og Hovedthinget en blot og bar Æresforrang mellem de forbundne Fylkes- og Heredshøvdinger, så kunde dog denne Æresforrang i en ærgjerrig og dygtig Æts eller Mands Hånd lettelig gå over til en Overhøjhed, hvorved igjen Overgangen var banet fra et Statsforbund til en Forbundsstat eller en virkelig Statseenhed.

Men i disse Forhold synes snarere en Grund at have været beredet for tre norske Riger end for eet. De naturlige Grændser mellem det nordenfjeldske, søndenfjeldske og vestenfjeldske Norge ere så skarpe, at det synes lidet rimeligt, at en lignende jævn Udvikling som den, der kunde tænkes at have villet forene Fylkerne i den enkelte Deel af Landet til et større Hele, også skulde have ført til at knytte politiske, retslige og religiøse Bånd, der omfattede det hele Land.

Hver af disse Norges naturlige Hoveddele synes tillige forud for Oprettelsen af et norsk Rige at have udviklet sig på en i mangt og meget ejendommelig Måde. Fylkerne omkring Throndhjemsfjorden lå noget afsides; de udgjorde en Verden for sig, ligesom de svenske Folklande omkring Mälaren, og de have neppe i samme Grad som det øvrige Land taget Deel i det i Vikingperioden begyndte gjærende Liv. Derimod vare både i de vestenfjeldske og de søndenfjeldske Kystfylker (Viken) alle Betingelser tilstede for en tidlig og sterk Udvikling af Søfarten, og disse Fylker stode vistnok allerede længe forud for den sikkre Historie i livlig Forbindelse med Udlandet gjennem Handel og Vikingtog. Men medens Vikverjerne meest synes at have faret til Østersølandene eller i Forening med Gauterne og Danerne at have herjet på de flamske og franske Kyster, lå Hørdernes og Rygernes Viking- og Handelsveje vestover, til Skotland, Irland og Bretland, og de forskjellige Culturforbindelser, som på denne Måde vare blevne indledede, må have bidraget til at give Stammernes Udvikling et forskjelligt Præg.

Således var Norge både i geografisk og historisk Henseende et splittet Land, hvis nationale og politiske Samling måtte komme til at koste store Kampe. Denne Samling var vistnok indledet og forberedet i flere Retninger: der kjendtes en Fælledsbetegnelse for det hele Land og Folk, og alle norske Stammer betragtede sig som en Eenhed ligeoverfor Svear eller Gauter eller Daner; Kongedømmet, i hvilket en nyere europæisk Statsorden var repræsenteret, og som måtte have en naturlig Tendents til at bryde gjennem Stammeforfatningen, havde fået Indgang, og i det mellem flere Fylker bestående retslige og religiøse Fælledsskab var der en Grund til at bygge videre på for en ærgjerrig Kongeæt. Men det er på den anden Side åbenbart, at den til Nordmandsnavnet svarende nationale Følelse kun havde liden Magt, og imod den stode de sterkeste Interesser. Aristocratiet havde deelt Landet mellem sig; i ethvert Fylke var Selvstyrelsen repræsenteret ved en Kreds af mægtige, indbyrdes nøje forbundne Ætter, for hvem det var en Livssag at hevde den bestående Orden, og mellem Landets naturlige Hoveddele var der både i en indre og en ydre Forstand store Afstande, som der skulde en dristig Tanke til at sætte over. Norges politiske Eenhed kunde derfor ikke blive Frugten af en jævn Udvikling; den kunde alene gjennemføres på en voldsom Måde, og Samlingen måtte blive, hvad den blev, en Erobring, der med eet Slag førte Landet ind på nye Baner.

Det var fra Viken, at den Bevægelse udgik, der førte til Grundlæggelsen af et norsk Rige, og at denne Deel af Landet blev Rigets Vugge, ikke det Vestenfjeldske eller det Throndhjemske, som dog siden gjennem hele vor ældre Historie regnedes for Landets nationale Centrum og rette Hovedstyrke, bør neppe opfattes som noget reent tilfældigt. Ligesom den Følelse af folkeligt Fælledsskab, der forbandt de norske Stammer, inden de vare blevne politisk samlede, øjensynlig har udviklet sig ved Modsætningen til de tre ældre skandinaviske Thjod, — hvad endog Navnet Nordmænd synes at tyde på, — således er det også rimeligt, at den politiske Eenheds tanke måtte vækkes til Bevidsthed eller styrkes gjennem Modsætningsforholdet til de to ældre skandinaviske Riger; men dette Modsætningsforhold måtte navnlig gjøre sig gjeldende i Landets sydøstlige Deel, til hvilken begge hine Riger stødte umiddelbart op. — I det Throndhjemske lå Bygderne nærmere sammen og grupperede sig mere naturligt om et fælleds Midtpunct end i nogen anden Deel af Landet, så at her i visse Måder synes at have været de bedste Betingelser for Udviklingen af en politisk Organisation, som efterhånden kunde samle det hele Folk under sig. Men disse Bygder synes, som før anført, kun at have taget en forholdsviis mindre Deel i Vikingtogenes krigerske Bevægelse; der er endog Grund til at formode, at Kongedømmet, som opstod heelt fra nyt af eller befæstedes ved denne Bevægelse, var ukjendt i Thrøndelagen ved den historiske Tids Begyndelse,[14] og Kongedømmet var det nødvendige Organ for en udover Stammeforfatningen gående virkelig Rigsstiftelse. — I Fylkerne vestenfjelds har Forholdet vistnok på en Måde været det omvendte af hvad det var i Thrøndelagen. Disse Fylker med deres Mangfoldighed af Øer og vidtstrakte Kyst ud mod det åbne Hav, tversoverfor og i ringe Afstand fra rige og velbefolkede Lande, frembøde de gunstigste Betingelser for Vikingvæsenets Udvikling. Her er også Sagn om berømte Søkonger fra den heroiske Periode stedfæstede, og her nævnes ved den sikkre Histories Begyndelse en Række af Konger, ikke blot sådanne, der rådede for Skibe og Krigsfolk, men virkelige Fylkeskonger, der havde Land at styre. Men her er på den anden Side Landet så udstykket, de enkelte Bygder så små og så vidt adskilte. at af denne Grund vanskelig et større sammenhængende Rige kunde opstå, med Kraft til at lægge de øvrige under sig. I det søndenfjeldske Norge derimod synes de naturlige og historiske Betingelser for et sådant Rige at have været bedst forenede. Oplandsfylkerne frembøde, ligesom det Throndhjemske, brede, sammenhængende Storbygder, mellem hvilke der fra urgammel Tid bestod en lignende Thingforening som den, der forbandt de thrønderske Fylker. Og i de tilgrændsende Kystlandskaber må Handel og Søfart allerede tidlig have opnået en høj Grad af Udvikling. Navnlig har vistnok Vestfold (omtrent det nuværende Jarlsberg og Laurviks Amt) da, som i vore Dage, været et Hjem for djærve og foretagsomme Sømænd. Vestfoldinger nævnes udtrykkelig i fremmede Kilder blandt de Vikingskarer, som i det 9de Århundrede herjede Frankrige,[15] og her lå, i det nuværende Thjølling Prestegjeld, ved en Arm af Laurviksfjorden, der skjærer sig ind mod Vest og frembyder en god Havn, Kaupangen i Skiringssal, der synes at have været Norges ældste berømte Handelsplads, og hvorom Gårdsnavnet Kaupang endnu minder. Skiringssal omtales allerede i Kong Ælfreds Beretning om Hålogalændingen Ottars Rejser, og på en Måde, der viser, at det på den Tid har været et Midtpunct for Samferdselen i de nordiske Lande, og at der herfra var Sejlads lige til Norges nordligste Fylke og Slesvig (Hedeby) ved Sydgrændsen af den nordgermaniske Folkeverden, hvorfra igjen sterkt besøgte Handelsveje førte over Østersøen opad de østeuropæiske Elve til Grækenland og Orienten. Her fandtes, ifølge gamle Sagn, en højt anseet Helligdom, hvorhen Folk søgte sammen til årlige Offerfester fra hele Viken, og her vidne endnu en Mængde Gravhauge og Spor af store Steensætninger om Stedets fordums Betydning.[16]

I denne Egn, hvor Vikingtogene og den livlige Handel med fremmede Folkeslag må have bragt Rigdom og en højere Cultur, fremstod den Kongeæt, der skulde grundlægge det norske Rige og give den Følelse af Samhørighed, der forbandt Stammerne mellem Gautelven og Hålogalands nordligste Grændse, et politisk Udtryk.

Kongerne af denne Æt kaldte sig Ynglinger og udledede sin Herkomst fra de gudebårne Uppsalakonger, som man kan see af Snorre’s Ynglingasaga, der igjen er grundet på Skalden Thjodolf den Hvinverskes genealogiske Digt, Ynglingatal, hvoraf mange Vers anføres. Thjodolf sammensatte dette Digt for Halfdan Svartes Brodersøn, Ragnvald med Tilnavnet „heiðumhærri“, i hvis Tjeneste han synes at have været, inden han blev Harald Hårfagres Hofskald. Ætten var da kommen til stor Magt og Verdighed; den havde stillet sig op jævnsides med Svea- og Danekongerne, og for at godtgjøre dens Adkomst til en sådan Plads var et langt og fornemt Stamtræ en aldeles fornøden Ting. Her kunde Hofskalderne hjælpe, der var hiin Tids Lærde, og til hvis Fag det hørte at kjende gamle Sagn og Genealogier. Om det nu er Thjodolf, som først har istandbragt den Combination, hvorved den vestfoldske Kongeæt udledes fra Yngvefrey og de uppsalske Ynglinger, eller om den er ældre, kan være uvist; men såmeget synes ialfald sikkert, at Stamtavlen i Ynglingasaga, hvorved Harald Hårfagres Forfædre føres fra Uppsal til Vermeland, derfra til Oplandene og så ned til Vestfold, ikke kan gjelde som Historie, men viser sig istandbragt ved en Sammenkjedning af forskjellige, rimeligviis fra først af ganske uafhængige Sagn- og Slægtgrupper.[17] På Vestfold lå Ættens gamle Gårde og Begravelsespladser — Borro og Gejrstad — og den berømte Helligdom i Skiringssal, til hvilken Mindet om disse Konger øjensynlig er knyttet, og Vestfold var det Rige, hvormed Halfdan Svarte, den første sikkre historiske Personlighed blandt de såkaldte Ynglingekonger, begyndte, så det er rimeligt, at Ætten fra først af har hørt hjemme her, og at den, sålangt fra at begynde, som Thjodolf og Snorre fortæller, med Uppsalastolen og Herredømmet over et heelt Thjod, — tvertimod har hævet sig lidt efter lidt fra et ringe Ophav. Der er endog Grund til at formode, at Harald Hårfagres Forfædre have stået i et Afhængighedsforhold til Svea- eller Danekongerne, der vare komne i Besiddelse af en Overhøjhed over den sydøstlige Deel af Norge. De have arbejdet på at løsgjøre sig fra dette Forhold, idet de måskee fandt et Støttepunct for sin Magt i et gammelt religiøst og retsligt Fælledsskab mellem de søndenfjeldske Fylker, og dette er lykkets dem i den nærmest forud for den sikkre Historie gående Tid. Halfdan Svarte fremtræder allerede som en fuldt selvstændig Fyrste. Han underlagde sig de fleste af hine Fylker og dannede et virkeligt Rige af dem, idet han, som det heder, satte Ejdsivathingslagen; det vil efter al Rimelighed sige: ordnede, befæstede og udvidede et allerede forud bestående Thingog Retsfælledsskab, i hvis Spidse han selv stillede sig.[18] Han blev på denne Måde mægtigere, end nogen norsk Konge havde været før ham, og kunde tro sig sterk nok til at unddrage sig Afhængighedsforholdet til de tidligere Overkonger. Men derved havde han udfordret disses Fiendskab; han og hans Æt måtte berede sig på at møde dem og søge at sideordne sig dem både i Magt og Ret; den måtte drives videre på den engang indslagne Bane; ligeoverfor et dansk og et svensk Rige kunde ikke stilles noget mindre end et norsk; de to fremkaldte med en vis Nødvendighed det tredie. Og således blev den vestfoldske Kongeæt det naturlige Organ for den nationale Eenhedstanke. Den måtte stå eller falde med denne Tanke. Det er intet Under, at det fortælles, at Harald Hårfagres Moder drømte store Drømme, eller at han selv i en ganske ung Alder kunde stille sig med slig Klarhed og Bestemthed det Mål at blive Norges Enekonge. Det har været en Arv i Ætten, en Drøm, som efterhånden er modnet til en bevidst Plan.

Og Slægtstanken mødtes her med en mere almindelig Retning. Det Mål, Harald Hårfagre stillede sig, idet han aflagde Løftet om ikke at ville lade sit Hår skjære, inden han havde taget Skat af hver Opdal og hvert Udnæs, sålangt som Norge strakte sig, var betinget af, at en Følelse af folkelig Samhørighed forbandt alle norske Stammer, og vi kunne ikke tvivle på, at denne Følelse i al Stilhed har været ham en nyttig Allieret, da han „ryddede Riget for sig“, ved at forlene ham med en højere Ret end den, der lå i Spydsodden. Men det var også kun i al Stilhed og på en indirecte Måde, at den kom ham til Hjælp; åbenbart stod Folket ham imod med alle sine Kræfter. Kun om nogle enkelte Høvdinger eller fornemme Mænd er det berettet, at de frivillig sluttede sig til Harald, lokkede ved Udsigten til at få Andeel i det rige Bytte (således Håkon Grjotgardssøn Jarl, Ragnvald Jarl, Ingemund den Gamle). Den langt overvejende Fleerhed måtte tages med Magt. Harald måtte „rydde Riget for sig“, „bryde sig til Riget“, som det heder i Sagaerne. Folket fulgte sine Høvdinger, og Høvdingernes Interesse knyttede dem på det sterkeste til den bestående Forfatning. Deres Souverainetet beroede på, at Selvstyrelsen i Folkets engere Kredse, Smårigernes politiske Uafhængighed opretholdtes. De kunde opnå større Rigdom eller en mere indflydelsesrig Stilling ved at slutte sig til Harald; men de ophørte at være uafhængige Herskere; de bleve en anden Mands Tjenere; deres Stolthed og Selvstændighedsfølelse måtte stille dem imod den nye Tingenes Orden, og disse Følelser pleje at være de rådende i Samfund med en aristocratisk Charakteer.

Vi høre, at Harald, da han over Dovrefjeld kom ned i Opdal, begyndte sin Ferd som den nationale Eenhedstankes Repræsentant med at dræbe Mænd og herje Bygderne, og således foor han frem, til han havde lagt Landet under sig. Det mindste herved var det materielle Tab; det kunde snart gjenoprettes; men den Sum af Cultur og åndig Kraft, som ved Samerobringen tilintetgjordes eller dreves ud af Landet, var uerstattelig. Det må have været Høvdinger og Storbønder, som stode i første Række i Kampene mod Harald, da han ryddede Riget for sig; det var dem, hvem han, når han havde underkastet sig et Fylke, „lagde nøje Mærke til, og hvem han gav Valget mellem at blive hans Tjenestemænd eller fare bort af Landet eller også lide hård Medfart, ja endog lade Livet“. Og ikke blot på en sådan umiddelbar Måde måtte Erobringen komme til at rydde dygtigt op inden det norske Fylkesaristocrati, men også ved de Forandringer, som den efterhånden drog med sig i Hensyn på alle Landets indre Forhold. Hårdt blev sat imod Hårdt; det nye Kongedømme, der var grundet på Erobringens Ret, kunde gjøre Fordring på en større Magtfylde end et Overkongedømme, der var blevet til ved en mere jævn Udvikling. Det er fortalt om Harald, at han „satte den Ret overalt, hvor han lagde Landet under sig, at han tilegnede sig al Odel og lod alle Bønder give sig Landskyld, både mægtige og ringe, at han satte en Jarl i hvert Fylke, der skulde dømme Lov og Landsret og oppebære de kongelige Indtægter mod selv at nyde Trediedelen, at hver Jarl skulde have fire eller flere Herser under sig, som hver skulde have 20 Marks Veitsle og til Gjengjeld underholde på egen Bekostning 20 Hærmænd til Kongens Tjeneste, medens Jarlen skulde underholde 60, og at Pålæg og Landskylder bleve således forøgede, at Haralds Jarler havde mere Magt end Kongerne fordum“.[19] I en anden Kilde heder det, at han „tilegnede sig i hvert Fylke al Odel og alt Land, bygget og ubygget, ja endog Søen og Vandene; alle Bønder skulde være hans Lejlændinger, så og de, som ryddede i Skogerne, Saltbrænderne og alle Vejdemænd, både på Sø og Land, de bleve ham alle tjenstbundne“.[20] Disse Efterretninger have været fortolkede på forskjellige Måder; men såmeget synes afgjort, at vi, om vi end ikke kunne forstå dem efter Ordene, ligesålidt tør ubetinget forkaste dem, at de bør opfattes som et Vidnesbyrd om, at Harald ikke lod sig nøje med at forene i sin Hånd alle Fylkeskongernes Magt og at indordne de øvrige Stammehøvdinger under sig, men at han søgte at gjennemføre et ganske nyt Statsbegreb, hvorved han navnlig fornærmede det til den frie Grundbesiddelse knyttede Aristocrati i dets Selvfølelse. Og Kilderne vise os også, at mangen en Høvding eller Storbonde, som ikke vilde deeltage i Kampen mod Harald, da han ryddede Riget for sig, eller som underkastede sig ham, da han havde sejret, siden, efterat Conseqventserne af det nye System trådte frem, fandt det for trangt for sig i Landet og valgte heller at opgive sin Odel end at tåle, hvad de betragtede som Uretferdighed og vilkårlige Overgreb.

Værst medtoges på denne Måde de til Gulathingslagen hørende Fylker, navnlig de tre sydvestligste: Hørdafylke, Rygjafylke og Agder, — udentvivl forud for Haralds Optræden de rigest udviklede, Vikingernes og Søkongernes rette Hjem. Om dem gjelder det vistnok med fuld Sandhed, hvad Gudbrand Vigfusson[21] har sagt om Norge i Almindelighed, at nemlig deres Ættearistocrati efter Harald Hårfagres Tid kan lignes „við felldan skóg; standa storir runnir eptir her ok hvar, en mikil rjódr á milli“. Denne Deel af Landet led så store Tab ved Grundlæggelsen af det norske Rige, at den siden aldrig forvandt det. Den spillede kun en underordnet Rolle i Landets senere Historie. Men at den forud for det norske Riges Stiftelse har rådet over store og sterkt udviklede Kræfter: derom vidner tilstrækkelig den forholdsviis lange Tid, Erobreren behøvede at ruste sig i, inden han følte sig sterk nok til at binde an med Hørdernes, Rygernes og Egdernes forenede Skarer, og det Ry, som gik af hans afgjørende Kamp mod disse. I een Sommer underlagde han sig de 8 thrønderske Fylker; Sommeren derefter vandt han Naumdølafylke og Hålogaland; den næste Sommer Nordmøre og Raumsdal; Sommeren derefter Søndmøre og Firdafylke. Men så gik der tre År (eller vel rettere fire, når man seer bort fra hans Ophold i Fjordene, for at fuldende dette Fylkes Underkastelse, Sommeren efter det andet Slag ved Solskel), i hvilke han sad stille i Throndhjem og i hvilke der herskede fuldkommen Fred i Landet. I alle disse År har han rustet sig til Kampen mod de tre sydvestligste Fylker.[22] Han drog sammen Skibe, heder det, og stevnte Folk til sig rundt fra hele Landet. Men skjønt han på denne Måde fik en stor Hær sammen, formåede dog Hørderne, Rygerne og Egderne at stille en slig Modstand mod ham, at Sammenstødet blev det hårdeste, der endnu havde fundet Sted, og fik en Berømmelse som det store Vendepunct i Landets Historie.

Hvad der gav disse Fylker en slig Rang og krigersk Evne, var udentvivl deres Forbindelse med Landene vesterpå. Fra Norges sydvestlige Kyst er der kun eet eller et Par Døgns Sejlads over til Hjaltland; derfra øjnes Orknø, og fra Orknø er der igjen et kort Havstykke over til Syderøerne. Disse Øer, der ere omflydte af farlige Havstrømme, syntes som skabte til Opholdssteder for en Sørøverbefolkning, og her havde også talrige Skarer af norske Vikinger slået sig ned; herfra havde de udbredt sig videre sydover, navnlig langs den irske Øst-Kyst, vundet Besiddelser og stiftet en såatsige sammenhængende Række af Småriger, medens de stadig opretholdt Forbindelserne med Hjemmet.

Vore Kilder have bevaret mange Træk, der kunne give en Forestilling om, hvor udbredte og sterkt befæstede disse Forbindelser må have været forud for Harald Hårfagres Optræden. Om den sognske Herse Ketil Flatnef er det fortalt, at han — uvist når, men rimeligviis ved samme Tid som Hafrsfjordslaget,[23] — af Harald blev sendt til Syderøerne for at tage disse Øer i Besiddelse i Kongens Navn. Så ganske godvillig har han nu neppe overtaget denne Bestilling. Og vist er det, at han, da han var kommen til Syderøerne, optrådte ikke som Haralds Sendemand, men som uafhængig Høvding. Dette kunde han såmeget bedre, som han allerede længe forud havde knyttet mægtige Forbindelser i Landene vesterpå. En af hans Døttre var gift med den norske Konge i Dublin Olaf Hvite; deres Søn var Thorstein Raude, som i Forening med Orknøjarlen Sigurd underlagde sig hele det nordvestlige Skotland, og som allerede må have været en voxen Mand, da Slaget i Hafrsfjorden fandt Sted; en anden af hans Døttre var gift med Helge Magre, Søn af en irsk Kongedatter og opfostret på Syderøerne; en af hans Brodersønner var ligeledes bleven opfostret på Syderøerne hos Øernes Biskop, den hellige Patrik. Man seer heraf, at det ikke var til noget fremmed Land, Ketil Flatnef kom, da han, enten af egen Drift eller på Haralds Bud, drog over til Øerne i Vesterhavet, men at hans Æt næsten kunde siges at være ligeså rodfæstet her, som den var hjemme i selve Norge. Til denne mægtige og vidtforgrenede Æt slutter sig nu igjen, indbyrdes forbundne ved Venskabs- eller Frændskabsbånd, en Række andre norske Høvdinger eller Høvdingætter, fornemmelig fra Rogaland og Agder, som efter Slaget i Hafrsfjorden flyttede ud til Øerne i Vesterhavet og efterhånden samledes på Island, og som findes omtalte i Landnåmabok eller de islandske Sagaer. De fleste af disse synes allerede forud for Grundlæggelsen af det norske Rige at have havt fast Fod i Landene vesterpå, og om flere af dem heder det, at de nedstammede fra eller vare besvogrede eller beslægtede med irske, skotske, angelsachsiske Konger eller andre Stormænd.[24] Dette viser bedst, hvor gamle og nøje knyttede Forbindelserne mellem Norge og Vesterlandene må have været ved vor sikkre Histories Begyndelse; thi sligt fornemt Svogerskab skulde de norske Vikinger ikke have opnået, om de kun havde aflagt flygtige Besøg på de irske eller storbritanniske Kyster; det forudsætter, at de havde vundet sikkert Fodfæste her, at de samtidig have havt Herredømme eller Besiddelser på begge Sider af Havet, og at der har fundet en langvarig både krigersk og fredelig Berørelse Sted mellem Folkene. I den samme Retning peger det, når vi see, at i vestenfjeldske til Island udvandrede Høvdingslægter keltiske eller angelsachsiske Navne — som Kjallak, Njål, Osvald, Konal o. fl. — vare almindelige Ættenavne. På Orknø, som, efter hvad Stedsnavnene godtgjøre, oprindelig har havt keltiske Indbyggere,[25] synes disse allerede i Harald Hårfagres Tid at have været sågodtsom ganske fortrængte eller absorberede af Nordmændene, og på Syderøerne synes den norske Befolkning allerede da at have været den herskende. Man kunde herved ledes til at formode, at Nordmændenes Færden i disse Farvande må være begyndt langt op i Tiden og længe forud for den egentlige Vikingperiode.[26] I de irske Annaler henføres nu vistnok det første Angreb af nordmanniske Vikinger på Irlands Kyster til År 795, altså til samme Tid, da Vikinger også begyndte at vise sig ved de engelske og franske Kyster, og Nordmannerne omtales ved denne Lejlighed som et fremmed Folk, der nu først blev bekjendt i Irland. Men om end således Norges Forbindelser med det keltiske Vesten og navnlig Irland ikke med Sikkerhed kan føres længere op i Tiden end til Vikingperiodens Begyndelse, et hundrede År omtrent før Harald Hårfagre, må det på den anden Side erindres, at Vikingtogene ingensteds så tidligt ledede til Stiftelsen af virkelige Riger og et nøjere Samkvem mellem Folkene som netop her.

Forholdet mellem Irerne og de norske Indtrængere var et ganske ejendommeligt og forskjelligt fra Forholdet mellem de nordiske Vikinger og den indfødte Befolkning i de fleste andre Lande, hvorhen de nordmanniske Herjetog strakte sig. I Almindelighed var dette Forholdet ubetinget fiendtligt. Den angelsachsiske, flamske eller gallofrankiske Befolkning undlod stundom, lammet af Skræk, at sætte sig til Modverge ligeoverfor de fremmede Røvere, hvem de overlode sine Byer eller Boliger til Udplyndring. Men der høres intet om, at de sluttede Fred og Venskab med sine Plageånder; de betragtede dem dertil altformeget med ublandet Afsky og Skræk som vilde Dyr uden Gnist af menneskelig Følelse. Hos Irerne derimod var den indre Splittelse, det indbyrdes Fiendskab mellem Khlanerne sterkere end Hadet mod de hedenske Nordmanner. Derfor see vi, at hos dem meget hyppig og allerede i Vikingtogenes første Tidsrum enkelte Khlaner eller Khlanshøvdinger sluttede Venskab med Vikingerne og kjæmpede ved deres Side mod sine egne Landsmænd.[27] Det er klart, at dette måtte have en intimere Berørelse tilfølge mellem begge Folk end den, som fandt Sted i Lande, hvor Vikingerne kun havde for sig Fiender eller Flygtninger. Og dertil kom nu, at de norske Bosættelser i Vesterlandene dannede en såatsige sammenhængende Række, der tillige, på Grund af de ringe Afstande, stod i nært og uafbrudt Samkvem med Moderlandet, så at de egdske, rygske eller sognske Stormænd, der havde vundet Land og Herredømme ved Irlands eller Skotlands Kyster, tillige bevarede sine Besiddelser i Hjemmet, rimeligviis stundom opholdt sig i Norge og stundom i Vesterlandene og på en Måde kunde siges at have den ene Fod i Norge, den anden i Skotland eller Irland.

I disse Forhold var der givet Betingelser for en Udvikling i flere Retninger, som vi tro må tillægges megen Betydning.

Ikke blot holdtes den krigerske Ånd i en stadig Virksomhed ved de mangeartede Berørelser med en fremmed og i det Store taget fiendtlig Befolkning; ikke blot vandt Høvdingerne og de store Ætter en mere ophøjet og uafhængig Stilling ved at forbinde med sine Odelsjorder i Norge Ejendom eller Herredømme i fremmede Lande. Men også på en mere directe Måde måtte det nære Samkvem med de keltiske Folkeslag i Vesten virke i høj Grad vækkende og befrugtende på Åndslivet hos de norske Stammer.

Den keltiske Race nåede ikke som den germaniske til at spille en politisk herskende Rolle i Europa. Ydre Omstændigheder vare for en Deel Grunden hertil: Kelterne kom i Berørelse med den romerske Stat på en Tid, da denne endnu havde bevaret sin fulde Livskraft, — men for en Deel vistnok også Ejendommeligheder ved begge Racers indre Udvikling. Hos Kelterne kom det religiøse Element til at spille en langt mere indgribende Rolle end hos Germanerne. Der udviklede sig hos dem en egen Prestestand, som beherskede fuldkommen Stats- og Samfundslivet. Dette Forhold havde en lidet gunstig Indflydelse med Hensyn på Racens politiske og krigerske Dygtighed, men bidrog i andre Retninger til at fremme dens Udvikling. Druiderne vare Philosopher og Digtere, Bærere af et Åndsliv, som, at slutte efter de få Vidnesbyrd derom, som ere blevne bevarede til vor Tid, må have været et sammenligningsviis merkverdig rigt og modent. De romerske Erobringer, der strakte sig udover hele Gallien og Størstedelen af Storbritannien, afbrøde i disse Lande den ejendommelige keltiske Udvikling. Men i det yderste Nordvesten hevdede Kelterne sin politiske Selvstændighed, og her, navnlig i Wales og Irland, fortsatte deres Åndsliv sig, idet det ved Christendommens Indførelse tildeels antog nye Former og en ny Charakteer, uden at svækkes eller afbrydes. Christendommen blev indført i Irland i Slutningen af det 4de Århundrede, ikke ved Tvang eller voldsomme ydre Foranstaltninger, men ved en fredelig Missionsvirksomhed. Den nye Religion knyttede sig ved jævne Overgange til den gamle nationale. Det ved Druidismen udviklede religiøse Liv overførtes til Christendommen, og denne opnåede derved en Magt og Inderlighed som neppe noget andetsteds i det middelalderske Europa. Irland blev kaldt „de Helliges Ø“, og der opstod det Sagn, at dens Jordbund var så hellig, at intet ureent eller giftigt Kryb kunde trives på den. Irland var gjennem en Række af Århundreder et Centrum for Åndslivet i Europa, ikke blot det religiøse, men også det literære og videnskabelige. Medens man i det øvrige Europa indskrænkede sig til at læse Kirkefædrene, blev den classiske Literatur studeret i de irske Klostre, ikke blot den latinske, men også den græske, som overalt ellers var gået næsten fuldkommen i Forglemmelse. Endog den exacte Videnskab — Mathematik og Astronomi — dyrkedes med Fremgang. Et af Differentspuncterne mellem den romerske og den irske Kirke var Påskeberegningen; under en Discussion herom yttrede den berømte irske Missionær St. Columban (der levede i Slutningen af det 6te og Begyndelsen af det 7de Århundrede): „Vi forstå den Ting bedst; vi Irlændere ere bedre Astronomer end I Romere“, og at han havde Ret til at tale med en slig Overlegenhed, viiste sig, da nogen Tid efter den irske Munk Virgilius fremstod og vakte Skandale over hele Christenheden ved at lære Existentsen af Antipoderne. Ved Siden af de lærde Studier udviklede sig tillige en mere folkelig Literatur i Landets eget Sprog, af historisk og poetisk Indhold. Irerne bleve i alle Retninger det øvrige Europas Lærere; fra dem udgik en Række af Missionærer: Columbanus, Kilian, Gallus, Fridolin etc., der udbredte Christendommen eller stiftede Klostre, som Bobbio i Lombardiet, St. Gallen i Schweitz, Seckingen i Tydskland, hvilke bleve Planteskoler for Literatur og Lærdom.[28]

Denne irske Nationalcultur nåede sin højeste Blomstring i det 7de Århundrede. „Tout le septième siècle appartient moralement aux élèves d’Irlande“, siger Henri Martin.[29] I det 8de Århundrede begynder Decadencen. Man har sat denne i Forbindelse med de nordmanniske Herjetog, der toge sin Begyndelse i det nævnte Århundrede; men vistnok har den havt en dybere Grund. Det har været et indre Forfald, en moralsk Slappelse, som i den følgende Tid gjorde Irland til et Bytte for fremmede Erobrere og næsten udslettede Sporene af dets tidligere høje Civilisation. Men denne Civilisation bevarede endnu længe, efterat Forfaldet allerede kunde siges at være indtrådt, meget af sin Kraft og vækkende Indflydelse. I det 9de Århundrede udgik en af Middelalderens dybsindigste Tænkere, Johan Scotus Erigena, fra Irland. Til det samme Århundrede hører en lang Række af irske Forfattere: Digtere, Legendeforfattere eller Annalister[30] Og hos Irernes nære Naboer og Stamfrænder, Kymrerne i Wales og Cornwall, skjød den keltiske Races Åndsliv en ny Væxt, som ligeledes fik Betydning for Europa. Medens i Irland Druidismens religiøs-philosophiske Side trådte sterkest frem, var det her navnlig dens poetiske, som gjorde sig gjeldende. Middelalderens Romantik og Ridderpoesi har sin Hovedkilde hos Kymrerne.

Hos intet Folk har måskee Digtekunst og Poesi spillet en så stor Rolle som hos dette. „Fremmede, som kom til Landet“, fortæller en Forfatter fra det 12te Århundrede, „modtoges med den største Gjestfrihed og underholdtes fra Morgen til Aften med Sang og Harpespil“.[31] Der var en Harpe i hvert Huus, hvor fattigt det end var; siddende i en Kreds om Spillemanden underholdt man sig ved at synge Viser og Vers. Poetiske eller musikalske Veddekampe fandt jævnlig Sted, mellem enkelte Mænd eller mellem hele Landsbyer. Digterne vare de ledende Mænd i Folkeforsamlingerne; på deres Stemme beroede ofte Krig og Fred og Afgjørelsen af de allervigtigste Statshandlinger. Dette Poet-Regimente har ganske vist havt sine Skyggesider; men det vidner ialfald om den høje Agtelse, hvori Kunsten stod, og vi behøve blot at erindre, at den kymriske Poesi gjennem fransk-nordmanniske og angelsachsiske Efterligninger længe vedblev at beherske Europa, for at erkjende, at den ikke har savnet indre Gehalt.[32]

Også med Wales må Nordmændene fra sine nærliggende Bosættelser på den irske Østkyst og på Øerne mellem Irland og Storbritannien (Syderøerne og Man) have stået i nær Berørelse og det allerede længe forud for Harald Hårfagres Tid, og herved bestyrkes vi altså endnu mere i vor Forestilling om den høje Betydning, som disse norske Småriger i Vesten må have havt for Udviklingen af Nordmændenes Åndsliv nærmest forud for den sikkre Historie.

En nyere dansk Forfatter[33] har, idet han omtaler de irske Historikeres Klagemål over, at Nordmannernes Herjinger nedbrød deres Lands gamle Civilisation og kvalte de rige Spirer til en national irsk Literatur, udtalt Tvivl om denne Civilisations foregivne Højde og fremsat den Mening, at de nordiske Folk, specielt Nordmændene, i Vikingperioden ikke skulde have stået lavere, men snarere højere end Irerne, af hvem de følgelig ikke skulde have kunnet lære noget synderligt, idet han henviser til, at Irerne før Nordmændenes Ankomst til Landet ikke synes at have drevet synderlig Handel eller at have stået i nogen levende Samfærdsel med det øvrige Europa, hvilket fremgår deraf, at de ved År 800 endnu ikke havde egne Mynter, og at der heller ikke i den irske Jord som i den skandinaviske opgraves mange fremmede Mynter fra Perioden før det nævnte Tidspunct, — at Irerne, på en Tid, da Nordmændene (og de Danske) byggede store Havskibe og besejlede selve Oceanet i regelmæssige Farter, indskrænkede sig til Kystfart i Fartøjer af en meget primitiv Construction,[34] og at det netop er Nordmændene, hvem de store irske Byer (navnlig Dublin), skylde sin Opkomst. Men disse Kjendsgjerninger, som måtte tillægges en afgjørende Betydning, såfremt Talen havde været om at bestemme et germanisk Folks Culturtrin, kan for Irernes Vedkommende ikke gjelde som Vidnesbyrd mod den dem tillagte høje Civilisation og rigt udviklede Åndsliv. Hos dette Folk har alti fundets og findes endnu de skarpeste Modsætninger repræsenterede: den yderste Råhed, et næsten fuldkomment Vildmandsliv ved Siden af stor Oplysning og stor Luxus.[35] Det må her haves for Øje, at den keltiske Race, sålangt man kan følge den tilbage i Tiden, viser sig grundforskjellig fra den germaniske i hele sit Anlæg. Den har aldrig kunnet måle sig med denne i practisk og politisk Dygtighed; men den har til Gjengjeld viist sig overlegen i andre Retninger. Kelternes levende Phantasi og letvakte Enthousiasme, deres Tilbøjelighed til at slutte sig sammen og gå op i almene Formål, deres Svaghed, når disse glippe og det gjelder for hver Enkelt at leve sit eget Liv, danner som en Modsætning til Germanernes Energi, kolde Overlæg og sterke personlige Selvstændighedsfølelse. Det følger heraf, at de Kjendemerker på et højere eller lavere Culturstandpunct, der ere gyldige for Germanernes Vedkommende, ikke altid slå til hos de keltiske Folk, idet de samme Sider af Culturlivet ikke fra først af gjøre sig gjeldende med lige Styrke hos begge Racer. Hvad Germanerne, ifølge deres Væsen, hurtigst og kraftigst tilegne sig af Culturen, er netop dens mere materielle eller practiske Side. Her kan det derfor være berettiget at slutte fra en lidet udviklet Søfart eller Handel til et lavt Culturstandpunct i det Hele. For de keltiske Folks Vedkommende derimod, for hvem det både i gammel og ny Tid har været characteristisk at have mere Sands for Musik og Poesi end for solide Forretninger og at være mere optaget af det Fjerntliggende, de reent åndige Formål, end af det Nærmestliggende og Håndgribelige, er denne Målestok ikke pålitlig.

Netop den her antydede Modsætning mellem de to Racer, — den germaniske og den keltiske — i Hensyn på Lynne og Udvikling, måtte i visse Forhold bidrage til at gjøre en nær Berørelse mellem dem frugtbar og vækkende. De ligesom supplerede hinanden. Kelternes Phantasi og Følelse savner den fornødne Modvegt i en viljefast, selvbeherskende Personlighed; den løber let af med dem; deres Poesi, deres Sprog i Almindelighed bliver ordgydende, svulstig, overlæsset, uden det rette Mådehold, uden det Decorum, de Fortielser, der først give Udtrykket sin rette Kraft eller Ynde. Deres Livfuldhed udarter let til Løshed og Mangel på Holdning; men den måtte virke i høj Grad tændende og befrugtende på det noget tunge germaniske Stof.

Man har således gode Grunde til at antage, at Fylkerne i det sydvestlige Norge, fra hvilke Colonierne på Hjaltland. Orknø, Syderøerne, Skotlands og Irlands Kyster fornemmelig vare udgåede, og som vedbleve at stå i den nærmeste Sammenhæng med disse Colonier, med hvem de udgjorde såatsige en Verden for sig, ved vor sikkre Histories Begyndelse var den videst fremadskredne Deel af Landet med den største Sum af både krigersk og åndig Kraft. Denne Ø- og Fjordverden minder om den græske, som blev Hjemmet for den antike Culturs Blomstring. Ganske vist har den, sammenlignet med denne, været fattig og glandsløs, ikke mindre i Hensyn på Folkelivet end i Hensyn på Naturen. Men der er meget, hvori de stemme overeens. Her som der fandt en nær Berørelse Sted mellem forskjellige Racer og Culturer, som måtte virke befrugtende og ansporende på hverandre. Her var et friskt bevæget, sterkt omtumlet Liv på Hav og Land; her må have fundet Sted en Mangfoldighed af Sammenstød, fredelige og fiendtlige, mellem Kelter og Nordmænd, en Blanding og Krydsning af cliristelige og hedenske religiøse Ideer, der måtte holde Åndslivet vågent. Her var en sterk krigersk Udvikling; men på Grund af Landenes udstykkede Beskaffenhed ledede denne dog ikke, som i den øvrige germaniske Verden, til Oprettelsen af et stort Monarchi; den skabte en Fleerhed af Småriger og tjente til at befæste i sin Magt en talrig Høvding-Classe, hvis mange Småhoffer måtte være ligesåmange Støttepuncter for den nationale Cultur.

Der savnes heller ikke Vink i vore Kilder, som tjene til at stadfæste hvad vi på Forhånd ledes til at formode om det Forsprang i åndig Udvikling, som Fylkerne i det sydvestlige Norge — de, der stillede den sterkeste Modstand mod Samlingen, — havde opnået fremfor det øvrige Land gjennem sine Forbindelser med de keltiske Lande i Vesten. — Efter Harald Hårfagres Tid ere, som bekjendt, næsten alle de Skalder, der omtales i Sagaerne, Islændinger af Fødsel. Island forsynede gjennem en lang Række af År det øvrige Norden med Hofpoeter, og her blev Skaldekunsten dyrket i en slig Udstrekning, at den næsten kunde siges at være en national Næringsvej. Men Islændingerne fortsatte i denne Henseende kun en Udvikling, som var begyndt længe forud for deres Lands Opdagelse og Bebyggelse, og Kilderne give os Grund til at antage, hvad der også i sig selv må synes rimeligt, at Skaldekunsten, inden den flyttede over til Island, har havt sit rette Hjem i det vestenfjeldske Norge, hvorfra jo også Island væsentlig kan siges at være bleven bebygget. De ældste historiske eller halvhistoriske Skalder, hvis Navne ere blevne bevarede, sees fordetmeste at have hørt hjemme i denne Deel af Landet, forsåvidt der overhovedet er noget bekjendt om deres Hjemstavn, eller forsåvidt der er nogen Datum, hvorfra man kan slutte sig til denne. Brage den Gamle[36] henføres til Firdafylke; hans Svigerfader Skalden Erp lutandi må vel ligeledes have hørt hjemme på disse Kanter; Flein Hjørssøn henføres til den samme Slægt, til hvilken Landnåmsmanden Geirmund Heljarskinn hørte, og hvis Hjem var Rogaland eller Hørdeland;[37] blandt Harald Hårfagres Skalder var Thjodolf den Hvinverske fra Agder, Ølver Hnufa fra Firdafylke; om de øvriges Hjemstavn er intet bekjendt. Også i de heroiske og mythiske Kvad, der ere optagne i den ældre Eddas Samling, finde vi Træk, der tyde på, at de ialfald for en Deel skrive sig fra det vestenfjeldske Norge og ere blevne digtede i Tiden forud for Islands Bebyggelse.

Om disse Digtes Alder og Tilblivelsessted har der iøvrigt, som man veed, rådet og råder der tildeels endnu de meest afvigende Meninger. Vi have omtalt, at man engang plejede at gå ud fra som fra noget selvfølgeligt, at de måtte føres op til den gråeste Oldtid, Århundreder forud for Harald Hårfagre eller forud for Vikingperioden, hvorfor de heller ikke skulde være at betragte som noget den norske Green af Stammen især tilhørende, men som et Fælledseje for alle de nordiske Folk, en Arv, som hvert af dem modtog fra de samme Forfædre, og at denne Mening i den nyeste Tid er bleven gjenoptaget i en ny og forbedret Skikkelse, idet man har villet henføre Eddadigtene til den såkaldte ældre og mellemste Jernalder, i det 2det—6te Århundrede, da efter Oldsagernes Vidnesbyrd den nordiske Folkeånd skal have havt en Blomstringsperiode, en Guldalder, hvis rette Hjem var Danmark og det sydlige Sverige eller de dansk-gøtiske Lande, og hvis sparsomme Rester, efter at have flyttet fra Land til Land, omsider bragtes i Huus ved Islændingernes flittige Pen. På den anden Side er der dem, som have meent, og som mene, at disse Digte, sålangt fra at være en Arv fra den fælledsnordiske Urtid eller Levninger fra en forhistorisk, dansk-gøtisk literær Guldalder, tvertimod ere forfattede på selve Island, der hvor de ere blevne samlede, og det endog fordetmeste efter Christendommens Indførelse, i det 10de, 11te Århundrede eller måskee endnu senere.[38]

Hvad nu Forsøget på at henføre Eddadigtene til den ældre og mellemste Jernalder og til de dansk-gøtiske Lande angår, da er derom det Fornødne bleven sagt i det Foregående. Vi have seet, at Oldsagerne ikke give nogensomhelst fornuftig Grund til at tale om en Folkeåndens Blomstringsperiode forud for den sikkre Historie, til hvilken man skulde henføre det Bedste af hvad der er bevaret i den islandske Literatur. I Eddadigtene selv er der intet, enten fra Sprogets, Stilens eller Indholdets Side, der taler for at tillægge dem en så høj Ælde. Sproget er vel antikt, men dog ikke mere, end at de for den Sags Skyld godt kunne antages for at være samtidige med de ældste historiske Skaldeverker fra det 9de og 10de Århundrede, eller måskee endnu nyere, og at det viser sig at være en ligefrem Urimelighed i sproglig Henseende at føre dem op sålangt som til det 6te eller 5te Århundrede, til den ældre og mellemste Jernalder.[39] Man har anført som Vidnesbyrd om deres højere Ælde fremfor de historiske Skaldeverker, at de ikke som disse henføres til den eller den bestemte Digter, men citeres anonymt; men dette bør vel snarere opfattes som en Følge af, at deres Indhold var forskjelligt fra de øvrige Skaldedigtes, end deraf, at de skulde være såmeget ældre end disse; de Digte, der citeres under Henførelse til en bestemt Forfatter, ere fordetmeste af historisk Indhold, Lovkvad, sammensatte til Forherligelse af en eller anden Konges eller Stormands Bedrifter og affattede i de mere kunstige Former, der vare blevne brugelige for denne Art af Poesi; når disse Digte citeres, er det enten (i Sagaerne) som historiske Actstykker, samtidige Vidners Udsagn, til Støtte for Pålitligheden af den prosaiske Fortælling, eller det er (i Snorres Lærebog i Digtekunsten) for at godtgjøre ved en anseet Skalds Exempel Tilladeligheden af en eller anden Omskrivning, et eller andet poetisk Udtryk; i begge Tilfelde var Forfatternavnet noget væsentligt, som det gjaldt at huske og at anføre; dette var derimod ikke Tilfelde ved de mythiske og heroiske Digte, der kun citeres for Indholdets, ikke for de poetiske Udtryks eller Formers Skyld, og hvis Indhold er af en sådan Beskaffenhed, at det intet kunde lægge til eller tage fra dets Vegt, hvem så end Digteren var. — Man har fremdeles udhævet Eddadigtenes simplere Versformer, jævnere, mindre kunstige Stiil i Sammenligning med de Digte, der henføres til bestemte historiske Skalder; men heller ikke dette Beviis for deres højere Ælde kan ansees for gyldigt; også her bør den Forskjel, som man iagttager, snarere forklares af Emnet end af Tidsafstanden. Den i Eddadigtene almindeligst forekommende Verseart, Fornyrdalag, er vistnok en ældre, mere oprindelig end den, der brugtes i de historiske Lovkvæder eller Dråpadigtningen, den såkaldte „drotkvædr háttr“; men hiin vedblev at holde sig ved Siden af denne til lige ned i det 13de Århundrede. Det beroede på Emnet, om man valgte den ene eller den anden. Og til den simplere Verseart svarede i Regelen også en jævnere Stiil; den samme Skald, der overlæssede sine Vers med dunkle og kunstige Omskrivninger, når han sammensatte et Lovkvæde for en samtidig Høvding i den drottkvædne Verseart, kunde digte simpelt og smukt, når han digtede i Fornyrdalag.[40] Iøvrigt, om end Eddaens mythiske og heroiske Kvad i det Hele må siges at være affattede i en simplere og mere naturlig Stiil end Dråpaerne, må man dog ikke forestille sig, at Forskjellen skulde være nogen stor eller gjennemgribende; tvertimod: begge Arter ere forbundne ved jævne Overgange og have i det Store taget det samme Præg; de kunstige Omskrivninger, de på hinanden dyngede Billeder udmerke såvel hine som disse; der er kun en Gradforskjel tilstede i Hyppigheden og i Kunstigheden; det poetiske Udtryk, Maneren er væsentlig den samme, kun videre udviklet i den egentlige Skaldedigtning end i Eddadigtningen; begge Arter høre på det nøjeste sammen og kunne ikke skilles fra hinanden; de ere Systre, eller den ene er den andens umiddelbare Affødning. Tidsafstanden, om der er nogen, kan ikke have været nogen stor, og der, hvor den ene har blomstret, der må også den anden have havt sit Hjem.[41] — Man har endelig talt i svimlende Udtryk om Eddadigtenes høje, rene Poesi, deres „hellige Begejstring“, og meent, at denne Poesi, der hænger sammen med Hedenskabet, ikke skulde kunne have sit Udspring fra en Periode, da Hedenskabet må have befundet sig i Forfald og christelige Forestillinger allerede havde øvet Indflydelse gjennem de nordiske Vikingers hyppige Samkvem med Sydens og Vestens christne Folkeslag. Men der må sondres mellem Poesi og Religion. „Wie die Farben die Wirkungen, aber auch die Trübungen des Lichts sind, so sind die Kunst und Wissenschaft nicht bloss die Geschöpfe, sondern auch die Zerstörer des Glaubens“ (Mommsen). Den rene Tro’s Tidsalder plejer ikke at være Kunstens eller Poesiens. Grækenlands Kunst og Literatur blomstrede i en Periode, da dets nationale Religion allerede befandt sig i en Opløsningstilstand. Den katolsk-christelige Kunst tog først sit rette Opsving, efterat de religiøse Forestillinger, hvorfra den udsprang, havde tabt sin fulde Magt over Sindet. Kunsten kræver en vis Fjernhed ligeover de Gjenstande eller Forestillinger, som den skal behandle, for at den kan behandle dem med tilstrekkelig Frihed. I Overeensstemmelse hermed må vi nu også tænke os Forholdet mellem den gamle Mythedigtning, hvoraf der er bevaret Levninger i Eddaen, og den hedenske Religion: de stå i den nøjeste Sammenhæng med hinanden; men Digtningens rigeste Udfoldelse må først have faldt efter den Periode, da Religionen stod i fuld Kraft, uberørt af fremmede Indflydelser. — Det er i det Foregående bleven udviklet, hvorledes den Opfatning af Guderne og Gudelivet, der gjør sig gjeldende i Eddaernes Digte og Fortællinger, peger tilbage på Vikingtiden. Gudelivet framstilles som et reent Kampliv, og Mythen om den store Verdenskamp, i hvilken alle Guderne skulde gå til Grunde, er bleven Midtpunctet, hvorom alle mythiske Forestillinger samle sig. En sådan Charakteer har Mythekredsen først kunnet antage under Indflydelse af de hyppige Berørelser med fremmede Folk og det urolige krigerske Liv, der fandt Sted i Vikingperioden. I religiøs Henseende betegner denne Omdannelse en Opløsningstilstand: Guder, der forestilles som forgjængelige, og hvis Undergang er bleven et Yndlingsemne for Poeterne, kunne ikke længer have været Gjenstand for den dybe Ærefrygt, som det religiøse Forhold kræver; men, hvad der er Tilbagegang for Religionen, er ofte Fremgang for Poesi og Philosophi. Vi see en rationalistisk Opfatning af Guderne gjøre sig gjeldende endog i de af disse Digte, der have det ældste og oprindeligste Præg, men den begyndende Rationalisme må netop antages at have givet de religiøse Forestillinger en forhøjet poetisk Spirekraft ved at føre dem hen i en sådan Fjernhed, at de ikke længere kunde kue, men dog på samme Tid vare nære nok til at fylde Sindet. Og ikke blot ved sit almindelige Indhold viser Eddaens mythiskheroiske Digtning hen på Vikingperioden som sin historiske Baggrund; men der forekommer også rundt omkring i Digtene specielle Træk, som på det umiskjendeligste tjene til at stadfæste dette Indtryk.[42]

Vi have således en nogenlunde bestemt Tidsgrændse opad for Eddadigtenes Tilblivelse: de kunne ikke være ældre end det 9de Århundrede, da de store Søtog vare komne i Gang. Vanskeligere vil det være at drage Tidsgrændsen til den modsatte Side. Deres Stof tilhører Hedenskabet og særlig Hedenskabets sidste Periode, Vikingtogenes Tidsalder; men derfor kunne de selv gjerne være meget yngre. Og ialfald om flere af dem gjelder det, at både deres Stiilcharakteer i Almindelighed og enkelte Udtryk og Vendinger eller enkelte Ord give Grund til at formode, at de, i den Skikkelse, hvori de nu foreligge, tilhøre den christne Tid. Om andre derimod (navnlig de egentlige Gudekvad eller mythiske Digte) kan det vistnok antages som nogenlunde sikkert, at de ere ældre end Christendommens Indførelse, vel endog end Islands Opdagelse og Bebyggelse. Men forsåvidt dette er Tilfelde, forsåvidt man må antage disse Digte for at være tilblevne allerede hos Nordmændene i Norge og derfra at være overførte til Island, hvor de bevaredes og tilsidst optegnedes, er der meget, som peger særlig på den vestenfjeldske Deel af Landet som deres oprindelige Hjemstavn.

Det meest afgjørende Beviis for, at Eddadigtene ikke ere svenske eller danske, men norske, ligger i det Natursceneri, som de oprulle eller antyde; men dette Beviis fører i Regelen videre; det fører ikke blot dertil, at Digtene ikke kunne være forfattede andensteds end i Norge, men også dertil, at de ikke kunne være forfattede andensteds end i det vestenfjeldske Norge og de derfra bebyggede Øer.

Når det i Völuspå’s Skildring af den gjenfødte Jord heder: „Falla forsar, flýgr örn yfir, sá er á fjalli fiski veiðr“, da er dette et Naturbillede, som måtte ligge fjernt for en dansk eller en svensk Digter, medens det lå ligetil for en norsk, allerhelst en Vestlænding eller en Islænding. De Påmindelser, der gives i Håvamål: „Á fjalli eða firði, ef þik fara tiðir, fástu at virði vel“ (når du vil fare over Fjeld eller Fjord, da forsyn dig vel med Niste); „matar ok váða er manni þörf þeim er hefir um fjall farit“ (Mad og Klæder behøver den Mand. som har faret over Fjeldet), måtte synes alt andet end vel anbragte, såfremt Talen havde været om at spadsere op og ned af en dansk Bakke eller at fare over en af de lave Åsrygge i Gautland eller Svealand; derimod ville de den Dag i Dag erkjendes at være meget fornuftige, når det gjelder at rejse over Fjord eller Fjeld i det vestenfjeldske Norge eller på Island. I Håvamål sammenlignes den venneløse Mand med Furuen, der må dø ud, fordi den står alene i Gårdsrummet, ubeskyttet mod Veir og Vind; „hrörnar þöll sú er stendr þorpi á, hlyrat henni børkr né barr“. Dette passer kun på det vestenfjeldske Norge; i det Søndenfjeldske, hvor der ikke er så vejrhårdt, kan nemlig Furuen meget vel trives, om den end står alene.[43] „De våde Fjelde“, „de rimede Fjelde“, „de bratte Fjeldskorter“, „de mørke Lier“, „de bratte Brauter“, „de glymmende Jøkler“, „Jagt efter Rensdyr på glatte Tøfjeld“ o. s. v. ere charakteristiske Naturbilleder, der forekomme rundt omkring i Eddadigtene, og hvorved de udelukkes ikke blot fra Sverige og Danmark, men tildeels også fra det søndenfjeldske Norge. Og da det nu ialfald gjelder om enkelte blandt dem (som Håvamål, Rigsmål),[44] at de ifølge sit Indhold ikke kunne være forfattede på Island, ere vi henviiste til at tænke på det vestenfjelske Norge som deres oprindelige Hjemstavn.

De her anførte Træk tjene unegtelig til at støtte Formodningen om de skotsk-irske Forbindelsers Betydning for Åndslivet i de til Gulathingslagen hørende Fylker. De fremkalde en bestemt Forestilling om, at disse Fylker i Tiden nærmest forud for vor sikkre Historie vare Skaldekunstens rette Hjem, som de vare Søkongernes og Vikingernes. Og når vi nu erindre, at det var dem, der stillede den skarpeste og sejgeste Modstand mod Rigsstifteren, at Kampen i Hafrsfjord og de derpå følgende talrige Udflytninger næsten synes at have affolket dem for deres Høvdingclasse, at det overhovedet var det norske Aristocrati, mod hvem Fylkernes Samerobring var rettet, få vi et sterkt Indtryk af, hvormeget denne Samerobring har kostet det norske Folk. Den var måskee nødvendig for at hevde Folkets nationale og politiske Selvstændighed; såfremt Harald Hårfagre ikke havde opstillet et norsk Kongedømme ved Siden af det danske og svenske, vilde måskee de norske Fylker, det ene efter det andet, være komne i et Afhængighedsforhold til Danmark eller Sverige. Men Kongedømmet kunde alene finde Plads på Bekostning af den Høvdingclasse, der havde været den nationale Culturs Bærer. Landets bedste Kræfter måtte flytte ud, for at Resten kunde indordnes under en Statseenhed og hevde sin politiske Selvstændighed. Her var det nu det store Held, at Island netop var bleven opdaget ved den samme Tid, da de store Kampe fandt Sted, der førte det norske Folk ind på en ny Udviklingsbane, så at disse Kræfter ikke gik tabt for Folkets Historie, om de end udvortes skiltes fra det. På Island bleve de gamle Høvdingætter, der havde måttet fly sin Odel i Norge for Haralds „ofríki“, efterhånden atter samlede; her fandt de et Tilflugtssted, hvor de kunde hevde sin Uafhængighed uden at opgive sin Nationalitet, og her kunde den gamle Stammecultur, som var repræsenteret af dem, fortsætte og fuldende sin Udvikling under de heldigste Betingelser, idet den var bragt i Sikkerhed for de forstyrrende Indflydelser, for hvilke den blev udsat i sit oprindelige Hjem, uden dog at være afskåret fra den nationale og historiske Sammenhæng, hvorpå dens Trivsel beroede.

Fodnoder

1

Germ. Cap. 43.

2

Waitz, D. V. G., L. 277 ff.

3

Lappenberg, Gesch. v. England, I. 561.

4

Munch, N. F. H., I. 1. 153-54. Jvfr. Waitz, D. V. G., I. 305.

5

Keyser, Retsforf., S. 7, 21 ff.

6

Som t. Ex. den rogalandske eller hørdske Høvding med Kongetitel Geirmund Heljarskinn.

7

Ottar’s Rejseberetning, trykt mange Gange, er oversat hos Munch, N. F. H., I. 1. 608—11.

8

Munch, N. F. H., I. 1. 611, mener, at Ottar’s Skildring svarer til Tiden nærmest før 870. — Jvfr. Dr. Jessen’s Afhandl. om Egils Saga, i Sybels Hist. Zeitsch. 1872, 3. Heft., S. 79.

9

Jvfr. Munch, N. F. H., I. 1.401 ff., 7l2 ff. Keyser, Retsforf., 163 f.

10

Se Isl. Sög. 1843. I. S. 5.

11

Egils Saga, Cap. 58.

12

„Firdafylke“ betyder Fjordfylke; „Sogn“ er oprindelig Navn på Fjorden og antages at betyde en trang Fjord; derefter er Folkenavnet Sygninger dannet. Munch, N. F. H., I. 1. 81.

13

Det udledes af „þróask“, at trives. Munch, l. c. S. 85.

14

Norsk Hist. Tidsskrift, II. S. 232.

15

Munch, N. F. H., 1. 1. 424.

16

Munch, i Langes Tidsskrift for Literatur, IV. 101 ff. Nicolaysen, Norske Fornlevninger, S. 199—200.

17

Munch’s Afhandl. Om de vestfoldske Konger, i Langes Tidsskr. IV; N. F. H, I. 1. 292—94, 351.

18

Munch, N. F. H., I. 1. 401—3.

19

Hskr. Har. Hårf. S., Cap. 6.

20

Egils Saga, Cap. 4.

21

Safn t. S. Isl. I. 296.

22

Om Tidsregningen, se Gudb. Vigfussons Afhandling, Safa t. S. Isl. I. 211.

23

G. Vigfusson, Safn t. S. Isl. I. 221.

24

T. Ex. Thord Skegge, Brodersøn af Ketil Flatnef, Landnåmsmand, var gift med en Datter af Osvald og Ulfrun. Datter af den engelske Konge Jatmund; Hofda-Thord, Landnåmsmand, var gift med en Datterdatter af den irske Konge Kjarval; Audun Stoti, Landnåmsmand, var gift med en Datter af den irske Konge Maddadd; An Raudfeld, Landnåmsmand, var gift i Irland med Datter af Jarlen Bjartmar; Eyvind Austmand, Fader til Landnåmsmanden Helge Magre, og Grimolf, Landnåmsmand, begge fra Agder, vare begge gifte med Døttre af den irske Konge Kjarval o. s. v. Landn. I. 10. II. 10. 26. III. 10. 12. V. 13. — Jvfr. Safn. t. S. Isl. I. 186. 197. 228—29.

25

Se Munch, Geographiske Oplysninger om de i Sagaen forekommende skotske og irske Stedsnavne, i Ann. f. N. Oldk. 1852 og 1857.

26

Også i de ossianske Digte har man villet finde Vidnesbyrd om Forbindelser mellem Norge og de keltiske Lande i Vesten, der gå tilbage forud for Vikingperioden; see Finn Magnusens Afhandlinger i Skand. Lit. Selsk. Skr. 1813, 1816 og 17. Men disse Digtes Alder er, som bekjendt, ganske uvis.

27

Se Moore, Hist. of Ireland (1835), II. 71 o. fl. St.

28

Moore, Hist. of Ireland, I. 13.

29

Hist. de France, II. 130.

30

Moore, Hist. of Ireland., II. 54—58. Jvfr. Todd, Introd. til Udgaven af „The war of the Gaedhil with the Gaill“, S. XXVIII.

31

Giraldus Cambrensis. Jvfr. Thierry, Hist. d. l. conquête de l’ Angleterre.

32

Om Bardevæsenet og Digtekunsten hos Kymrerne see Walter, Das alte Wales. De ældste endnu bevarede Levninger af den gamle bretske eller kymriske Poesi skrive sig fra det 6te Århundrede og ere udgivne af Villemarqué under Titel: „Poèmes des Bardes Bretons du 6e siècle, Paris 1850. — I den følgende Tid vedblev Poesien at blomstre i Wales og tog et nyt Opsving i det 12te Århundrede. Se Walter l. c. S. 305.

33

Worsåe, Minder om de Danske og Nordmændene, S. 412 ff.

34

De såkaldte „Currachs“, der vare forferdigede af Kviste, over hvilke der var udspændt Huder. Moore, l. c. I. 190.

35

Moore, l. c. I. 186 f.

36

Dr. Jessen (Zeitschr. f. deutsche Philologie, III. 21) finder det „sehr naiv, diesen „ältesten namhaften Skalden Norwegens“ des Dagewesenseins auch nur für verdächtig zu halten“. Se hvad herimod er bemerket af G. Storm, Hist. Tidsskr., III.

37

Munch, N. F. H., I. 1. 309—10.

38

Se t. Ex. K. Maurer (og Gudbr. Vigfusson) og Theodor Møbius i Høpfner & Zacher, Zeitschr. f. d. Phil., I. 58 og 436—37.

39

Jvfr. Dr. E. Jessen, Zeitschr. f. d. Philol., III. 26—27. Dansk hist. Tidsskr., 3. Række, VI. 255. Tidsskr. f. Philol. & Pædag. VIII. 229.

40

Se N. M. Petersen, Den oldn. Liter. Hist. i Ann. f. N. Oldk. 1861. S. 112—13.

41

Se Jessen, Zeitschr. f. d. Philol., III. 42—44.

42

Til Ex. i Hárbardsljód, Kvadene om Helge Hundingsbane, Atlemål. Se Jessen, Zeitschr. f. d. Phil., III. 38 f.

43

Jessen, Zeitschr. f d. Philol., III. 32 ff.

44

„Håvamål“ ved sine Råd til „þjóðans barn“, sin Thingforsamling, hvor Konge taler (see Jessen, Dansk hist. Tidsskr., 3. R. VI. 266); „Rigsmål“ (der plejer at regnes med blandt Eddadigtene) ved sin Betragtning af Kongedømmets Udvikling og overhovedet af Samfundsforhold, der passe på Norge før Harald Hårfagres Tid.

VII.

Islands Bebyggelse og ældste Forfatning.

ISLAND blev fundet af Nordmændene allerede i Harald Hårfagres tidligste Levealder. De tre Mænd, der nævnes som Landets Opdagere,Nadd-Odd, Gardar og Floke, synes at have foretaget sine Rejser hid mellern Årene 860 og 870.[1] Men først to År efter Slaget i Hafrsfjorden skete den første egentlige Bebyggelse. Det var Fostbrødrene Ingolf og Leif, begge ansete Mænd fra Firdafylke, hvis Odeler vare blevne dem fradømte, fordi de havde fældet to af Jarlen Atle’s Sønner, og som valgte at flytte med alt sit Gods og alle sine Folk til Island, hvor de begge nedsatte sig, og hvor den ene af dem, Ingolf, der indrettede sig en Gård, som blev kaldet Reykjavik, på Nordsiden af den fra Øens sydvestre Kant udstikkende Halvø, blev Stamfader for en talrig og mægtig Æt. Dette skete i 874. Landet var nu blevet bekjendt, og allerede i de nærmest følgende År sees enkelte norske Stormænd, der ikke kunde finde sig tilrette med den nye Tingenes Orden, at have fulgt det af Leif og Ingolf givne Exempel; således Skallagrim fra Firdafylke, der var bleven Harald Hårfagres uforsonlige Fiende, efter at denne havde ladet hans Broder Thorolf Kveldulfssøn dræbe, og som med Slægt og Venner tog sin Tilflugt til Island fire År efter Ingolf og Leif (878); Skallagrims Frænde, Ketil Høng, en Søn af Thorkel Naumdølejarl, der kom hid Året forud (877) med to Skibe, mange Folk og meget Gods; Thorolf Mostrarskegg, en mægtig Høvding på Hørdeland eller Rogaland, der havde pådraget sig Harald Hårfagres Vrede ved at huse hos sig en af Harald landsforviist Mand (Ketil Flatnef’s Søn Bjørn), og som nedsatte sig ved Breidefjorden på Island ti År efter Ingolfs Bosættelse („x vetrum siðarr en Ingólfr hafði farit at byggja Island“, altså 884).[2]

Det synes imidlertid at have varet nogen Tid, inden Bebyggelsen kom rigtig i Gang, og det er kun få af de store Landnåm, der lade sig føre tilbage til den første Periode af Landnåmstiden, fra 874 til omkring 884. Sejladsen over det brede Havstykke mellem Norge og Island var farlig, og det var ikke meget, som skulde lokke til at foretage den, sålænge der gaves noget Udkomme andensteds for de misfornøjede norske Stormænd. Vel frembød Island større naturlige Fordele i hiin Tidsalder end nuomstunder; i Dalene nede ved Kysten fandtes dengang Skog, sommesteds endog så stor, at der kunde vindes Huus- og Skibstømmer af den; disse Skoger, der nu ere forsvundne, gave Ly mod de isnende Jøkelvinde, så at Agerdyrkningen mangesteds kunde drives med Held; der fandtes ypperlige Græsgange, og på Grund af Havets Nærhed vare Vintrene ikke strengere, end at Fæet kunde gå ude og føde sig selv det hele År rundt; Fjordene og Elvene vare fulde af Fisk; der var Selvær og Eggevær, og Havstrømningerne bragte Drivtømmer tillands. Alligevel måtte det dog ansees for at være et dårligt Bytte, den norske Høvding gjorde, når han opgav sine Ættejorder for at nedsætte sig på en øde, ubygget Strand under Polarcirkelen. „Til det Fiskestade farer jeg ikke på min gamle Alder“, heder det, at Ketil Flatnef skal have svaret, da han blev opfordret til at flytte over til Island.[3] Det var heller ikke did, men til Orknø og Syderøerne, Skotland og Irland, at den store Strøm af Udvandrere gik i Tiden nærmest efter Hafrsfjordslaget. Her fandt de norske Høvdinger, som ikke vilde underkaste sig det nye Kongedømme, Venner og Frænder, her havde de tildeels selv Ejendomme, og her vare de kun ved et kort Havstykke skilte fra Norge, så de efter et Par Dages Sejlads kunde komme tilbage igjen, fortsætte Krigen mod den fælleds Fiende, søge Hævn over ham eller benytte den gunstige Lejlighed til at gjenvinde, hvad de havde tabt. De norske Kyster vedbleve derfor gjennem en lang Årrække efter Enekongedømmets Oprettelse at idelig hjemsøges af landflygtige Vikinger, der kom over fra Øerne i Vesterhavet, hvor de havde fundet et Tilflugtssted, og hvorfra de søgte at tilføje det nye Rige såmegen Skade som muligt. Harald havde hver Sommer Leding ude og randsagede Øer og Udskjær; men det nyttede kun lidet; thi når Vikingerne bleve hans Flåde var, flyede de tilhavs og bragte sig i Sikkerhed på det nærliggende Hjaltland eller på Orknø eller Syderøerne, hvorfra de atter vendte tilbage, når han var borte. Han besluttede derfor at underlægge sig Øerne i Vesterhavet for med eengang at gjøre Ende på Vikingernes Uvæsen og sikkre sig mod de Farer, der stadig måtte true ham fra disse Nordmændenes gamle Bosættelser, sålænge de frembøde et Fristed for de landflygtige Høvdinger, som herfra med Lethed kunde knytte Forbindelser med sine tilbageblevne Landsmænd og vedligeholde Oprørsånden inden Landet. Disse Øer hørte desuden på en Måde allerede Norge til, og Haralds Samlingstanke kunde ikke siges at være fuldstændig gjennemført, inden han også havde udbredt sit Herredømme over dem. Han stak altså en Sommer i Søen med sin Flåde, sejlede vestover til Hjaltland, derfra til Orknø og Syderøerne, og kom lige til Man, idet han overalt herjede og rensede Landet for Vikinger, fældte somme og drev de andre på Flugt, og lagde alle disse Øer under sit Herredømme, idet han indsatte Jarler, der skulde forestå Landsstyrelsen i hans Navn og give ham Skat. Med Orknøerne forlehnede han Ragnvald Mørejarl, der igjen overlod dem til sin Broder Sigurd og efter hans Død til en af sine Sønner.

Dette Haralds Vesterhavstog fandt efter al Sandsynlighed Sted mellem Årene 880 og 884.[4]  Få År senere udentvivl var det, at Thorstein Raude, Ketil Flatnefs Dattersøn, der i Forening med Orknøjarlen Sigurd havde underlagt sig hele det nordvestlige Skotland og hersket derover som Konge, blev svegen og fældet under en almindelig Opstand af Skoterne. Ved disse to Begivenheder bleve mange norske Stormænd, der fra gammel Tid havde havt fast Fod i Landene vesterpå, eller som havde fundet et Fristed her efter Kampene mod Harald Hårfagre, atter rykkede op og tvungne til at søge sig nye Bopæle. Og denne nye Strøm af Udvandrere gik fordetmeste over til Island. Blandt dem, der nu bekvemmede sig til at søge sin Tilflugt på det af Ketil Flatnef så hånligt omtalte „Fiskestade“, høre først og fremst Medlemmerne af Ketils egen vidtforgrenede Familje: hans Sønner Bjørn Austrøne og Helge Bjóla, hans Brodersønner Thord Skegge og Ørlyg Patriksfostre; hans Svigersøn Helge Magre; hans Datter Aud hin Djupaudge og hendes Søn Thorstein Raudes Børn; fremdeles Geirmund Heljarskinn og hans Frende Ulf Skjålge, der var gift med en Syster af Helge Magre; Fostbrødrene Thrand Mjøksiglande, Helge Magres Farbroder, og

fjordslaget; men Munch har selv på et andet Sted (I. 1. 665—67) viist, at Gange-Rolfs Biograph Dudo har udstrakt sin Helts Bedrifter over en altfor stor Række af År, og at af de af ham nævnte Årstal kun 912 som det År, da Rolf blev døbt, kan ansees som pålitligt. — Endelig støtter Munch sin Tidsregning til den Omstændighed, at de irske Annaler omtale, at den norske Hærkonge „Oistin“ i År 873 eller 875 blev svegen og dræbt af Albanerne (en af Skotlands keltiske Stammer); denne „Oistin Mac Amlaibh“ antager Munch for at være den samme som Thorstein Raude, Olaf Hvites Søn, der efter vore Kildeskrifter underlagde sig store Stykker af Skotland i Forening med Sigurd Jarl og herskede derover, indtil Skoterne svege ham og fældte ham, og i så Fald må Sigurd være bleven Jarl over Orknø, altså Haralds Vesterhavstog have fundet Sted adskillige År før 874; men, at Thorstein og Oistin skulde være den samme Person, er kun en løs Formodning, og at Thorstein Raude allerede skulde være falden i 874 eller 875 strider mod Tidsregningen i de islandske Sagaer, som i dette Punct stemme overeens. (G. Vigfusson, Safn t. S. Isl., I. 223). Munch’s Argumentation leder til at antage, at Haralds Vesterhavstog har fundet Sted før Hafrsfjordslaget; men det er lidet sandsynligt, at Harald skulde have indladt sig på et sådant Tog, når han efterlod ubetvungne og farlige Fiender i Ryggen. Af Egils Saga, der kan gjelde som den pålitligste Kilde for Haralds første Regjeringstid, sammenholdt med Heimskringla, synes det endelig at fremgå, at Harald opholdt sig hver Sommer og hver Vinter i Norge fra 865 og til 878, da Kveldulf og Skallagrim fore til Island (G. Vigfusson, l. c. 221). Anund Trefot, der havde kjæmpet mod Harald i Hafrsfjorden; den egdske Høvding Ølver Barnakarls Ætlinger, hans Sønnesønner: Ofeig Grettir og Hrolleif, hans Sønnesønssøn Thormod Skapte, hans Dattersønner Mår og Brøndolf o. fl. Alle disse synes at have bosat sig på Island i Årene mellem 886 og 900, og om dem alle gjelder det, at de ikke kom hid directe fra Norge, men fra de skotske Øer eller Irland, hvor de må antages at have opholdt sig i nogen Tid forud, og hvorfra Harald Hårfagres Vesterhavstog eller Skoternes Opstand mod det norske Herredømme har drevet dem bort, og, da samtidig også Udflytningerne directe fra Norge synes at have tiltaget, er det disse 14 År (886—900), der må regnes som Islands rette store Landnåmstid, i hvilken Mesteparten af Øens beboelige Strekninger blev optagen. Siden kom kun en og anden, og nu meest lige fra Norge (som Høfda-Thord, Hrafnkell Freysgode, Øzur Asbjørnsson, Freysgydlingernes Stamfader), og ved År 920 kan Bebyggelsen ansees for at have været afsluttet.

Landnámabók opregner i det Hele et Antal af 400 Landnåmsmænd, og da de fleste af disse kom til Island i eget Skib, med hele sin Familje og sit Tyende og i Regelen desuden et Følge af fjernere Frender eller Venner, må Øen allerede inden Landnåmstidens Slutning have havt en Befolkning, der ikke kan have været meget mindre end det halve af dens nuværende (eller omtr. 25000).[5] Alle Nybyggerne vare — på nogle få keltiske (skotske og irske) og et Par svenske eller gautske Colonister nær — Nordmænd eller af norsk Æt. Men Halvparten af dem, eller vel så det, kom ikke umiddelbart fra Norge, men fra de norske Colonier i Vesterlandene, hvor de tildeels allerede længe forud havde været bosatte og havt Besiddelser. Ved mange af dem er det udtrykkelig opgivet, hvor i Norge de hørte hjemme, og man kan af disse Opgivter med nogenlunde Sikkerhed slutte til det Forhold, hvori de forskjellige norske Fylker eller Stammer i det Hele have deeltaget i Udvandringen. Fra Viken og Oplandene nævnes kun et Par; disse Egne lå afsides for Sejladsen til Island og vare desuden for en stor Deel Harald Hårfagres Arvelande, hvor de ved hans Erobringsverk fremkaldte Omvæltninger i de indre Forhold ikke kunne have været følte så trykkende, og hvor hans nye System for Styrelsen neppe heller er bleven gjennemført så strengt som andetsteds. Derimod ere Fylkerne i det Norden- og Vestenfjeldske, ligefra Hålogaland til Agder, hvert for sig, repræsenterede ved en lang Række af Landnåmsmænd. Sterkest har dog åbenbar Udvandringen været fra de sydvestlige Fylker, som Harald underlagde sig sidst, og hvor det lader til, at hans Foranstaltninger stødte på en hårdere Modstand og vakte et varigere og mere udbredt Misnøje end noget andetsteds, og da nu desuden de norske Vikingstater i Vesten, Udgangspunct eller Hjem for såmange af de mægtigste islandske Landnåmsmænd, også havde sin Oprindelse herfra, vil det retteste vistnok være at betragte Island som i det væsentlige en Coloni fra de til Gulathingslagen hørende Fylker eller fra Rygernes og Hørdernes nær forbundne Stammer.[6]

Man vil allerede af hvad der i Kilderne anføres ora Grundene til Udvandringen kunne skjønne, at Landnåmsmændene i Regelen have været ætstore, fornemme Mænd. Om enkelte af dem er det fortalt, at de vægrede sig ved at gå Harald til Hånde, forsmåede den Hæder, han vilde vise dem, og derved pådroge sig hans Fiendskab; om andre, at de negtede at betale Skat eller overfaldt og dræbte Kongens Sysselmænd; om en lang Række siges det i Almindelighed, at de flyede Landet for Haralds strenge Styrelse (fyrir ofríki eller fyrir ófriði hans), eller fordi de vare blevne uenige med ham. Det var altså politiske Grunde, der dreve dem over til Island; det var for at hevde en uafhængig Stilling, at de opgave sine Ættejorder og tilsidesatte Hensynet til materielle Fordele; det var en aristocratisk Selvrådigheds Vaner, der stillede dem fiendtligt ligeoverfor Harald Hårfagre og lode dem finde det for trangt for sig i den nye Stat, — altsammen Beviser for, at de hørte til en herskende Classe og ikke til det menige Folk. Om mange af dem er det også udtrykkelig overleveret, at de vare Herser eller Jarler eller nedstammede fra sådanne, eller endog vare kongebårne, og forsåvidt de ikke tilhørte den egentlige Høvdingclasse, nævnes de dog i Regelen som „ágætir“ Mænd eller „gøfgir“ Mænd, d. v. s. de vare Storbønder, Medlemmer af den lavere Adel, der i Norge havde dannet sig på Basis af selve den frie Jordbesiddelse. Gjaldt det altså om den norske Folkestamme i Almindelighed, at den udmerkede sig fremfor de øvrige skandinaviske Folk ved sit sterkt udviklede aristocratiske Ættevæsen, kom det i Særdeleshed til at gjelde om den Deel af Folket, der nedsatte sig på Island og her fortsatte den i det oprindelige Hjem begyndte Udvikling. Der har neppe fundets noget Samfund, der i Forhold til sin Størrelse har havt såmange store Ætter, såmegen Højbyrdighed, såmeget fornemt Blod som det islandske i de første Århundreder efter Landets Bebyggelse.

I Overeensstemmelse hermed blev også den Forfatning, der udviklede sig hos Islands Nybyggere, en udpræget aristocratisk. — Man har oftere, under Striden om den rette Benævnelse på den gamle Edda- og Sagaliteratur, talt om den islandske „Fristat“, som om ved den noget heelt Nyt blev grundlagt, der stod i ligefrem Modsætning til Forfatningen i Norge, både den, der bestod før, og den, der bestod efter Harald Hårfagres Rigsstiftelse, og som om de til Island udvandrede norske Høvdinger havde været et Slags politiske Reformatorer. Republikanere i en moderne Opfatning af Ordet. Men det gjelder, når man bruger slige Ord som Republik og Monarchi, at man ikke lægger i dem et Begrebsindhold, som de i hine Tider ikke kunde have. Den islandske Fristats Betydning lå ikke deri, at den grundlagde noget nyt, men deri, at den fortsatte det Gamle og bragte det til typisk Afslutning.

Idet den norske Høvding opgav sin Odelsgrund og flyttede ud til Island, tog han med sig af Fædrelandet såmeget som muligt. Om den før nævnte Thorolf Mostrarskegg er det fortalt, at han, før han seilede afsted, rev det Hov ned, ved hvilket han havde været Forstander, førte Tømmeret med sig tilligemed noget af Mulden under den Stalle eller Forhøjning, hvorpå Thorsbilledet havde stået, og indrettede deraf et nyt Hov på sit Landnåm ved Breidefjorden.[7] Om Thorhadd den Gamle, som havde været Tempelforstander på Mæren i det Throndhjemske og siden bosatte sig ved Stødvafjorden på Island, heder det ligeledes, at han førte Templet og Mulden, hvorpå det havde stået, med sig, og at han lagde „Mærens Hellighed“ til Landet rundt om, hvor han fæstede Bo (hann lagði Mærinahelgi á allan fjørðinn).[8] Og som Udvandrerne førte med sig Højsædespillerne og den hellige Tempelmuld for på en udvortes Måde at knytte det nye Hjem til det gamle, således førte de med sig de fædrene Skikke og Retsvedtægter, de i Ætterne nedarvede Sagn og Traditioner og bevarede dem såmeget trofastere, fordi også dette var et Bånd, der forbandt dem med deres Odels- og Ætteland. På den ubyggede Ø kunde de indrette sig, som de selv vilde, og det fulgte da af sig selv, at de indrettede sig i den nærmeste Overeensstemmelse med de norske Forhold. Livet på Island blev en Gjentagelse af Livet i Norge, og den Samfundsorden, som vi see udvikle sig hos Nybyggerne med en så påfaldende Hurtighed og på en overalt så eensformig Måde, skjønt Indvandringen var foregået uden nogen fælleds Plan eller Aftale, og som allerede umiddelbart efter Landnåmstidens Slutning havde samlet hele det vidtstrakte Lands Befolkning til et politisk Hele, må i alt væsentligt have været dannet efter den norske Forfatning forud for Harald Hårfagres Samerobring af Fylkerne.[9] — Den var, som denne, knyttet til Religionen og Offertjenesten. De mægtigste Landnåmsmænd byggede gjerne, umiddelbart efter Nedsættelsen på Island, et Hov ved sin Gård og bleve selv Hovets Forstandere, Prester ved den ved samme forrettede Gudsdyrkelse og Offertjeneste; deres Menighed blev det Følge af mere eller mindre afhængige Mænd, der havde ledsaget dem og nedsat sig inden det af dem occuperede Land, samt desforuden de mindre Landnåmsmænd i Omegnen, der ikke vare rige nok til selv at opføre et Hov og ikke besade tilstrekkelig Anseelse til at samle en Menighed om sig. Flere af Indvandrerne havde allerede i Norge været Tempelforstandere og førte, som Thorolf Mostrarskegg og Thorhadd den Gamle, Hovet eller dets vigtigste Bestanddele med sig; dem faldt det nu såmeget lettere at samle en Menighed, som deres prestelige Verdighed ikke var en selvtagen, men en i Slægten nedarvet, og som det af dem rejste Hov allerede forud havde Ældens Ærverdighed og Hellighed. Men Lov og Ret var igjen på det nøjeste knyttet til Religionen; de religiøse Sammenkomster vare derfor fra gammel Tid tillige offentlige Folkeforsamlinger, hvor Retsstridigheder eller andre fælleds Anliggender plejede at afgjøres, og den prestelige Myndighed var tillige en retslig og politisk. Omkring hvert af de mere ansete Hov som Middelpunct dannede sig på denne Måde et eget politisk og religiøst Samfund, i hvis Spidse Hovets Grundlægger og Ejer stod. Et sådant Samfund kaldtes i Regelen et Godord (eller Thinghå), og dets Forstander førte Navn af Gode. Ham tilkom det at sørge for Hovets Vedligeholdelse, bestride Offringerne og føre Forsædet ved alle Offerfester; han bar ved højtidelige Lejligheder den hellige Altarring, på hvilken alle Eder skulde aflægges; han indviede Thingforsamlingen, ledede dens Forhandlinger og udnævnte Dommere i de Sager, der bleve indbragte for den; han var forpligtet til at sørge for Orden og Fred inden sit Godord, til at stå sine Thingmænd bi med Råd og Dåd og hjælpe Enhver til sin Ret, der blev fornærmet af en mægtigere Modstander; til Gjengjeld skulde Thingmændene følge hans Opbud og ledsage ham overalt, hvor han tyktes at behøve det, huse og beverte ham, når han drog omkring inden sin Thingkreds for at påsee Ordens Overholdelse, og yde ham en årlig Told til Bestridelsen af Udgifterne ved Hovets Vedligeholdelse og Offringerne. — Mellem de enkelte Godord fandt fra først af ingen retslig Forbindelse Sted; hvert af dem havde dannet sig for sig og bestod for sig som et fuldkommen afsluttet og uafhængigt Stats- og Kirkesamfund med sit Thing og sin Gode. Heri indtrådte imidlertid snart en Forandring. Det var ved en sådan Tingenes Tilstand uundgåeligt, at der opstod idelige Conflikter, og når det kom til Strid mellem Medlemmer af forskjellige Godord, var der neppe nogen anden Udvej levnet, end at lade Våbnene gjøre Udslaget. Således vaktes Trangen til videre Foreninger. På adskillige Kanter af Landet sloge Høvdingerne sig sammen om et fælleds Hovedthing, hvor indbyrdes Stridigheder mellem deres Thingmænd kunde finde Afgjørelse, og umiddelbart efter Landnåmstidens Slutning blev alle islandske Småstater indordnede under et eneste stort Forbund, idet en Lov blev vedtagen og et Thing indsat, fælleds for det hele Land.

Om denne Lov er det fortalt, at den blev sammensat af den lovkyndige Nordmand Ulfljot, og at den fordetmeste stemte overeens med de da inden Gulathingslagen gjældende Retsvedtægter. Ulfljot boede på Sønderlandet på Island, hvor han havde kjøbt Land af Thord Skegge, Ketil Flatnefs Brodersøn, og var alt en gammel Mand, da han påtog sig at istandbringe den nye Lov, som skulde blive Grundlag for Islands politiske Eenhed. Han drog, for at opfylde dette Hverv, til Norge, hvor han tilbragte tre Vintre, og hvorfra han havde Loven ud med sig. At han valgte Gulathingslagens Retsvedtægter til sit Mønster, var såmeget rimeligere, som han selv og de fleste Landnåmsmænd skrev sig fra denne Kant af Landet. Man kan vel endog antage, at disse Vedtægter allerede forud for en god Deel have været gjeldende på Island, da Høvdingerne hver i sin Kreds må have fulgt den Ret, hvormed de hjemmefra vare fortrolige, og at Ulfljots Lovgivningsvirksomhed således mindre er gået ud på at indføre noget nyt end på at gjennemføre, ordne og fuldstændiggjøre det allerede Bestående.[10] — I nødvendig Sammenhæng med Vedtagelsen af en fælleds Lov stod det nu, at et Hovedthing for hele Landet blev indsat, hvilket også skete efter Ulfljots Råd og med alle Høvdingernes Samtykke. Det bestemtes, at dette Thing, der fik Navn af Althinget, skulde holdes een Gang om Året ved Midsommerstid, og til dets Forsamlingssted blev udseet Egnen omkring Øxaråen, i den første Landnåmsmands, Ingolfs, Landnåm. Udentvivl samtidig med Althingets Indsættelse foretoges dernæst et Skridt, der kan siges at have fuldendt Ordningen af Islands statsretlige Forhold, idet Godordene fordeeltes mellem visse mindre Thingkredse og der sattes en bestemt Grændse for deres Antal. Man blev nemlig enig om, at tre Goder skulde være sammen om eet Thing, hvilket benævntes Heredsthing, og at der i hver af de fire Fjerdinger, hvori Island blev deelt, skulde være 3 slige Thinglag, undtagen i Nordlendingafjorðungr, hvor der var 12 Godord og 4 Thing.[11] Hvert af disse Heredsthing skulde ligeledes holdes een Gang om Året, nemlig om Våren, og her kunde nu alle Søgsmål, der vare opståede inden Thingkredsen, påkjendes, ligesom vel også Forføjninger af administrativ og legislativ Natur vedkommende Thingkredsen her kunde vedtages. De tre Goder, der vare sammen om Thinget (samþíngisgoðar), ledede i Forening dets Forhandlinger og udnævnte Lagretten, der skulde bestå af 36 Medlemmer, og hvem det tilkom at dømme i de indstevnte Sager, idet hver Gode valgte 12. Når en Sag ikke her kunde blive afgjort formedelst Meningsforskjel mellem Dommerne eller af andre Grunde, eller, i visse Tilfælde, når Sagsøgeren foretrak at gå Heredsthinget forbi, henskjødes den til en højere Domstol. Man finder omtalt særskilte Thing for hver Fjerding, der en Tidlang synes at have bestået som en Art Melleminstants, men hvorom der savnes enhver nærmere Underretning, så det er troligt, at de tidlig må være gåede af Brug. Den højeste dømmende Myndighed og den lovgivende Myndighed for det hele Land var tillagt Althinget, hvor alle 39 Goder vare skyldige at møde; men, ligesom ved Heredsthinget, således var det heller ikke her den hele til Thinget forsamlede Almue, men særegne Udvalg, hos hvem al Myndighed hvilede, nemlig den dømmende hos de såkaldte Fjerdingsdomme, en for hver af Islands Fjerdinger, og den lovgivende hos den såkaldte Lagrette. Hver af Fjerdingsdommene bestod af 36 Medlemmer[12] og sammensattes således, at hver Gode opnævnte 4 af sine Thingmænd, undtagen Nordlendingefjerdingens 12 Goder, der hver opnævnte 3. I Lagretten, hvor alle Spørgsmål vedkommende Landets fælleds Lovgivning og Styrelse afgjordes, havde Goderne selv Sæde, og de øvrige Medlemmer valgtes af dem, idet hver Gode tilforordnede sig to af sine egne Thingmænd som Bisiddere.

Man seer, at denne Forfatning har havt en sterkt udpræget aristocratisk-hierarchisk Charakteer, og at den overalt, på Althinget som på Heredsthingene, sikkrede Goderne en alt overvejende Indflydelse. Hvad den tog fra dem med den ene Hånd, gav den dem igjen med den anden. De indskrænkedes i den souveraine Myndighed, som hver af dem indtil da havde øvet inden sit Godord, og underordnedes en for det hele Land fælleds Styrelse; men i denne fik de selv den væsentligste Andeel. Deres samlede Magt vedblev at være den samme som før; Forskjellen var kun, at den nu blev anderledes fordeelt og øvedes på en anden Måde.

Vi må, som sagt, på Forhånd antage, at denne Samfundsorden har været dannet efter Forbillede af Forholdene i Norge før Harald Hårfagres Erobring, og Overeensstemmelsen lader sig også påvise i det Enkelte. Vi have anført Exempler på, at Herser, der i Norge havde forestået Offertjenesten ved et Hov, hvortil udentvivl det omliggende Hereds offentlige Retspleje, følgelig også et Thing, var knyttet, flyttede Hovet med sig over til Island og umiddelbart efter Nedsættelsen her optrådte som Goder og Heredsforstandere, idet de lode Hovet opføre pånyt og indrettede et almindeligt Thingsted ved samme, hvortil Omegnens Bønder søgte for at få sine Retstvistigheder udjævnede i de gamle Former. I disse Tilfelde fremstiller den islandske Godeverdighed sig som en umiddelbar Fortsættelse af Herseverdigheden i Norge; men det almindelige Forhold mellem begge er dermed tillige givet. Om Thingordningen på Island, sådan som den blev indrettet ved Godordenes Forening under en for det hele Land fælleds Styrelse, kan det nu dernæst godtgjøres, at den i sine Hoveddrag har været den samme, som Thingordningen i Norge. De islandske Heredsthing, Fjerdingsthing og Althing svare til Heredsthingene, Fylkesthingene og Lagthingene eller Allsherjarthingene i Norge, hvilke skreve sig fra den gamle Forbundsforfatning, men som vedbleve at holde sig længe efter det norske Enekongedømmes Oprettelse. I Norge som på Island var det særegne Udvalg inden Thingalmuen, i hvis Hånd den egentlige dømmende eller lovgivende Myndighed blev lagt; i Norge som på Island kaldtes dette Udvalg „løgrétta“ og bestod, som det synes, efter gammel Regel af 36 Medlemmer, og når det på Island var Goderne, der besatte Lagretten og Fjerdingsdommene, da stemmer det hermed, at det, ifølge en pålitlig Saga’s Vidnesbyrd,[13] var Lendermændene, den gamle Hersemagts Repræsentanter under Enekongedømmet, der rådede for Valget af Dommerne eller Lagrettesmændene på Gulathinget.

Ved Siden af denne Overeensstemmelse gjør nu vistnok en Forskjel sig gjeldende, der med Nødvendighed fulgte af de ejendommelige Forhold, under hvilke den islandske Stat dannedes. I Norge må Bebyggelsen være foregået ved hele vandrende Stammer, der under sin Omflakken havde måttet udvikle og fastholde en Art militair Organisation: til denne kom nu siden Landets Inddeling at svare; hvert Fylke og hvert Hered repræsenterede en sluttet Trop af Krigere; når Almuen mødte til Thinge, var det „Hæren“, der forsamlede sig, og Thingets Forstander var på eengang Prest — i denne Egenskab benævntes han „Gode“ (af goð, guddommeligt Væsen) — og Krigsøverste. På Island derimod, hvor Bebyggelsen foregik ved enkelte Familjer, som flyttede ind, hver med sit Følge af Klienter og Træle, uden nogen indbyrdes Forbindelse, og hvor den afsides Beliggenhed sikkrede mod fremmede Fiender, kunde det militaire Forfatningsprincip ikke gjøre sig så sterkt gjeldende, medens det religiøse til Gjengjeld trådte skarpere frem. Således forklares det, at Godenavnet kom i Brug på Island istedetfor Hersenavnet, der havde været det sedvanlige i Norge. Den sidste Benævnelse er nemlig den mere omfattende, der på eengang udtrykker både den militaire og den religiøse Side ved Heredshøvdingens Magt, medens Godenavnet særlig fremhæver hans Stiling som Heredets Offerprest og Tempelforstander.

Det fulgte dernæst af den Måde, hvorpå de islandske Godord havde dannet sig, at Godernes Magt og Forhold til sine Thingmænd måtte få en mere privatretlig Charakteer end Hersernes i Norge. Vel var også disses Myndighed knyttet til Besiddelsen af et Hov, der betragtedes som Familjens Odel og gik i Arv med Grunden, hvorpå det stod. Men de norske Hereds- og Fylkeshovs Grundlæggelse kunde dog ikke føres tilbage til nogen enkelt Mands frie Viljesact; de havde siden umindelige Tider været Middelpunct for Heredets eller Fylkets offentlige Retspleje og Offertjeneste, og „Hæren“ og „Folket“ havde bestået som politiske Organisationer, før Fylket og Heredet blev til, så det fælleds Hovedtempel, om det end stod på Høvdingens private Grund og gik i Arv i hans Slægt, dog måtte gjelde som grundlagt ved en fælleds Beslutning af det hele Samfund og måtte betragtes som en i visse Måder offentlig Ejendom, hvori alle Hereds- eller Fylkesmænd havde Deel. Derimod var Grundlæggelsen af det islandske Heredshov fra først af en reent privat og personlig Affaire. Den enkelte Stormand byggede af egen Drift et Tempel ved sin Gård og underholdt det af egne Midler; der var ingen forud bestående og forud organiseret Menighed, for hvilken det blev bygget; men Menigheden dannede sig først bagefter, idet de Omkringboende, forsåvidt de ikke selv havde Råd til at underholde et Hov, søgte til det og frivillig valgte at stille sig under en mægtigere Høvdings Beskyttelse ved at blive hans Thingmænd. Af denne Godordenes Oprindelse, der var en historisk Kjendsgjerning, som lå indenfor Alles Erindring, see vi nu også et blivende Merke i deres senere Retsforfatning. Godeverdigheden var efter den islandske Lovgivning ikke blot, som den norske Herseverdighed havde været, strengt arvelig, men den kunde som andet Liggendefæ deles mellem Arvingerne, ja endog være Gjenstand for Kjøb og Salg.

De islandske Godord opnåede ikke nogen bestemt territorial Afslutning, men bevarede stedse Charakteren af reent personlige Associationer, idet Lovgivningen åbnede Adgang for Enhver til at melde sig ud af det Godord, under hvilket han hørte, og gav ham Frihed til at træde ind i hvilketsomhelst andet, forudsat at det lå indenfor den Fjerding af Landet, i hvilken han havde sin Bopæl. En sådan Frihed har umulig kunnet gjelde for de norske Hereders eller Fylkers Vedkommende; disse hvilede vel også på en personlig Grund, men de må dog tillige fra Bebyggelsens første Tider have havt bestemte territoriale Grændser; hvert af dem var et gammelt Samfund, hvis Historie tabte sig i Fortidens Mørke, og til hvilket følgelig den Enkelte var knyttet med Bånd, som det ikke kunde være overladt til hans frie Forgodtbefindende at løse.

På den anden Side er det klart, at den islandske Godes Myndighed har været langt mere vidtstrakt end den norske Herses, og at Thingalmuerne på Island vare i meget højere Grad afhængige af sine Høvdinger, end Thingalmuerne i Norge kunne have været forud for det norske Enekongedømmes Oprettelse. I et nyt Samfund vil den Enkeltes personlige Overlegenhed eller Magt altid lettere kunne gjøre sig gjeldende end i et gammelt, hvis Retsorden og Vedtægter have en Ærverdighed, der holder Vilkårligheden bedre i Tømme. Hereds- og Fylkesmændene i Norge udgjorde et ganske anderledes forbundet og organiseret Hele end Godordsmændene på Island, der ofte boede vidt omspredte, og mellem hvilke først Underordningen under en fælleds Høvding havde tilvejebragt en retslig Sammenhæng, og hine måtte derfor med en ganske anden Vegt kunne gjøre sin Vilje gjeldende end disse. I den islandske Stat var Godeverdigheden det oprindelige, det organiserende Princip, hvorfra den hele Samfundsorden var udgået; „Hæren“ derimod og Herseverdigheden vare sideordnede; af dem kunde ikke den ene gjelde som mere oprindelig end den anden. Også i de ydre Forfatningsformer see vi derfor det hierarchisk-aristocratiske Element træde skarpere frem på Island end i Norge. Herserne vare, som Goderne, Thingets Ledere og Forstandere og rådede for Valget af dem, der skulde sidde i Lagretten; men selv havde de ikke, som Goderne, sin Plads inden denne og savnede således disses directe Indflydelse på Lovgivningen. Og, medens det i Norge, udentvivl efter gammel Vedtægt, krævedes til en Doms eller Beslutnings Gyldighed, at den skulde være „fastsat og dømt ved Våbentag inden og uden Lagretten“, så at idetmindste efter Formen hele Thingalmuen havde Deel i den lovgivende og dømmende Myndighed, var denne på Island udelukkende forbeholdt Lagretten, hvori Goderne selv havde Sæde og Stemme, og de af dem opnævnte Fjerdingsdomme, hvis Beslutninger alene behøvede at forkyndes for de øvrige Thingmænd.

Det Foregående vil være tilstrekkeligt til at oplyse Forholdet mellem Island og Norge og til at vise, at det ingenlunde er, som man har sagt, at lægge Vegten på et udvortes, uvæsentligt Forhold, en blot og bar materiel Sammenhæng, når det fremhæves, at Island var en norsk og ene og alene en norsk Coloni, ikke tillige en dansk eller svensk eller en nordisk. Man har ikke villet indrømme denne Kjendsgjerning nogen væsentlig Betydning, fordi man har gået ud fra, at Udviklingen i de nordiske Lande forud for Islands Opdagelse og Bebyggelse var en fuldkommen eensartet. Men vi have seet, at dette ikke var Tilfelde, at tvertimod de nordiske Folk allerede længe forud havde gået hver sin Vej, og at altså Spørgsmålet om, hvorvidt et Udflytningsland som Island fik sin Befolkning fra det ene eller fra det andet, er et Spørgsmål ikke blot om en ydre, men også om en indre Sammenhæng. Vi have seet, at hvad der fremfor alt var ejendommeligt for den norske Folkestammes Cultur- og Samfundsudvikling, ligeoverfor den danske og svenske, var: for det første det af Stammeforfatningens længe fortsatte Beståen og af Jordejendomsforholdene flydende sterkt udprægede aristocratiske Ættevæsen, og dernæst Forbindelserne med de keltiske Folkeslag i Vesten. Og i begge Henseender fortsatte Island den ejendommelig norske Udvikling og ligesom samlede den i et Brændpunct. Landnåmsmændene tilhørte det norske Hølds- og Hersearistocrati; de udgjorde den ubøjeligste, meest stivnakkede Deel af dette Aristocrati, og over Halvparten af dem kom fra Landene i Vesten, havde sit Udgangspunct i Vikingstaterne på den irske og skotke Kyst, hvor der gjennem en længere Tid havde fundet nære Berørelser Sted mellem norsk og keltisk Nationalitet. Man kan altså sige, at den Kreds af Ætter, der nedsatte sig på Island, var norsk fremfor nogen, la crême de la crême, den ejendommeligst prægede Deel af hele Folket. Og hvad der gjelder om den islandske Coloni i Hensyn på dens Sammensætning, gjelder ikke mindre om den i Hensyn på dens Forfatning. Denne var den gamle norske, men med et endnu mere fremtrædende ejendommeligt Præg. Forskjellen mellem begge lå netop deri, at den islandske Forfatning fremhævede skarpere, gjennemførte på en mere eensidig Måde hvad der i Almindelighed var charakteristisk for den norske Stats- og Samfundsudvikling: I Norge var Myndigheden som Thing- og Tempelforstander arvelig og knyttet til Besiddelsen af den Jord, hvorpå Templet stod; på Island blev den en Handelsvare; i Norge vare Høvdingerne i Realiteten de rådende, på Island bleve de det også i Formen, i den norske Forfatning var det aristocratiske Element sterkt, på Island blev Forfatningen ligefrem en Conføderation af herskende aristocratiske Familjer.

Disse Forhold, der knytte Island på en uopløselig Måde til Norge, indeholde tillige Forklaringen af, at den afsides Ø kunde få en slig Historie og en slig Literatur. Det var, fordi her en Mangfoldighed af aristocratiske Ætter mødtes, der havde en Historie, og hos hvem Sandsen for Berømmelse og et godt Navn var udviklet, der vare vante til at herske og havde Trang til at herske, hvis Ideekreds var bleven udvidet og hvis point d’honneur var bleven skjærpet ved gjennem lange Tider at have været ledende i Krig og Politik, — det var derfor, at et riigt bevæget politisk og literairt Liv kunde udvikle sig under ydre Forhold, der vare så tarvelige, at man skulde have ventet, at Livet vilde have skrumpet ind til det blotte Stræv for Føden. Det var den aristocratiske Slægtsfølelse, der bevirkede, at, uagtet Medlemmerne af de store Ætteforbund, der havde dannet sig mellem de norske Høvdinger, — navnlig, som det synes, mellem dem, der havde færdets i Vesterlandene, — ved Udflytningen til Island splittedes ad og kom til at bosætte sig på forskjellige Kanter af Øen, ofte skilte fra hverandre ved mangfoldige Miles uvejsomme Ødemarker, optoge de dog snart atter de afbrudte Forbindelser og vedbleve at underholde dem; de store Afstande formåede ikke at isolere dem eller at gjøre dem fremmede for hverandre; hele det vidtstrakte Lands hist og her omspredte Befolkning knyttedes sammen til et Hele ved de store Ætter og sattes derved istand til at leve et virkelig historisk Liv. Det var den i Høvdingætterne udviklede politiske Evne og Skjøn på Lov og Ret, der gjorde det muligt, at en det hele Land omfattende Statsorden kunde blive gjennemført med slig Hurtighed og Sikkerhed, og at denne Forfatning kunde holde så godt sammen, på samme Tid som den åbnede et så vidt Spillerum for den Enkeltes Selvrådighed. Det var den i aristocratiske Samfund rådende sterke Følelse for Magt og ydre Hæder, der medførte, at der på den snævre Skueplads, som denne Forfatning åbnede, og for de små politiske Formål, som den stillede for den Enkeltes Ærgjerrighed, blev kjæmpet med den samme Lidenskab og den samme Udholdenhed, som for de største Formål på de verdenshistoriske Skuepladse, så at Traditionen fik et riigt Stof at bevare og at øve sig op på. Det var endelig, fordi Island var det aristocratiske Samfund par excellence, at det også blev Skaldekunstens rette Hjem, og at Sagaen her kom til Udvikling. Den gamle Skaldekunst hvilede, som bekjendt, væsentlig på en til visse Regler knyttet Anvendelse af Omskrivninger og Billeder, der fordetmeste vare hentede fra de gamle Gude- og Heltesagn; men disse Sagn hørte hjemme hos de højbyrdige Ætter, der kunde rose sig af at nedstamme fra Sagntidens Helte, og de måtte derfor fremfor alt vedblive at være et kjendt og yndet Underholdningsemne på Island, hvor det fornemme Blod spillede en så fremtrædende Rolle, og hvor de store Ætter, i den Art af Landsforviisning, i hvilken de her levede, såmeget trofastere gjemte på slige Traditioner, der vare et Bånd mellem dem og deres fordums Fædreland. Og gjaldt det om Skaldepoesien, gjaldt det ikke mindre om Sagaen, at den var heelt igjennem aristocratisk. Den har sin Rod i Genealogien eller, som det på Island kaldtes, „ættvisín“,[14] og den forudsatte for sin Udvikling, at „ættvísin“ havde opnået en slig Udbredelse og en slig Betydning, som den alene kunde få under et Forfatningsliv som det islandske. Det er noksom bekjendt, hvilke merkverdige Genealoger Islendingerne have været og fremdeles ere; et Verk, som Landnámabók med sin Opregning af Islands 400 Nybyggere og de fra dem udsprungne Ætter, der følges ned til Midten af det 13de Århundrede eller endnu længere, må vel siges at være noget i sin Art fuldkommen enestående. Denne Passion for det genealogiske Studium var en Virkning af den udpræget aristocratiske Charakteer, som deres Samfund fra først af havde både med Hensyn til Sammensætning og Forfatning; god Byrd gjaldt som det første i alle Forhold, så Kjendskabet til Ætternes Forgrening op igjennem Tiden måtte blive af højeste Vigtighed og vurderet fremfor nogen anden Viden. Men Genealogi dengang var noget andet, end hvad det er nuomstunder; det var ikke tørre Registre; til de enkelte Navne knyttede der sig i Regelen Traditioner, kortere eller længere Fortællinger; disse ordnedes og grupperedes om visse Midtpuncter, og således opstod Sagaen. Den er som oftest en heel Slægts eller Familjes Historie, om den end tillige som oftest samler sig om en enkelt eller et Par til Ætten hørende fremragende Personligheders Bedrifter, og Skjæbne.

Det går altså ikke an at at man i den islandske Literatur såvel som i den islandske Stats- og Samfundsorden må see Frugten af en for Island ejendommelig Udvikling. Men det må tillige erkjendes, at denne Udvikling foregik på et Grundlag, der var norsk og udelukkende norsk, ikke fælleds for alle de nordiske Folk, og det må erkjendes, at dette Forhold var noget væsentligt, at det er på det, at Vegten må lægges. Den islandske Coloni fik netop derved sin Betydning, at den fra først af var så udpræget national, og at den fastholdt dette nationale Grundlag med en slig Troskab og Styrke, medens det i selve Moderlandet blev brudt eller overbygget på forskjellig Måde. I denne som i andre Henseender danner den en Modsætning til den anden nordiske Nybyggerstat, der grundlagdes omtrent ved den samme Tid, og hvortil ligeledes Harald Hårfagres „ofríki“ eller strenge Styrelse gav den ydre Anledning, nemlig det nordmanniske Jarledømme. Begge disse Samfund kunne siges at have fuldendt en heel Udvikling, men hver i sin Retning; det er som to Grene, der skyde ud fra den samme Stamme, men til modsatte Sider, så at de under sin Væxt stadig fjerne sig fra hinanden. Den ene kan siges at have givet det fuldkomneste Udtryk for den Udvikling, der knytter sig til det germaniske Krigerfølge, den anden for det Liv, der knytter sig til Stammeforfatningen. Det nordmanniske Jarledømme kom til at spille en glimrende verdenshistorisk Rolle og at gribe bestemmende ind i store Culturfolks Skjæbne, medens den islandske Fristat førte en ubemerket Tilværelse. Nordmandiets Nybyggere brøde alle Broer af bag sig, så at Fortiden ikke syntes at existere for dem. og vidste med en merkelig Smidighed at gå ind i fremmede Nationaliteters Liv og Væsen, medens de islandske Høvdingætter fremfor nogen levede sit eget Liv og med en ligeså merkelig Troskab bevarede Traditionerne fra Stammens Fortid. Men den samme statsdannende Evne, der gav Nordmannernes fra først af så lidet betydende og så lidet bemerkede Coloni en Organisation. hvorved den blev istand til at beherske Frankriges Skjæbre og erobre England, kom i neppe ringere Grad tilsyne på Island, hvor de indvandrede Familjer, fra først af uden noget indbyrdes Sammenhold, byggende hver for sig langs en flere hundrede Mile lang Kyststrekning, dog i Løbet af ikke meget mere end en Menneskealder istandbragte en Statsforfatning, der holdt sig i en Række af Århundreder og forenede en fast retslig Orden med den størst mulige Frihed for den Enkelte. Og den samme personlige Selvstændighedsånd og deraf flydende Higen efter Udmerkelse og Bedrifter, der stillede Nordmannerne i første Række blandt den romersk-christelige Civilisations Soldater, rørte sig neppe mindre kraftigt i det Liv, som Befolkningen på Island formåede at udfolde trods Trykket af en eensom og fattig Natur. I begge Samfund fremtræder, ved Siden af denne Handlingsånd, en levende Sands for Poesi og Sagn, af hvilken en riig Literatur affødtes. Men Nordmannerne havde brudt med sin nationale Fortid; deres literaire Virksomhed henvendtes på fremmede Stoffer og fik derved en Retning mod det reent virtuosmæssige. De fransk-nordmanniske Romaner bleve Modelæsning i Middelalderen, oversattes og udbredtes i de fleste europæiske Sprog og fik Betydning for den almindelige Literaturudvikling; men de have nu væsentlig kun en historisk Interesse. Den islandske Saga-Literatur derimod, som voxede for sig selv i al Stilhed, og som i sin Blomstringsperiode ikke blev kjendt udenfor den norske Folkestamme, samler i vore Dage en stedse talrigere Kreds af Læsere og Beundrere. Det er, fordi den er heelt igjennem national, udgået fra et Folkeliv, der gjennem en lang Udvikling og under mangehånde Påvirkninger bevarede sin indre Sammenhæng ubrudt. De til Island udvandrede Ætter skiltes kun i en udvortes Forstand fra det Land, der havde været deres Hjem; de vedbleve at være Nordmænd og at betragte sig som sådanne. Det islandske Landnåm kunde ikke blive for den norske Høld eller Herse, hvad Familjeejendommen i Norge havde været; det blev ikke hans Odel og nævntes heller ikke så, endog efterat det længe havde gået i Arv fra Fader til Søn; Odelen var nemlig noget mere end den Enkeltes frie Jordejendom; det var Ættejorden, som siden umindelige Tider havde tilhørt den samme Familje, og som derfor havde en Charakteer af Hellighed og Uafhængighed, der ikke kunde tilkomme nogen senere erhvervet Ejendom, — hvis Besiddelse havde givet Familjen dens sociale Rang og politiske Rettigheder, hvor dens Afdøde vare begravne, og hvor de efter de i Hedenskabet gjængse Forestillinger fremdeles vedbleve at leve. Dette var Bånd, der ikke kunde løses så let, og man kan heraf skjønne, hvor længe og hvor sterkt de Ætter, der havde nedsat sig på Island, vedbleve at føle sig hendragne til sit fordums Hjem. Erobreren havde kunnet tage deres Odel fra dem i en udvortes Forstand; men den ophørte ikke at være deres i en mere åndig Betydning. De vedbleve at ferdes her i sin Tanke og sine Erindringer, og i selve de hos Islændingerne almindelig brugte Udtryk om Rejser til Norge fra Island og fra Norge til Island: at fara útan, at fara út, kommer denne Opfatning af Norge som deres egentlige rette Fædreland tilsyne. De islandske Høvdingætters sociale Rang og politiske Magt vedblev at hvile i sin sidste Grund på deres Odel i Norge, på den Stilling, deres Forfædre her havde indtaget; det Forfatningsliv, hvori de havde Deel, var en Gjentagelse eller en ligefrem Fortsættelse af det norske Forfatningsliv forud for Fylkernes Samling; de repræsenterede det gamle Norge ligeoverfor det nye, der var repræsenteret af Kongedømmet, og, medens de, ved at bosætte sig på Island, vare blevne satte istand til at gjennemføre den nationale Opposition ligeoverfor de moderne europæiske Forfatningsformer, der havde gjort sig gjeldende i deres oprindelige Fædreland, vedbleve de dog at stå i et uafbrudt og nøje Samkvem med dette og at tage en levende Deel i dets historiske Liv. Et Ophold ved den norske Konges Hird eller hos andre norske Stormænd gjaldt som en Skole for unge Islændinger af god Æt, hvilken de måtte have gjennemgået for hjemme at kunne optræde med nogen rigtig Anseelse. Dertil kom nu, at Norge var det naturlige Forbindelsesled mellem Island og den øvrige Verden, og at Island forsynedes med flere af sine første Fornødenhedsartikler fra Norge, så at der, trods de 150 Miles farlige Søvej over selve Oceanet, var stadig Fart mellem begge Lande, og at jævnlig en stor Mængde Islændinger opholdt sig i Norge.[15]

Og som det islandske Samfund udgik fra det norske, som de to Samfund vedbleve at stå i uafbrudt indbyrdes Samkvem, således see vi dem også stige og synke med hinanden. Epocherne i Islands Historie falde i det store taget sammen med Epocherne i Norges; de gjennemgribende Omslag i Udviklingens Gang indtræde på samme Tid og på samme Måde i begge Lande.

Det er kun få af de islandske Sagaer, som begynde i selve Landnåmstiden (870—920) og ikke gå længere frem end til dennes Ende.[16] Men nu begynder „hin mikla söguöld Islands“ og varer ved til 1030. I dette Århundrede, fra 930—1030, spille de fleste af de nu bekjendte islandske Sagaer, da foregik de „Stortidender“, hvorom Sagaerne berette. Af denne Sagålder ere igjen de sidste 50 År, altså Tiden fra 980 til 1030, Islands rette „blómöld“, i Hensyn på Begivenhedernes og de fremtrædende Personligheders Talrighed og Interesse; det er Eyrbyggjasagas, Laxdœlasagas, Fostbrødrasagas, Gunnlaugs Sagas, Njáls Sagas Tidsalder. Men vi ville nu erkjende, at noget lignende også gjelder om Norge; også Norges Stortid er Perioden for den sidste afgjørende Brydning mellem Hedenskab og Christendom. Snorre Godes, Skafte Lovsigemands, Gunnar’s, Njåls Tid er også Håkon Jarls, Olaf Tryggvessøns, Erling Skjalgssøns, Olaf den Helliges, Ejnar Thambarskelves Tid.

Det er i denne Periode, at de fleste og bedste Sagaer have „gerzt“, som Islændingerne udtrykke sig, d. v. s. da deres Stof er dannet; et andet Spørgsmål er det, når de ere blevne forfattede eller førte i Pennen. Dette er først skeet meget senere. Til „Söguöldin“ svarer en „Ritöld“. Denne regnes for Islands Vedkommende at have gået fra 1150 til 1250 eller det 13de Århundredes Slutning (Are Frode begynder, Snorre betegner Sagaskrivningens Højdepunct). Men også Norge synes at have havt en sådan „Ritöld“, om end langt svagere udviklet, i den sidste Halvdeel af det 12te Århundrede, da Thjodrek Munks norske Krønike, Legenderne om Olaf den Hellige, måskee også Ågrip og den i Skotland fundne Historia Norvegiæ her bleve forfattede og nedskrevne.[17]

På lignende Måde have Borgerkrigene i Norge, i hvilke Aristocratiet brød sin sidste Kraft, et samtidigt Sidestykke på Island i Sturlungatiden, da de få Oligarcher, der stode igjen som Rester af det islandske Ættearistocrati, kjæmpede om Magten og forødede Landet ved sine blodige Fejder.

Det er en iøjnefaldende Parallelisme mellem begge Samfunds Historie. De have begge Blomstringstid tilfælleds, og i begge går omtrent samtidig det nationale Liv til Hvile. Ved Midten af det 13de Århundrede fandt den for Norge ejendommelige politiske Udvikling sin Afslutning i Magnus Lagabøters Lovverk, der slog fast som Resultatet af de langvarige Kampe Kongedømmets Enebesiddelse, såatsige, af Staten. Endnu bevaredes en Tidlang dennes ydre Velmagt; men dens indre Liv var udslukket, og det ydre Skin fulgte snart efter: Formerne blive skjøre og skrøbelige, når Livet ikke længer fylder dem, hvor symmetriske og velindrettede de end i sig selv kunne være. Men omkring den samme Tid indtrådte også det store Vendepunct i den islandske Stats Historie; ved Midten af det 13de Århundrede tabte Island sin politiske Selvstændighed og gik over til at blive et Lydland under Norges Krone. Denne Katastrophe hidførtes i en udvortes Forstand ved enkelte Mænds Bestræbelse: men i en indre viser den sig at have været længe og vel forberedet; Statens Livstråd var udløbet; den åndige Grundvold, hvorpå den var bygget, og hvorfra den hentede sin Næring, var smuldret hen. Det politiske Forfald ledsagedes af et almindelig nationalt; gjennem hele det 14de Århundrede bliver Norges Historie magrere og magrere, sørgeligere og sørligere, og Islands ikke mindre; begge Lande vedblive at følges ad.

En sådan Overeensstemmelse kan ikke være tilfeldig; den tyder på, at de to Samfund, af hvilke det ene var udgået fra det andet, også i den Henseende vedbleve at høre sammen, at deres offentlige Liv næredes af den samme Kilde, hvilede i det væsentlige på den samme Grundvold, — at Modsætningen mellem det republikanske Island og det monarchiske Norge var mere tilsyneladende end virkelig, og at det fra Fylkesforfatningen stammende Fødselsaristocrati, hvem Harald Hårfagres „ofríki“ syntes at have givet Dødsstødet, desuagtet også i den følgende Tid har vedblevet at være Stats- og Samfundslivets egentlige Bærer i Norge, som det var det på Island.

Fodnoder

1

Munch, N. F. H., I. 1. 447. Gudb. Vigfusson, Um Timatal i Islendinga Søgum, Safn t. S. Isl. I. 201. Med Hensyn til den islandkse Bebyggelses Chronologi er den sidstnævnte Afhandling fulgt.

2

Eyrbyggja Saga, Cap. 3. — Munch, N. F. H., I. 1. 524, vil, neppe med Rette, have disse 10 År regnede fra Ingolfs første Rejse til Island i 871 for at undersøge Landet.

3

Laxdæla Saga, Cap. 2.

4

Munch, N. F. H., I. 1. 508—.9, vil have det henført til et meget tidligere Tidspunct, men vistnok med Urette. Han fremhæver, at ifølge en Beretning (Upphaf ríkis Har, Hárf. i Flatøbogen) faldt Ragnvald Jarls Søn, Ivar, i Hafrsfjordslaget, medens en anden Saga (Vatnsdæla Saga) lader Harald umiddelbart efter dette Slag overdrage Orknø til Ragnvald som Erstatning for Sønnetabet; men efter Heimskringla (Har Hårf. S. Cap. 22) var det på Vesterhavstoget, at Ivar faldt. Han fremhæver dernæst, at Gange-Rolf allerførst begyndte at vise sig i Frankrige omkring 876, da han altså må have været mindst 15 År gammel, medens han, ved det Tidspunct, da den første orknøiske Jarl Sigurd var død og Ragnvald skulde Vælge en af sine Sønner til at træde i hans Sted, ikke synes at have været voxen, hvorved man, da Sigurd Jarl også må have hersket i nogle År, nødes til at sætte Øernes Undertvingelse snarere før end efter Hafrsfjordslaget; men Munch har selv på et andet Sted (I. 1. 665—67) viist, at Gange-Rolfs Biograph Dudo har udstrakt sin Helts Bedrifter over en altfor stor Række af År, og at af de af ham nævnte Årstal kun 912 som det År, da Rolf blev døbt, kan ansees som pålitligt. — Endelig støtterMunch sin Tidsregning til den Omstændighed, at de irske Annaler omtale, at den norske Hærkonge „Oistin“ i År 873 eller 875 blev svegen og dræbt af Albanerne (en af Skotlands keltiske Stammer); denne „Oistin Mac Amlaibh“ antager Munch for at være den samme som Thorstein Raude, Olaf Hvites Søn, der efter vore Kildeskrifter underlagde sig store Stykker af Skotland i Forening med Sigurd Jarl og herskede derover, indtil Skoterne svege ham og fældte ham, og i så Fald må Sigurd være bleven Jarl over Orknø, altså Haralds Vesterhavstog have fundet Sted adskillige År før 874; men, at Thorstein og Oistin skulde være den samme Person, er kun en løs Formodning, og at Thorstein Raude allerede skulde være falden i 874 eller 875 strider mod Tidsregningen i de islandske Sagaer, som i dette Punct stemme overeens. (G. Vigfusson, Safn t. S. Isl., I. 223). Munch’s Argumentation leder til at antage, at Haralds Vesterhavstog har fundet Sted før Hafrsfjordslaget; men det er lidet sandsynligt, at Harald skulde have indladt sig på et sådant Tog, når han efterlod ubetvungne og farlige Fiender i Ryggen. Af Egils Saga, der kan gjelde som den pålitligste Kilde for Haralds første Regjeringstid, sammenholdt med Heimskringla, synes det endelig at fremgå, at Harald opholdt sig hver Sommer og hver Vinter i Norge fra 865 og til 878, da Kveldulf og Skallagrim fore til Island (G. Vigfusson, l. c. 221).

5

Munch, N. F. H., I. 1. 555—56.

6

Munch, I. 1. 554, Safn t. S. Isl., I. 196—98. Agder og Rogaland betragtes begge som befolkede af Rygernes Stamme, ligesom Sogn, Firdafylke og Hørdeland af Hørdernes.

7

Eyrb. S. Cap. 4.

8

Landn. IV. 6.

9

Jvfr. K. Maurer, Die Entstehung des Isländischen Ståts, S. 111 ff.

10

Munch, N. F. H., I. 1. 566.

11

Maurer, Die Entst. d. isl. St., S. 158—59, antager, idet han støtter sig til Islendingabók Cap. 5, at denne Islands Inddeling i Thingsogn og Fjerdinger først er skeet omkr. 30 År senere end Althingets Indsættelse. — Se derimod Isl. Søgur (1843) II. 173—4, Anm. og Safn t. S. Isl., I 300.

12

Arnesen, Isl. Rettergang, S. 315, hvem Keyser, Norges Retsforf., S. 274 følger, antager, at hver Fjerdingsdom kun har havt 9 Medlemmer. Se hvad herimod er bemerket af Maurer, Entstehung d. isl. St, S. 177.

13

Egils Saga, Cap. 57.

14

„Ættvísin var hjá oss grundvöllr og kjarni allrar sagnafrædi“, siger Gudbr. Vigfusson, Safn t. S. Isl, I. 279.

15

Under Magnus Barfod skal der således engang have været 360 Islændinger samtidig alene i Throndhjem. Fornm. S. VII., S 32. Biskupa Søgur, I. 221.

16

Se Gudbr. Vigfusson, S. t. S. Isl., I. 187 ff.

17

Om de to sidstnævnte Skrifters Oprindelse ere Meningerne deelte. Der har imidlertid været anført gode Grunde for at antage dem forfattede i Norge. Se G. Storm, Snorre Sturlassons Historieskrivning, S. 20 – 28.

VIII.

Fylkesaristocratiets Reaction mod Kongedømmet og Statseenheden under Håkon Adalsteinsfostre, Eirikssønnerne og Håkon Jarl.

EFTER Slaget i Hafrsfjorden mødte Harald Hårfagre ingen Modstand længere i Norge, heder det;[1] det vil sige: der fandt efter dette Tidspunct ingen almindelig Rejsning Sted, hans Modstandere vovede ikke oftere at binde åbent an med ham. For dem af Stormændene, der ikke vilde underordne sig hans Styrelse, eller som bleve uenige med ham, var kun den Udvej levnet at opgive sin Odel og fly Landet. Såmange der nu end valgte dette Kår, efter hvad vi kunne see af Landnåmsbogen og de øvrige islandske Kilder, må vi dog vistnok antage, at Fleerheden af det gamle Stammearistocrati, ialfald udenfor de sydvestlige Fylker, fra hvilke Udvandringen var sterkest, har foretrukket at blive. Men de, som bleve, måtte undergive sig Erobrerens Vilje. Han lagde, som det siges, overalt nøje Merke til Herserne og de mægtigste Bønder og gav dem Valget mellem at blive hans Tjenestemænd eller at forlade Landet. Forsåvidt de valgte det første Vilkår, belønnedes de ofte med store Forlehninger; det lå i Haralds Interesse at knytte til sig så nær som muligt ved Venskabs- og Forpligtelsesbånd alle de formående Mænd, der ikke stillede sig i et uforsonligt Modsætningsforhold til ham. Og han må have havt god Råd til at vise sig rundhåndet mod sine Venner; når vi erindre, at der alene til Island kom henved 400 Hoved-Landnåmsmænd, Herser eller Hølder, hvis Ejendomme i Norge bleve confiskerede, at mange Høvdinger vistnok have tyet andetstedshen, at hver af disse i Regelen havde med sig et Følge af mindre ansete Mænd, der dog tildeels også havde ejet Gårde, indsee vi, at det må have været en overordentlig Masse af Jordegods, der kom i hans umiddelbare Besiddelse i Tiden nærmest efter Fylkernes Samling.[2] Dette Jordegods har han udentvivl fordetmeste anvendt som Forlehninger til dem af Stammehøvdingerne, der bleve tilbage i Landet og gik ham til Hånde. Således fik disse både Magt og Rigdom til Vederlag for hvad de opgave. Deres Indtægter forøgedes, idet de ved Siden af sine private Ejendomme fik Krongods i Forlehning; deres Magt forøgedes, idet de vedbleve som før at være Hereds- og Fylkesthingenes Ledere og Forstandere for den offentlige Gudstjeneste og nu desuden kunde optræde som Enekongedømmets Repræsentanter og Organer for dets Vilje. Men med deres Uafhængighed var det forbi. Herserne gik over til at blive Lendermænd. I dette nye Navn er deres forandrede Stilling skarpt betegnet; det fremhæver som det væsentlige ved denne Stilling, at de havde modtaget Land i Forlehning af Kongen og vare blevne hans Vassaller,[3] og udtrykker dermed, at deres Magt ikke længer, som før, skulde bero på en uafhændelig og uangribelig Arveret, men at den skulde betragtes som en Gave fra Kongen, der vel også har forbeholdt sig under visse Forudsætninger at fratage dem, hvad han havde givet dem. Det uafhængige Fødselsaristocrati gik altså efter sin ydre Charakteer over til at blive en kongelig Tjenesteadel eller en Embedsetat. Jarlerne, der hver i sit Fylke skulde „dømme Lov og Landsret“ på Kongens Vegne og oppeberge de kongelige Indtægter mod selv at nyde Tredieparten deraf, Herserne, der vare Jarlen underordnede, og hvoraf der skulde være 4 i hvert Fylke, som hver skulde have 20 Mark af Krongodset i Forlehning mod at underholde på egen Bekostning 20 Hærmænd til Kongens Tjeneste, svarede til de frankiske Grever og de dem underordnede Forstandere for Retsplejen og Forvaltningen, der ligeledes aflønnedes, deels ved at modtage Krongods i Forlehning, hvorved de indtrådte i et lignende engere Forpligtelses- og Troskabsforhold til Kongen, som Krigerfølgets håndgangne Mænd, deels således, at der tilstodes dem en vis Andeel af de kongelige Indtægter; og det synes således, som om Harald Hårfagre, idet han stillede den uafhængige Høvdingmagt i Kongedømmets Tjeneste, har villet indrette en med de store mellemeuropæiske Rigers i det Væsentlige stemmende Administration. Han optrådte overhovedet, idet han samlede de norske Fylker til et politisk Hele, som Repræsentant for en nyere europæisk Statsorden ligeoverfor Stammehøvdingerne; det ligger derfor nær at antage, at han i Måden, hvorpå han organiserede det af ham grundlagte Rige, har fulgt — bevidst eller ubevidst, directe eller indirecte — det Mønster, som Europas på hans Tid toneangivende Riger frembøde, og man vil også, ved at antage dette, kunne forklare på en rimelig Måde Kildernes Beretning om, at han „tilegnede sig al Odel“ og „gjorde alle Bønder til sine Lejlændinger“.

Kongedømmet var i hine Riger, og navnlig i det frankiske, der gjennem hele Middelalderen stod som den egentlige Mønsterstat, blevet noget ganske andet, end hvad det havde været hos Germanerne på Tacitus’s Tid. Det havde, under Indflydelsen af romersk-christelige Statsideer, hævet sig fra et militairt Førerskab eller en blot og bar Æresforrang til et virkeligt „imperium“. Kongen var ikke længer en blot og bar „primus inter pares“, der havde sin bestemte Ret som andre frie Mænd, om end en højere end alle andre; han stod i ophøjet Majestæt over sine Undersåtter; han repræsenterede Staten, hvis Ret betragtedes som i Principet ubegrændset, hver Enkelt ubetinget overordnet. Ikke alle, om end en stor Deel af Folket, vare indtrådte i det engere personlige Tjenesteforhold til Kongen, hvorefter de kaldtes hans „Mænd“ eller „Leudes“; men dette Forhold lå dog til Grund for Opfatningen af Forholdet mellem ham og hans Undersåtter i Almindelighed. Hans Magt forestilledes som et Skytsherredømme over det hele Samfund, og Karl den Store krævede, at alle hans Undersåtter skulde sverge ham en Eed, hvorved de forpligtede sig til en lignende Troskab og Lydighed, som om de havde været hans Mænd eller Vassaller. Folkets gamle Friheder bleve vel til en vis Grad respecterede; de frankiske Kongers Regjeringsmyndighed havde ikke Charakteren af et vilkårligt Despoti; men den øvedes dog langt udover de Grændser, som den oprindelige germaniske Stats- og Samfundsorden havde opdraget. På de store Rigsforsamlinger, der samledes efter Kongens Opfordring, udfoldede han en omfattende og i Formen aldeles selvstændig Lovgivningsvirksomhed. Det var her kun de kongelige Embedsmænd og de af Kongen særligt indbudne Stormænd, der toge virkelig Deel i Forhandlingerne; de øvrige, Tilstedeværende, der havde indfundet sig ifølge den enhver fri Mand tilkommende Ret, vare sunkne ned til at være blot og bar Tilskuere; Kongen overlagde Sagerne med de af ham valgte Rådgivere, selv besluttede og afgjorde han alting. Han var øverste Dommer og kunde i denne Egenskab fordre hvilkensomhelst Sag ind for sig, idømme Dødsstraf eller andre Legemsstraffe, confiskere Ejendom for dem, der havde forbrudt sig mod den skyldige Lydighed eller Troskab. Hans Undersåtter vare forpligtede ligeoverfor ham til mangehånde Ydelser. På de store Rigsforsamlinger bragte de ham sine såkaldte frivillige Gaver, der forlængst havde tabt sin oprindelige Charakteer og vare gåede over til en virkelig Skat. Den gammelgermaniske Grundsætning, at ingen fri Mand skulde have nogen Afgift at udrede enten af Person eller Jord, var factisk sat ud af Kraft, idet, som man seer, ikke blot den romanske Befolkning, men også Frankerne hyppig måtte yde Afgifter til Stat eller Konge, der vare påbudne og ikke engang havde det ydre Skin af Frivillighed. Kongen betragtedes som Ejer af alt herreløst Gods, på hvis Grund det end fandtes, og af alt Land, som ikke var kommet i enkelte Mænds eller Menigheders Besiddelse, og han forbeholdt sig udelukkende Jagt- eller anden Brugsret i store Skogstrekninger. Undersåtterne vare forpligtede til at sørge for hans, og hans Embedsmænds eller Sendebuds Underhold og Befordring på deres Rejser omkring i Riget og til at vedligeholde hans Slotte og deeltage i alle de af ham anordnede Byggearbejder. Dette var ofte en tung Byrde, men endnu langt tyngre og så trykkende, at Mange for at unddrage sig den endog opgave Ejendom og Frihed, var den militaire Tjenestepligt; Kongen rådede nemlig for Krig og Fred med uindskrænket Myndighed, og Undersåtterne, vare forpligtede til at følge hans Opbud; han kunde opbyde såmange, han vilde, og Tjenestepligten var ikke indskrænket til nogen bestemt Tid.[4]

Antage vi, at denne Statsorden har været Haralds Forbillede, eller at de i den repræsenterede politiske Tendentser have øvet sin Indflydelse på ham, idet han indrettede Forholdene i sit nye Rige, vil det ikke synes underligt, at Traditionen kunde komme til at berette om ham, at han gjorde alle Bønder til sine Lejlændinger, og om hans Søn Håkon Adalsteinsfostre, at han vandt Kongedømmet og Folkets Yndest ved at give det Odelen tilbage. Han har, i så Fald, ikke ladet sig nøje med at sammenknytte i sin Hånd al den Myndighed, der tilkom Stammehøvdingerne hver i sin Kreds, og med at gjøre Repræsentanterne for Folkets Selvstyrelse til sine Tjenestemænd, men han har tilegnet det nye Kongedømme en Magtfylde, der gik langt ud over de Grændser, som indtil da havde været opdragne for den offentlige Myndighed hos det norske Folk.

Vel havde Stammeforfatningen i Norge tabt noget af sin oprindelige democratiske Charakteer; Stillingen som Retsplejens og Offertjenestens Forstandere var bleven arvelig i visse Ætter og beroede ikke længere på Folkevalg; men Hersernes Myndighed var dog fremdeles en ledende og ikke en bydende; den var, som de af Tacitus omtalte „ Fyrsters“ hos Germanerne, en „auctoritas svadendi“, ikke en „potestas jubendi“. Omkring de egentlige Stammehøvdinger havde dannet sig en Kreds af store Ejendomsbesiddere, der næsten vare blevne dem sideordnede i Magt og Anseelse; ethvert Hered, ethvert Fylke fik således Charakteren af et Forbund af Ætter, der havde sluttet sig sammen til gjensidig Beskyttelse af sin Fred og sine Rettigheder og for at opnå dette Formål havde afstået noget, men sålidet som muligt, af sin Autonomi. Enhver var fremfor alt Herre på sin egen Grund; den Enkeltes frie Jordejendom var under Indflydelsen af de for Norge særegne Naturforhold næsten bleven som et Rige for sig, og den Enkeltes Ret gjorde sig ifølge heraf gjeldende som Hovedsagen, medens det Fælleds og Forbindende trådte tilside. På Thingene, hvor de få fælleds Anliggender bleve afgjorte, var det Herserne, som ledede, og på hvem vistnok i de fleste Tilfelde Afgjørelsen factisk beroede, men de støttede sin Indflydelse til de mægtigste Bønder, og i Formen vedblev det at være den hele Thingforsamling, alle Fylkets eller Heredets frie Mænd, hos hvem den besluttende Myndighed eller den egentlige Souverainetet hvilede. Hersen var udentvivl Heredsbøndernes selvskrevne Fører i Krigstilfelde, og han oppebar udentvivl, som Goderne på Island, en årlig Afgift af dem — en Hovtold — til Bestridelse af Omkostningerne ved den offentlige Gudstjeneste; men denne Afgift var noget een Gang for alle bestemt, som han ikke kunde vilkårlig forandre eller forhøje, og hans militaire Førerrolle indskrænkede sig udentvivl til de Tilfelde, da Heredet blev angrebet af en fremmed Fiende.[5] — Hvor Kongedømmet var indført, medførte dette vel en højere Rang og Ret end den, som tilkom Hersen; men Fylkeskongens Myndighed synes dog i det Hele ikke at have havt nogen anden Charakteer eller noget synderlig videre Omfang end de øvrige Stammehøvdingers. Der tilkom ham ikke nogen Skat af Fylket, neppe heller nogen anden fast offentlig Indtægt, så at han med Hensyn til sit og sine Mænds Underhold var henviist til hvad hans private Ejendomme indbragte, eller hvad han kunde erhverve på Vikingtog i fremmede Lande. Han har måskee stundom været i Besiddelse af visse prestelige Functioner, forestået Offertjenesten ved Fylkeshovet og ledet Forhandlingerne på Fylkesthinget; men hans Indflydelse på Retsplejen og Lovgivningen synes ikke at have været en så regelmæssig og indgribende som den, Herserne øvede. Han var Fylkesmændenes øverste Anfører i Krigstilfelde; men han rådede ingenlunde for Krig og Fred. Blev Fylket angrebet af en fremmed Fiende, og Bønderne mødte for at forsvare Ejendom og Frihed, var han deres naturlige Fører; men vilde han fejde udenfor sit Rige, beroede det på de øvrige Høvdingers og Bøndernes Godtykke og den Anseelse, det havde lykkets ham at opnå, om han fik nogen Hjælp af dem eller ikke. Derfor kunde også Kveldulf svare, da Kong Audbjørn i Firdafylke, der havde sluttet Forbund med Mørekongen, opfordrede ham til at give Følge i den afgjørende Kamp mod Harald Hårfagre: „Kongen tykkes vel at have Ret til at kræve af mig, at jeg farer med ham, når han skal verge sit Land og der bliver herjet i Firdafylke. Men jeg finder mig ingenlunde skyldig til at fare nord til Møre og stride der for at verge Møringernes Land“.

Istedetfor en sådan til enkelte bestemte Tilfelde indskrænket Førerrolle har nu Harald Hårfagre, som Repræsentant for den nyere europæiske Statsskik, krævet en virkelig Regjeringsmyndighed; istedetfor en „auctoritas svadendi“ har han tilegnet sig en „potestas jubendi“. Istedetfor Fylkestidens Familjeforbund har han villet grunde en virkelig Stat med en bestemt Underordning; alle Rigets Mænd skulde være ham „lyðtskyldir“, tjenstbundne, forpligtede til at vise ham en lignende Troskab og Lydighed, som om de havde gået ham til Hånde; hvad der før havde beroet på et frivilligt Valg, blev nu en tvungen Sag, som ingen kunde unddrage sig. Den Myndighed han tilegnede sig, har, som de frankiske Kongers, indbefattet både „Heerbann“ og „Gerichtsbann“. Han, og hans Jarler på hans Vegne, skulde, som det heder, „dømme Lov og Landsret“, og som øverste Dommer har han tilholdt sig Ret til at inddrage Odel og Eje for dem, der forbrøde sig mod den skyldige undersåtlige Troskab. Han har villet råde for Krig og Fred; Bøndernes militaire Tjenestepligt er bleven en ubetinget og har ikke længere været indskrænket til en bestemst Tid eller til bestemte Tilfelde, medens det forøvrigt var overladt til deres Godtykke, om de vilde give Kongen Følge eller ikke. Han har desuden også krævet andre Ydelser af sine Undersåtter; det er udtrykkelig fortalt, at han pålagde dem en Skat, og disse Pålæg have ikke levnet noget Skin af Frivillighed på Bøndernes Side; de ere ikke tilblevne ved en Overeenskomst, men ere fremtrådte som Yttring af en i Formen vilkårlig Myndighed, der måtte forudsættes at kunne forhøje dem efter eget Behag.

Det er Indførelsen af en sådan heelt ny Statsret, der, i Overeensstemmelse med den hos Germanerne i Almindelighed og navnlig hos Nordmændene rådende privatretlige Opfatning af alle offentlige Forhold, er bleven gjengivet i Traditionen med de Udtryk, at Harald tilegnede sig al Odel og gjorde alle Bønder til sine Lejlændinger. Det går naturligvis ikke an at tage disse Ord bogstaveligt og at forestille sig, at Harald Hårfagre skulde have gjort gjeldende en virkelig Overejendomsret til Landets Jord i det først senere udviklede Feudalsystems Ånd. På den anden Side tilfredsstiller det heller ikke, når man, som Enkelte have villet, forstår den hele Historie om et blot og bart Skattepålæg. Denne Forklaring lader sig navnlig ikke bringe i Overeensstemmelse med hvad der fortælles om Begivenhederne ved Håkon Adalsteinsfostres Thronbestigelse. Man seer, at Håkon ikke, ialfald ikke ubetinget, har ophævet Faderens Skattepåbud, idet han kun for Kystfylkernes Vedkommende forandrede det til et Søkrigsstyr, så at Bønderne istedetfor Nefgildet (den af Harald pålagte Kopskat) forpligtede sig til at bygge, udruste og vedligeholde et vist Antal Skibe i hvert Fylke samt til at sørge for disse Skibes Bemanding og Proviantering i et bestemt årligt Tidsrum; alligevel heder det om ham, at han gav Odelen tilbage, og denne Foranstaltning omtales som en Befrielse, der sikkrede ham Folkets Yndest, og hvorom Rygtet fløj som Ild i tørt Græs fra den ene Landsende til den anden. Det er åbenbart heraf, at der må lægges noget mere i hvad der berettes om Odelens Ophævelse ved Harald Hårfagre end et blot Skattepåbud, såfremt man overhovedet vil lade Kildernes Autoritet gjelde. Og dertil er der såmeget bedre Grund, som det jo i sig selv er sandsynligt, både at Kongedømmets sterke territoriale Udvidelse her som andensteds har ført med sig en tilsvarende Udvidelse af dets Ret, og tillige at der siden er indtrådt en Reaction, at Kongedømmet efter Haralds Død under Striden mellem hans Sønner har måttet træde et Skridt tilbage.[6]

Vi gå altså ud fra, at hine Udtryk i Kilderne hvile på en egte Tradition, at Harald Hårfagre virkelig forsåvidt gjorde alle Bønder til sine Lejlændinger, eller, efter et andet Udtryk, til sit Tyende, som han stillede dem i et undersåtligt Lydighedsforhold, der havde været ukjendt, sålænge Stammeforfatningen stod ved Magt, og som for Herser og Hølder måtte synes en nedverdigende Trældom, — at han virkelig forsåvidt tilegnede sig al Odel, som han ophævede Odelsejendommens Charakteer af Uangribelighed eller ligefrem souverain Frihed og tilholdt sig Ret til at beskatte den. Han har villet være Konge i den nyere europæiske Stiil; men et sådant Kongedømme har dog endnu hos Nordmændene savnet de nødvendige åndige Forudsætninger; en offentlig Myndighed af et så vidtstrakt Omfang måtte synes dem en retløs Tvang, hvori de kun uvillig fandt sig. Hans Styrelse måtte derfor bevare den Charakteer af Voldsomhed, der fra først af betegnede hans Optræden. Han repræsenterede vel en almindelig Udvikling, idet han samlede de norske Fylker og dannede en virkelig Stat af de aristocratiske Familjeforbund; men han havde foregrebet denne Udvikling og gjennemført dens Krav med eet Slag og i en langt videre Udstrekning, end de på hans Tid givne Forhold kunde siges at medføre. Det var derfor uundgåeligt, at hans Verk fremkaldte voldsomme Reactioner, og at det atter for en stor Deel blev nedbrudt. — Også de af Høvdingerne, der bleve Haralds Jarler og Lendermænd og deelte Byttet med ham, måtte desuagtet fordetmeste vedblive at stå i en hemmelig Opposition til den nye Tingenes Orden, der var så vidt forskjellig fra den forud bestående. Også de må vel have havt sin Deel i den stejle Uafhængighedsånd, der drev såmange af deres Standsfeller til at opgive Odel og Ejendom hellere end at underordne sig, og de Forlehninger, som de modtoge af Harald, syntes dem vel derfor mangengang en mådelig Erstatning for Tabet af den gamle Selvrådighed. Hos andre germaniske Folk, hos hvem Forholdene havde medført en skarpere Underordning af det Enkelte under det Almindelige, gjaldt Tjenesteforholdet til Kongen, endog i de lavere Grader, som en Udmerkelse og en Sikkerhed, der efterstræbtes ivrigt af alle og enhver; men de norske Herser eller Hølder, der selv havde været Souverainer i det Små, eller som ialfald havde været vante til en næsten fuldkommen Uafhængighed, kunde føle det som en Ydmygelse at måtte indgå på et sådant Forhold. Det aristocratiske Tænkesæt vedblev at holde sig, om end de ydre Forfatningsformer skiftede. Herserne gik over til at blive kongelige Embedsmænd; men denne Forandring var mere radical i sin Form end i Virkeligheden. De indtrådte i et nyt Forhold, men det gamle kunde ikke dermed ophæves, og det var dette, som vedblev at være det væsentlige for dem, trods Forandringen i Navn og ydre Stilling. Deres Magt og Rang i Samfundet beroede langt mindre derpå, at de repræsenterede Kongedømmet, end derpå, at de repræsenterede sine egne Ætter. Kongen kunde fratage dem, hvad han havde givet dem: Forlehningerne af Krongodset, Lendermandsnavnet og Retten til at optræde på hans Vegne som Lovens Håndhæver. Men den Indflydelse, som hver af dem øvede i sin Kreds, i Egenskab af Hoved for en Æt, der siden umindelige Tider havde forestået Kredsens offentlige Gudstjeneste og Retspleje, var ingen Gave af Kongen, og den kunde han ikke ophæve eller overføre til nogen anden. Han måtte tvertimod søge den, hvor den fandtes, og stræbe at knytte den til sig for at give den af ham grundlagte Stat den nødvendige Fasthed. Han kunde give Forlehningen og Lendermandsnavnet til hvem han vilde; men gav han det til en Mand, der ikke tilhørte nogen af de ledende Stormandsætter, blev det heller ikke mere end et Navn. Herpå har han vel neppe heller forsøgt; det lå i hans Interesse at søge Kongedømmets Repræsentanter hos de højbyrdige Ætter, da han derved lagde et Bånd på disse, hvorved de bleve ham mindre farlige. Men en Klasse af kongelige Tjenestemænd, der var sammensat på denne Måde, var dog i sit Væsen heelt forskjellig fra Embedsmandsklassen i Riger som det frankiske, hvor Kongedømmet var Kilden for al Magt, og hvor dets Repræsentanter heelt og holdent afhang af det. Her var det dog kun i Formen, at al offentlig Myndighed udgik fra Kongen; det virkelige Forhold var, at han havde indordnet under sig en Række selvstændige Myndigheder, som han ikke formåede at ophæve eller tilintetgjøre. Fødselsaristocratiet gik kun efter sin ydre Charakteer over til en Tjenesteadel; det måtte opgive noget af sin fordums Uafhængighed, men det beholdt tilstrekkeligt igjen til fremdeles at være Kongedømmets Concurrent snarere end dets Tjener. Om end Herserne, efter at være blevne Lendermænd, skulde optræde i Kongens Navn som Lovens Håndhævere og Retsplejens Ledere, medens de før havde optrådt i eget, var det dog fremdeles deres nedarvede Anseelse, der gav dem Magt til at lede. De vedbleve at være Stammehøvdinger, som før, selvskrevne Chefer for de aristocratiske Familjeforbund. Hvad der knyttede dem til Kongedømmet, var kun et udvortes Bånd, der vel medførte visse Fordele, men tillige måtte føles som en Tvang, hvorfra de søgte at frigjøre sig såmeget som muligt. Deres sterkeste Interesser derimod og dybestliggende Traditioner knyttede dem til Folket og navnlig til Høldernes Klasse, der omgav dem og støttede deres Magt, og med hvem de vare forbundne på det mangfoldigste ved Venskabs- og Frendskabsbånd. De kunde derfor ikke andet end dele Uviljen over Haralds Indgreb i den gamle Odelsfrihed; de vare i Virkeligheden Modstandere af den Myndighed, som de i en udvortes Forstand repræsenterede, og det nye Kongedømme var, med al sin Magtfylde, endnu vaklende og svagt; Statseenheden havde endnu voldsomme Kampe at bestå mod Stammeånden, inden den kunde siges at være fuldt befæstet.

Harald Hårfagre selv synes imidlertid i en lang Række af År, efterat han havde fordrevet sine uforsonligste Fiender fra Øerne i Vesterhavet, at have styret sit Rige i Fred og uden at støde på nogen mere almindelig Modstand. Vi må tro, at hans mægtige Personlighed og den Lykke, der havde fulgt ham i alle hans Foretagender, har imponeret såvidt, at den gjærende Uvilje er bleven holdt i Tømme, og at Høvdingerne ikke prøvede på at gjenvinde en mere uafhængig Stilling, sålænge han stod i sin fulde Kraft. Men, da han blev gammel og svag, måtte han opleve at see, hvorledes den af ham rejste Bygning vaklede og truede med at falde reent sammen.

Hans mange Sønner, der fordetmeste vare opfostrede i de Dele af Landet, hvor deres Mødreneætter hørte hjemme, optrådte, efterat de havde nået Mandsalderen, med Krav på at få Deel i Riget. I dem fandt Stammeånden bekvemme Redskaber. Harald så sig omsider nødt til at opfylde deres Forlangende og tog den Beslutning, da han var bleven sytti År gammel og i femti År havde været Norges Enekonge,[7] at dele med dem. Han sammenkaldte, heder det, etsteds syd i Landet et Thing for alle Oplændingerne; her gav han sine Sønner Kongenavn og satte det i Loven, at hver af hans Ætmænd på Sverdsiden skulde tage Kongedømme efter sin Fader, men at de, der stammede fra ham på Kvindesiden, skulde være Jarler. Han gav dernæst Sønnerne Dele af Riget i Forlehning; nogle fik Viken, andre Oplandene, andre gav han Land at råde for i det Throndhjemske; selv forbeholdt han sig Midtlandet eller de til Gulathingslagen hørende Fylker og Overhøjheden over det hele Rige. Ved denne Foranstaltning har han søgt at sikkre sit Verk mod de Farer, der truede det fra hans egne Sønner. Det heder, at han gav dem Kongenavn, og at han satte det i Loven, at enhver af hans Descendenter i Mandslinjen skulde være Konge efter sin Fader. Men dette var efter de gamle Nordmænds Retsbegreber noget selvfølgeligt, og det har han ikke behøvet at sætte i Loven, såsom det på en Måde allerede stod der. Hvad der gjaldt om Germanerne i Almindelighed, måtte ifølge den for Nordmændene ejendommelige Samfundsudvikling i Særdeleshed gjelde om dem, at nemlig al Myndighed havde en privatretlig Charakteer; en Konges Titel og Magt var hans Odel, hvortil alle hans Sønner ansåes som arveberettigede; det gjaldt, at de kunde forliges om at dele Arven eller styre den i Fælledsskab, så at den ikke blev splittet ad. Men Haralds Sønner vare for mange og stode, som tilhørende forskjellige Mødreneætter og opfostrede på forskjellige Kanter af Landet, hinanden for fjernt, til at en slig Fælledsstyrelse af Riget ved dem lod sig tænke. Her syntes således Splittelsen uundgåelig, når der ikke i Tide blev gjort Skridt for at forebygge den, og dertil sigtede øjensynlig Haralds Foranstaltning. Idet han endnu i levende Live deelte med sine Sønner og indrettede et System med Underkonger og Overkonge, har han villet begrændse Grundsætningen om Kongedømmets ubetingede Arvelighed såvidt, at den ikke længer var uforenelig med Rigets Eenhed. Hver af Sønnerne skulde i sin Deel af Riget oppeberge Halvdelen af de kongelige Indtægter; Resten tilfaldt ham selv; hver af dem skulde have Ret til ved højtidelige Lejligheder at sidde i Højsædet, et Trin højere end Jarlerne, men et Trin lavere end ham selv. Verdigheden som Overkonge var således på en Måde udsondret som noget særegent fra Kongedømmets almindelige Ret, og den var efter sit Væsen een og udeelelig, så at derved en Udvej var åbnet til at fastholde Rigets Eenhed, samtidig med at det deeltes efter Grundsætningen om Kongedømmets Arvelighed. — Denne Verdighed havde han forbeholdt en af sine yngste Sønner, Eirik, der på mødrene Side var af den fornemste Byrd, og som han synes at have yndet meest. Eirik har derfor neppe, som de øvrige Sønner, fået nogen særegen Deel af Landet at råde for, men har vedblevet at opholde sig hos sin Fader, der satte ham til Høvding over Hirden og lod ham ved sin Side deeltage i den øverste Styrelse af Landet.[8] Det var på denne Måde, at Vejen lettest kunde banes for ham til den Stilling, som Harald havde tiltænkt ham, idet han lidt efter lidt og gjennem umerkelige Overgange førtes ind på Overkongens Plads og dækkedes af sin Faders Autoritet, indtil hans egen Myndighed var nogenlunde befæstet. Alligevel kunde blodige Stridigheder mellem Eirik og hans Brødre ikke undgåes. Disse arbejdede på at gjøre sig fuldkommen selvstændige og vilde ikke bøje sig for sin yngre Broder, om han end optrådte i Faderens Navn. Og da Harald tre År før sin Død frasagde sig al Deel i Styrelsen, ledede Eirik i sit eget Højsæde og gav ham Overkongedømmet over det hele Rige, viiste det sig, at alle Foranstaltninger for at sikkre Rigets Eenhed havde været forgjæves. De mægtigste af Brødrene erklærede sig nemlig for uafhængige, en i Viken og en anden i det Throndhjemske, og Eirik måtte i længere Tid lade sig nøje med de kongelige Indtægter af Gulathingslagen.

I disse Stridigheder har Stammeånden og Aristocratiet gjort sig gjeldende, og ved dem har der åbnet sig en Udsigt for den eengang uafhængige Høvdingklasse til at gjenvinde noget af det tabte Terrain. Eiriks Brødre understøttedes i sin Opposition mod den designerede Overkonge, hver af den Landsdeel, hvor han var opfostret, og som han havde fået at råde for. Og, efterat Harald Hårfagre havde frasagt sig Styrelsen, var det ligeledes i Overeensstemmelse med Befolkningens Vilje, at Olaf Digerbein i Viken og Halfdan Svarte i Throndhjem erklærede sig for uafhængige og vægrede sig ved at underkaste sig deres Broder Eirik. Da Vikverjerne spurgte, heder det, at Hørderne havde hyldet Eirik, toge de Olaf til sin Overkonge, og i det Throndhjemske satte Halfdan sig i det kongelige Højsæde, med Thrøndernes Råd og Samtykke.[9] Det har været Aristocratiet, der rådede i disse Tilfelde, som overhovedet stedse, når det gjaldt at tage en fælleds Beslutning; Almuen fulgte Høvdingerne, men disse havde endnu ikke bøjet sig for Tanken om Rigets Eenhed; de vare den fiendske, om ikke af Beregning, så dog af Instinct: en Konge over det Throndhjemske eller over Viken kunde ikke have sådanne Prætensioner som en Konge over hele Landet. Det fulgte dernæst af sig selv, at en Konge, der på en Måde skyldte Høvdingernes frivillige Understøttelse sin Ophøjelse, måtte blive ganske anderledes føjelig, end en, der indtog sin Stilling ifølge Arveretten eller som Erobrer. Vi behøve ikke at antage, at Olaf eller Halfdan, for at opnå de vikverske og thrønderske Stormænds Understøttelse, udtrykkelig har måttet forpligte sig til at opgive noget af den Myndighed, som deres Fader havde tilegnet sig; det lå i Sagens Natur, at de ikke kunde fastholde denne, når de optrådte som Modcandidater mod den af Faderen indsatte Efterfølger og søgte at gjøre sig uafhængige ved Folkets Hjælp.[10]

Det lykkedes Eirik at rydde dem af Brødrene afvejen, der ikke vilde underordne sig ham, og at gjøre sig til Herre over hele Landet. Han, hvem Faderen havde indsat til sin Eftermand, og som havde hevdet sig denne Stilling til Trods for Høvdingernes Modstand, var ikke ved sine Antecedentier bunden til at opgive noget af det Magtområde, som Harald Hårfagre havde tilegnet Kongedømmet. Han var Arvtager til det Hele og måtte fastholde det Hele, sådan som det var blevet ham overdraget. Men derved blev hans Stilling snart uholdbar. Der måtte indtræde en Reaction mod et System, der var bleven gjennemført på en så voldsom Måde, og som stod i en så skarp Strid mod de hos Folket rådende Interesser og Forestillinger. Ingen Enkeltmand, hvor vældig han end havde været, skulde vel i Længden have formået at standse denne Bevægelse. Og, hvad Eirik angår, er det endog øjensynligt, at han ikke på langt nær har besiddet den overlegne Personlighed, der bøjede Folket under Faderens strenge Regimente. Han skildres som en vældig Krigsmand, stor, sterk og smuk, men tillige som ublid, fåtalende og ubetænksom. Man får et Indtryk af, at han bedre har forstået sig på at være en Hærkonge i gammel Stiil, hvis Omsorg var indskrænket til den Håndfuld Krigere, der omgave ham, end på at råde for Land og Rige. Hans Forhold ligeoverfor Egil Skallagrimssøn, der havde dræbt en af hans Sønner og på anden Måde hårdelig fornærmet ham, og hvem han desuagtet skjænkede Livet, da han engang var falden i hans Vold, tyder på, at hans Charakteer ikke har savnet et Drag af Ædelmodighed; men den må på den anden Side have været svag og uselvstændig. Han lod sig lede af sin Dronning, Gunhild, og om hende heder det, at hun var ordsnild og klog, men underfundig, troløs og begjærlig efter Gods og Magt. Var den Myndighed, Harald Hårfagre havde tilegnet Kongedømmet, allerede i og for sig en trykkende, måtte den føles som ganske utålelig, når den kom i Hænderne på en Kvindes Lune. Det varede derfor ikke længe, inden Eiriks Styrelse blev så forhadt, at der kunde prøves på en almindelig Opstand. At vende heelt tilbage til den gamle Tingenes Orden synes der imidlertid ikke at have været Tanke om; Grundlæggelsen af det norske Rige og Haraldsættens Ret til Overkongedømmet vare nu engang fuldbragte Kjendsgjerninger, som man på en vis Måde anerkjendte, eller som man ialfald ikke uden videre formåede at sætte sig udover. Sejren opfattedes i hiin Tidsalder som en Gudsdom og kunde give endog den voldsomst tilblevne Myndighed et Skin af Legitimitet i Folkets Øjne. Det gjaldt altså at stille op imod Eirik en anden af Harald Hårfagres Ætmænd, der havde de samme Arvekrav, og om hvem de Misfornøjede kunde slutte sig. Da ingen af Haralds i Landet gjenlevende Sønner eller Sønnesønner synes at have havt Evne eller Vilje til at optræde som Fører i en almindelig Opstand, kastede man sit Blik på hans yngste, hos Kong Ædhelstan i England opfostrede Søn Håkon. Forstandige Mænd sendte, som en af de ældste og pålitligste Kilder beretter,[11] hemmelig Bud til denne det andet År efter Harald Hårfagres Død og opfordrede ham til at komme tilbage til Landet. Håkon fulgte Opfordringen; han måtte have såmeget mindre Betænkelighed ved at optræde som sin Broders Medbejler, da denne havde viist ham Fiendskab fra han var et spædt Barn. Strax han var kommen til Norge, foor han op til det Throndhjemske for at møde den Mand, der øjensynlig har været Hovedet for de Misfornøjede og den hele Bevægelses Leder, nemlig Sigurd Jarl på Lade. De to sluttede et Forbund, hvorved Håkon lovede Jarlen stor Magt, såfremt han opnåede at blive Norges Konge. Dernæst sammenkaldtes et Thing, og det er nu bekjendt, hvorledes Håkon her vandt Thingalmuen for sig ved at tilbyde at give Bønderne deres Odel tilbage, når de vilde yde ham Hjælp og Styrke til at nå Kongedømmet, og hvorledes Rygtet om dette Tilbud „fløj som Ild i vissent Græs heelt øst til Landsenden“ og overalt drog Folket over på Håkons Side, så at Eirik ikke vovede at optage Kampen med ham, men så sig nødt til at forlade Norge med sin Kone, sine Børn og de Få, der forbleve ham tro og vilde følge ham.

Håkon blev således Norges Overkonge; Rigseenheden opretholdtes; men Kongedømmet havde måttet træde tilbage fra den herskende Stilling, som det indtog under Harald Hårfagre. Odelens Tilbagegivelse var et Slags Håndfæstning, hvorved Kongedømmet bandt sig ligeoverfor Aristocratiet,[12] — et Compromis, hvorved Stammehøvdingerne erkjendte Kongens Overhøjhed, mod at han erkjendte deres Souverainetet hver i sin Kreds.

Som ved Harald Hårfagres Tilegnelse, således må også ved Håkons Tilbagegivelse af Odelen de politiske eller reent moralske Hensyn, derimod ikke de fiscalske, have været overvejende. De nye Byrder, som Harald havde pålagt, de Indgreb af en mere materiel Art, han kan antages at have gjennemført i den Enkeltes Ejendomsherlighed (t. Ex. ved at tilegne sig Almenninger, Vrag, jordfundet Gods), synes ialfald for en Deel at være blevne fastholdte. Men, hvad der var det væsentlige: disse Byrder eller Indgreb bleve fra nu af betragtede som hvilende på en mellem Folk og Konge frivillig afsluttet Overeenskomst, der ikke af nogen af Parterne eensidig kunde brydes eller overskrides; de ophørte at have det Udseende af tvungen Forpligtelse, af Påbud, udgået fra en hver Enkelt ubetinget overordnet Myndighed, der fremfor alt må have været stødende for Hersernes og Høldernes aristocratiske Selvfølelse. Kongedømmet har opgivet den nyere europæiske Charakteer, som Harald Hårfagre havde søgt at give det. Den norske Enekonge eller Overkonge beholdt vel mere udstrakte Rettigheder, end dem, der havde tilkommet Fylkeskongerne; men hans Myndighed kom dog nu til at blive af væsentlig samme Art, som disses: — en til visse bestemte Tilfelde indskrænket Førerrolle, en Forrang snarere end et Herredømme; han fremstillede sig snarere som sideordnet end som overordnet det øvrige Samfund, snarere som den Første i et Forbund af Ligemænd, der frivillig har givet sig ind under en fælleds Ledelse, end som en Hersker, der har Magt til at byde og befale. Odelsejendommens Souverainetet er atter bleven anerkjendt, med visse eengang for alle bestemte Indskrænkninger; den blev atter som før urørlig og uangribelig, og dette havde navnlig Betydning for Herserne, hvilke derved i det Væsentlige gjenindsattes i sin ældre Stilling som uafhængige Stammechefer. De vedbleve vel at være Kongens Lendermænd, modtoge som sådanne Jordegods i Forlehning af ham, gik ham til Hånde, optrådte på hans Vegne som Repræsentanter for hans Styrelse. Men dette var kun en Biting; Hovedsagen var deres Ret til at lede Thingforhandlingerne og den offentlige Retspleje, denne Ret var igjen knyttet til Besiddelsen af Hereds- eller Fylkeshovet og Grunden, hvorpå Hovet stod, og, idet nu Odelsejendommen blev stillet uafhængig af den kongelige Myndighed, blev det altså med det samme slået fast, at de i sin Egenskab af Thing- og Tempelforstandere ikke skulde kunne røres. Harald Hårfagre havde villet komme dem tillivs også på dette Punct; hans System gik ud på at sammentrænge al offentlig Myndighed hos Kongedømmet og gjøre det til Midtpunct i en virkelig Eenhedsstat; derfor tilegnede han sig Odelen, d. v. s. tilholdt sig Ret til at beskatte og confiskere Jordejendom som anden Ejendom. Dette System blev nu opgivet; selve Grundlaget, på hvilket den uafhængige Høvdingemagt i Folkets engere Kredse hvilede, blev sikkret og anerkjendt, og den herved bestemte Forfatning kunde snarere kaldes et hele Landet omfattende Forbund af Småstater med Overkongen som øverste Herre, end en virkelig Stats- eller Rigs-Eenhed.

Håkon Adalsteinsfostres Thronbestigelse var altså en Sejr for den aristocratiske Reaction. Hans såkaldte Tilbagegivelse af Odelen må betragtes som Resultatet af en almindelig, over det hele Land foregået Bevægelse; det har været en Række af Forhandlinger og Forandringer, som af Traditionen ere blevne fremstillede på en populair Måde og samlede i et eneste Optrin. Selv havde han udentvivl den mindste Deel i hvad der foregik. Han var, da han kom tilbage til Norge, kun femten År gammel, havde været opfostret i et fremmed Land og måtte være uerfaren og ukjendt med norske Forhold. Det kan åbenbart ikke have været ham, fra hvem Initiativet udgik, det har været Høvdingerne med Sigurd Jarl i Spidsen, der rådede og ledede alle hans Skridt, da han optrådte som sin Broders Medbejler.

Alligevel var det, han foretog sig, også seet fra Kongedømmets og hans egen Familjeinteresses Standpunct, vistnok det klogeste og bedste, han kunde gjøre. Det var bleven nødvendigt at give efter for at holde det Hele sammen. Kongedømmet som Repræsentant for den nationale Eenhed opnåede dog på denne Måde et Slags retslig Anerkjendelse ved Siden af Stammehøvdingernes Myndighed og Selvstyrelsen i Folkets engere Kredse; det ophørte at stå som et blot og bart Voldsherredømme, og, for at dets Magtområde skulde udvides varigt og sikkert, for at Eenhedsstaten på en afgjørende Måde skulde kunne bøje Stammeånden under sig og opløse Stammeforfatningen, krævedes der åndige Forudsætninger, som først Christendommens Indførelse kunde bringe tilveje.

Den gamle Forfatning var nemlig på det nøjeste knyttet til den gamle Religion. Det fælleds Thing var knyttet til det fælleds Tempel, Ledelsen af den offentlige Retspleje til Verdighed som Offerprest og Tempelforstander. Sålænge Hedenskabet stod ved Magt, var derfor Høvdingernes selvstændige Myndighed, hver i sin Kreds, den af Religionen sanctionerede Retsorden, som derfor også trods ydre Nederlag kunde hevde sig som det egentlig Gyldige, det Fundamentale, hvortil Kongedømmet måtte støtte sig for at opnå en virkelig retslig Charakteer og ophøre at fremstille sig som noget ganske principløst og vilkårligt, så at Forholdet snarere måtte siges at være, at Kongedømmet bares af Høvdingmagten, end at denne var underordnet hiint. En gjennemgribende Forandring i dette Forhold måtte derimod indtræde ved Christendommens Indførelse. I Christendommen fandt det nye Kongedømme en åndig Basis at stå på, der var heelt uafhængig af Aristocratiet. Idet den nye Religion indførtes, blev tillige den religiøse Sanction overført fra Stammeforfatningen til Eenhedsstaten, og Kongedømmet kom derved til at repræsentere en højere og bedre Ret ligeoverfor Aristocratiet, som det i Kraft heraf kunde underordne sig på en fast og varig Måde. Det syntes således at ligge i Sagens Natur, at Repræsentanterne for Enekongedømmet og den af Harald Hårfagre grundede Stat måtte slutte sig til Christendommens Sag og forfegte den som sin egen, medens Hedenskabet måtte finde sine ivrigste Forsvarere inden Fylkesaristocratiet. Og i det Store taget see vi også Rollerne fordeelte således under den voldsomme Brydning mellem de to Religioner, der i Norges Historie fylde de sidste Årtier af det 10de og de første af det 11te Århundrede.

Håkon Adalsteinsfostre selv var opdraget i et christent Land og kom som Christen tilbage til Norge. Det er bekjendt, at han, efterat have sikkret sig Besiddelsen af den overkongelige Verdighed og efterat have vundet Folkets Yndest ved sin årsæle og fredsæle Styrelse og sin Virksomhed for Lovenes Forbedring, prøvede på at bane den nye Lære Indgang i Landet. Men hans første Forsøg i denne Retning stødte på en så alvorlig Modstand, at han opgav at drive Sagen videre. Han var vel fra først af for nøje knyttet til Høvdingerne, og navnlig til Sigurd Jarl, Føreren for det hedenske Aristocratparti, der havde indsat ham i hans Verdighed, til at han kunde optræde fuldt selvstændigt, og har måskee tillige savnet den hensynsløse Viljekraft, der udkrævedes til at gjennemføre en slig Plan.

Hertil kom endnu, at ved det Tidspunct,[13] da han fremtrådte med sit offentlige Christendomspåbud, en Række af Angreb udenfra mod hans Rige tog sin Begyndelse, og for at møde disse med tilstrekkelig Kraft, behøvede han i de sidste År af sin Styrelse mere end nogensinde Høvdingernes Venskab og Understøttelse. Disse Angreb lededes af hans Broder Eiriks Sønner, som imidlertid vare blevne voxne Mænd, og som af den danske Konge Harald Gormssøn fik Hjælp til at vinde deres fædrene Rige tilbage. Eirik selv var på mødrene Side af dansk Æt, og der er Spor til, at allerede han har stået i et venskabeligt Forhold til Danekongen og måskee i dette Forhold søgt en Støtte mod sine Brødre.[14] Efter hans Fald toge Sønnerne sin Tilflugt til Harald Gormssøn, der modtog dem vel og gav dem Forlehninger, og som nu ved at støtte dem mod deres Farbroder kunde håbe at gjennemføre de Fordringer på Overhøjhed over Norge eller Dele af Norge, som han havde arvet efter sine Forfædre. Kampen mod Eirikssønnerne blev således tillige en Kamp for Norges politiske Selvstændighed, der krævede, at Landets Kræfter holdtes samlede. Håkon lod sit Christendomspåbud falde og udsonede sig med Høvdingerne, og disse fulgte ham siden så vel, at han Gang på Gang kunde slå sine Brodersønners danske Flåder og Hære tilbage. Det er ved denne Lejlighed, at vi i Sagaen møde de første Yttringer af norsk Nationalstolthed ligeoverfor Danerne; det var første Gang, at Nordmændene optrådte på en enig Måde, som et Folk ligeoverfor et andet Folk,[15] og det kunde ikke være anderledes, end at deres Eenhedsfølelse herved måtte styrkes. Håkon efterlod et elsket og beundret Minde ikke blot som den, der havde givet Folket dets Frihed tilbage og forbedret Lovene, men også som Landets sejrrige Forsvarer mod Danerne; i dette Minde fik det nationale Kongedømme en Tilvæxt til sin åndige Styrke, der erstattede, hvad det havde måttet opgive af sin ydre Magt ved hans Thronbestigelse.

Men de danske Kongers Krav på Overhøjhed over Norge vare nu for Alvor optagne og fastholdtes gjennem næsten et heelt Århundrede. En stor Kamp- og Brydningstid var dermed indledet. Fra alle Sider stødte Modsætningerne sammen, grebe ind i hverandre på den mangfoldigste Måde, skjærpede og udviklede hverandre og dreves i Vejret som Bølgerne, når Strøm og Vind mødes. De danske Fordringer på Overhøjhed stode ligeoverfor det nationale Krav på fuld politisk Selvstændighed; Hedenskab ligeoverfor. Christendom; Aristocrati ligeoverfor Kongedømme; Stammeforfatning, Særfølelsen i Folkets engere Kredse ligeoverfor Eenhedsstat og Nationalånd. Det er tildeels de samme Modsætninger, der også gjorde sig gjeldende hos de andre skandinaviske Folk eller hos Germanerne i Almindelighed; men ingensteds fremtrådte de med den Skarphed og Styrke som i Norge, ingensteds var Brydningen mellem dem en så voldsom. I Danmark og Sverige blev Religionskampen ikke tillige en Kamp mellem modstridende politiske Interesser; ialfald kunde den umulig blive dette i samme Grad her, som den blev det i Norge. Eenhedsstaten var her gammel og allerede fuldt befæstet, inden den nye Religion nærmede sig Nordens Grændser; Kongedømmet synes at have havt en Slags overprestelig Charakteer og indtog også inden den hedenske Religionsforfatning en sikkret Plads. De danske og svenske Konger trængte således ikke i samme Grad som de norske til den Støtte, som Christendommen frembød; der var intet politisk Behov, som kunde føre dem til at slutte sig til denne, ialfald intet sterkt, og på den anden Side kunde der heller ikke til Hedenskabet knytte sig nogen fremtrædende politisk Interesse, hvor Selvstyrelsen i Folkets engere Kredse var halvt opløst, eller hvor den ialfald ikke var repræsenteret ved en fuldt selvstændig Høvdingmagt. I Norge derimod var Stammearistocratiet talrigt og sterkt, og ligeoverfor det stod et Kongedømme, som endnu var nyt og ubefæstet, men som havde trådt frem med store Fordringer. Her var altså en politisk Modsætning tilstede, der var altfor skarp, til at den ikke også skulde gjøre sig gjeldende i Kampen mellem de to Religioner; ligeoverfor den nøje Sammenhæng, der bestod mellem Stammearistocratiet og den hedenske Religionsforfatning, måtte Repræsentanterne for Eenhedsstaten drives til at knytte sig ligeså inderligt til de nye religiøse Ideer, der stode i Modsætning til Hedenskabet. Og dertil kom endnu, som særegent for Norge, den fremmede Kongeæts Krav på Overhøjhed, hvori Aristocratiet fandt en Støtte under sin Opposition mod det nationale Kongedømme, men som også bidrog til at hæve Repræsentanterne for dette, idet deres Kamp for egen Magt derved fik et mere ophøjet Præg som en Kamp tillige for Landets og Folkets Uafhængighed. — Et sådant Sammenstød af religiøse, politiske og nationale Modsætninger kunde ikke andet end give Bevægelsen Fart i alle Retninger; det måtte blive en Kamp over hele Linjen, en sådan, hvorved det, der ellers plejer at være Frugten af Årrækkers langsomme Udvikling, afgjøres med eet Slag og i bratte Overgange, og Perioden fra Christendommens første Optræden til dens endelige Sejr (950—1030) er også fremfor nogen i vor Historie riig på store Optrin og fremtrædende historiske Personligheder.

Vi have seet, at Kongedømmet efter sit Væsen og sine historiske Forhold måtte knytte sig til Christendommens og den nationale Selvstændigheds Sag og søge sin Styrke i at repræsentere denne ligeoverfor Hedenskab og dansk Overhøjhed. Men denne Sammenhæng trådte ikke frem i sin fulde Klarhed fra først af eller på een Gang. — Håkon Adalsteinsfostre måtte opgive Christendommen for desto kraftigere at kunne bekjæmpe de danske Prætensioner. Ved hans Død tilfaldt Riget Eirikssønnerne. Det var, efter hvad der fortælles,[16] Håkon selv, der havde overdraget det til dem, da han følte sit Endeligt nær. Men de skyldte dog den danske Konge altfor store Forpligtelser, til at de på een Gang kunde bryde med ham, og der er al Grund til at formode, at de, også efter at værekomne i Besiddelse af den overkongelige Verdighed over Norge, have vedblevet at stå i et vist Afhængighedsforhold til ham. Herved blev deres Stilling en falsk og uklar, så at Kongedømmet, der jo netop skulde repræsentere den nationale Selvstændighed, i deres Hånd ikke kunde gjøre noget Fremskridt eller engang hevde sin erhvervede Anseelse ligeoverfor Aristocratiet. Heller ikke den anden store Sag, som Kongedømmet skulde søge sin Styrke i at repræsentere, og hvorved det fremfor alt kunde vinde et sikkert åndigt Fodfæste ligeoverfor Stammeforfatningen, forstode de at antage sig på den rette Måde. De vare Christne og indtoge, efterat være blevne Konger i Norge, et åbenbart fiendtligt Forhold til Hedenskabet; men deres Virksomhed for Christendommen indskrænkede sig til at nedbryde Hovene og forstyrre Blotene overalt, hvor de kunde komme til, medens de iøvrigt lode hver tro, hvad han vilde, så at den var Hedning, som vilde være det, og den Christen, som vilde være det.[17] Herved vakte de kun Modstand og Uvilje; thi, skjønt Tvang og Voldsomhed også i religiøse Anliggender stemmede med Tidens Charakteer, var det dog ikke nok at brage rå Vold mod det Gamle, der krævedes en positiv Iver og Begejstring for det Nye for at fremme dets Sag. Eirikssønnerne synes i alt væsentligt at have lignet sin Fader; de vare, som han, store, sterke og smukke Mænd, vældige Krigere og meget sejrsæle; men de savnede den højere Begavelse, der var nødvendig for at gjennemføre en stor Opgave eller på en virksom og kraftig Måde at repræsentere Kongedømmet og den moderne Stat ligeoverfor Fylkesaristocratiet. De passede, ligesom Faderen, bedre til at være Hærkonger end til at være Folkekonger og Rigsstyrere, og de vedbleve i Virkeligheden at være det første, også efterat Herredømmet over Norge var tilfaldet dem. Inden Kredsen af sine håndgangne Mænd vare de afholdte, og mod dem viiste de sig gavmilde og venlige; men de forstode ikke at vinde Folkets Yndest eller Beundring. Lovene, som Kong Håkon gjennem den længste Tid af sin Styrelse havde arbejdet på at forbedre, overholdt de kun mådeligt og gjorde, hvad de fandt for godt. Deres Fremferd mod de hedenske Hov og Offerfester måtte navnlig opirre Høvdingerne mod dem; men til en planmæssig Arbejden på at indskrænke disses Myndighed savnede de dog de nødvendige Betingelser. Deres Styrelse var således voldsom uden at være kraftig, — en sådan, der ægger Modstanden uden at være istand til at slå den ned.

Og, medens Kongedømmet således kun var mådeligt repræsenteret, fandt Høvdingpartiet i Ladejarlen Sigurds Søn Håkon en Leder, der besad både Kraft og Klogskab og forstod at benytte Omstændighederne til sin Fordeel. Ved ham førtes den aristocratiske Reaction endnu engang til en Sejr, mere afgjørende end den, som var vunden ved Eirik Blodøxes Fordrivelse og Håkon Adalsteinsfostres Tilbagegivelse af Odelen.

Det synes, som at Eirikssønnerne, efterat deres farligste Modstandere, nemlig Sigurd Jarl i det Throndhjemske og Tryggve Olafssøn, en Sønnesøn af Harald Hårfagre, i Viken, vare ryddede af Vejen, og efterat de nogenlunde havde sikkret sig Herredømmet over Norge, løsreve sig fra det Afhængighedsforhold, hvori de fra først af havde stået til den danske Konge. De sade inde med hans Skat, heder det.[18] Heraf udviklede sig et spændt Forhold mellem dem. Håkon Jarl, som ikke havde kunnet holde sig i det Throndhjemske, efterat hans Fader var bleven fældet, men havde måttet tage sin Tilflugt til Danekongen, benyttede sig af dennes Misstemning mod sine fordums Skytslinge for at komme dem tillivs. Harald Gråfeld, den mægtigste og meest ansete af Brødrene, blev lokket ned til Danmark og fældet, og deretter drog Danekongen med en stor Hær og Flåde, ledsaget af Håkon Jarl, op til Norge, hvor de underlagde sig Landet uden at støde på nogen Modstand, da Eirikssønnernes Styrelse var almindelig forhadt, medens Høvdingerne i Håkon Jarl så sin naturlige Fører. Mellem ham og Danekongen sluttedes en Overeenskomst, hvorefter han forlehnedes med 7 Fylker, nemlig Rygjafylke, Hørdafylke, Sogn, Firdafylke, Søndmøre, Raumsdal og Nordmøre, på de Vilkår, at han skulde afgive Halvdelen af de kongelige Indtægter og forpligtedes til at understøtte sin Lehnsherre med Våbenmagt, når denne krævede hans Hjælp i Krigstilfelde. Det Throndhjemske og de nordenfor liggende Fylker, Naumdalen og Hålogaland, synes at være betragtede som hans fædrene Arv, hvilken han tog i Besiddelse i eget Navn, så at han deels som Vassal, deels som uafhængig Hersker, rådede over hele det nordenfjeldske Norge fra Lindesnes til Hålogalands nordligste Grændse. Det Søndenfjeldske — Viken med Oplandene — har Danekongen vistnok stillet under sit umiddelbare Herredømme, medens han kun forbeholdt sig en Overhøjhed over det øvrige.

Harald Hårfagres Verk syntes på denne Måde at være revet næsten heelt til Grunden og Landets Forfatning at være bragt tilbage til det Punct, hvorpå den stod før hans Optræden. Håkon Jarl var ved sine Ætte-Traditioner knyttet til Stammehøvdingerne og havde opnået sin Magt ved deres Hjælp; han var kun Jarl og en anden Konges Vassal, så at han ikke kunde kræve en sådan „potestas jubendi“ som den, Harald Hårfagres Kongedømme havde gjort Påstand på. Ved Håkon Adalsteinsfostre var vel Odelen bleven givet tilbage og Kongedømmet i Formen gået over fra en herskende til en blot ledende Stilling; men han var dog, som sin Faders Søn, Arving til Krav og Tendentser, der ikke godt lode sig forlige med det således etablerede Forhold; derimod var Håkon Jarl efter sin Æt og Stilling fuldkommen skikket til at være de forbundne Stammehøvdingers Formand. Det søndenfjeldske Norge blev, efter hvad der er Grund til at antage, stillet under den danske Konges umiddelbare Herredømme; men dette Herredømme har ikke på langt nær kunn et være så generende for Aristocratiet som en indenlandsk Konges; thi, som det heder, „udenlandske Høvdinger vare jævnlig borte og brøde sig kun lidet om, hvad Folk foretoge sig, når de kun fik slig Skat af Landet, som de havde betinget sig.[19] Landet var splittet ad: en Deel tilhørte det danske Rige, en anden stod under Danekongens Overhøjhed, en tredie rådede Håkon Jarl for som uafhængig Hersker; Stammeånden havde sejret over den nationale Eenheds- og Selvstændighedsfølelse; Aristocratiet havde sejret over Kongedømmet og den moderne Stat; Christendommens første åbenbare Angreb på Hedenskabet havde ført til, at dette hævede sig med fornyet Styrke og stillede sig skarpt op mod den nye Religion, der forsøgte at vinde Indgang.

Håkon Jarl var Hedning og, som det lader, en ivrig, oprigtig troende. Allerede ved sin første Ferd søndenfra langs Landet, da Landsfolket gik ham til Hånde, bød han, at Hovene, som Eirikssønnerne havde ødelagt, skulde gjenoprettes og Blotene gjenoptages; et til hans Ære forfattet, samtidigt Skaldekvad (Vellekla) berømmer ham, fordi han „lod sine Mænd opbygge Gudernes Helligdomme, så Krigerne atter vendte sig til Blot.“[20] Han kaldes oftere i Sagaerne „Blotjarlen“, og der berettes Træk af ham, der synes at tyde på den mørkeste Overtro og en næsten vild Fanatisme. Dette bør nu vel fordetmeste betragtes som Overdrivelse og senere Udpyntning. Nordmændenes hedenske Religion var efter sit hele Væsen kun lidet skikket til at indgyde nogen særdeles brændende Iver, allermindst kunde den være det på en Tid, da den måtte siges at have overlevet sig selv og var undergravet på alle Puncter af en ved fremmede religiøse Forestillinger fremkaldt og næret Reflexion. Hvad der fornemmelig bevarede hos Hedenskabet dets Modstandsevne ligeoverfor Christendommen, var dets Forbindelse med Stammeforfatningen, dets Betydning som en af Støtterne for Høvdingklassens politiske Vælde. Det var vistnok også denne Sammenhæng, der gjorde Håkon Jarl — som hans Fader Sigurd før ham — til den ivrige Blotmand og Åsadyrker. Hans politiske Interesser som Fører for den aristocratiske Reaction ligeoverfor Kongedømmet og Eenhedsstaten måtte drive ham til at slutte sig til Hedenskabet. Men han har gjort dette med en Styrke, som var usedvanlig på hans Tid, da Slaphed og en rå, ved Vikinglivet udviklet Rationalisme var bleven forherskende inden den hedenske Verden. Hans religiøse Overbeviisning har, om end bestemt ved den politiske Partistilling, alligevel været heel og oprigtig; ellers skulde han vel neppe være blevet den mægtige Høvding, han blev; det var vel ikke mindst derved, at der hos ham var fuld Sammenhæng mellem den religiøse Overbeviisning og den politiske Interesse, at han blev istand til at beherske de svagere og mere vaklende Gemytter. Og Folket hang endnu såvidt fast ved Hedenskabet, om ikke af andet, så dog af gammel Vane, at Håkons Optræden som Blotenes Fornyer og de hedenske Gudehovs Gjenopbygger vandt ham almindelig Yndest. Dertil kom, at der nu efter Ufreden og Uårene under Eirikssønnernes Styrelse indtrådte bedre Tider. Der blev atter god Kornvæxt, og Silden gik atter ind til Landet den første Vinter, efterat han havde fået Magten; heri så man et Vidnesbyrd om, at Guderne beskyttede ham, og derved styrkedes han i sin Stilling. Han besad desuden alle de personlige Egenskaber, der vare skikkede til at vinde en Høvding Anseelse og Indflydelse; „først“, som det heder i Sagaen, „høj Byrd, dernæst Kløgt og Kyndighed i at styre Land og Rige, Raskhed i Slaget og tillige Lykke til at vinde Sejr og fælde sine Fiender“. Han blev således i en overordentlig Grad populair, og den af ham indførte eller gjenindførte Tingenes Orden syntes til alle Sider sikkret og befæstet. Men, som Sagaerne tilføje, efterat have opregnet hans store Egenskaber som Høvding: „hans Ulykke var, at Tiden nu var kommen, da Blotskab og Blotmænd skulde forgå og den hellige Tro og de rette Sæder komme i Stedet“.[21]

Håkon Jarl støttede sig til Stammeånden og Hedenskabet; han var, som Aristocratiets Fører og Modstander af Harald Hårfagres Æt, henviist til dette åndige Grundlag for sin Magt; men derved kom han til at repræsentere en Sag, som trods alle ydre Sejre var en tabt Sag, der måtte drage sine Forkjæmpere med sig i Faldet. Han kunde fornye Blotene og gjenopbygge Hovene; men han kunde ikke gjengive Hedenskabet den indre Sammenhæng og Modstandsevne, der allerede var tilintetgjort og for hver Dag, som gik, mere og mere tilintetgjordes ved Påvirkningen af de nye religiøse Ideer og ved Indtrykket af Christendommens stadige Fremtrængen rundt om hos de beslægtede Nationaliteter. Høvdingerne støttede sin Myndighed foren væsentlig Deel til den hedenske Offer- og Religionstjeneste; deres politiske Interesse knyttede dem til denne; Folket i det Hele hang af gammel Vane ved den nationale Religion; Hedenskabet havde altså endnu mægtige Støtter i Kampen mod den nye Lære; men den politiske Interesse og Vanens Magt kunde ikke bøde på de indre Skrøbeligheder, der fulgte af, at det hedenske Religionsvæsen havde overskredet den fulde Modning, og kunde ikke i Længden være jævnbyrdige Modstandere ligeoverfor den enthousiastiske Iver, som de christelige Religionsideer formåede at indgyde sine Forkjæmpere. — Stammeånden havde været sterk nok til at trænge tilside det Udtryk, som den nationale Eenheds- og Selvstændighedsånd havde givet sig i Harald Hårfagres Rigsstiftelse; Stammehøvdingerne vare bedst tjente med, at Landet forblev splittet, og at det vedblev at stå under fremmede Kongers Overhøjhed, som ikke blandede sig i den indre Styrelse, når de kun fik den Skat, som de havde betinget sig; deres Interesse stillede dem op som naturlige Modstandere ligeoverfor det norske Kongedømme og dermed også ligeoverfor Norges politiske Selvstændighed; men Nationalånden var dog også levende hos dem og måtte, til Trods for alle Interesser, der førte i en modsat Retning, bestandig styrkes under de Brydninger med Nabolandene, hvortil den indre Splittelse jævnlig førte. Efterat den nationale Eenheds- og Selvstændighedsfølelse eengang havde arbejdet sig frem til et stort Udtryk, der havde præget sig i alles Bevidsthed, og efterat den havde sammenknyttet sig med Erindringen om en mægtig Personlighed, der var bleven Gjenstand for meget Had, men for endnu mere Beundring, kunde den vel for en Tid trænges i Baggrunden, men også kun for en Tid. og så at den altid stod ferdig til atgjøre sig gjeldende påny og tage sit Mon igjen.

Håkon Jarl var som Eirikssønnerne kommen til Magten ved dansk Hjælp. Han repræsenterede til den ene Side Fylkesaristocratiet, Selvstyrelsen i Folkets engere Kredse, og til den anden Side de udenlandske Kongers Principat over Norge eller Dele af Norge; det ene fulgte på en Måde med det andet eller var betinget af det. Men også han blev drevet til at bryde med det Overherredømme, i hvilket han fra først af havde søgt sin Støtte, og da han unddrog sig enhver Lydighedspligt ligeoverfor den danske Konge og optrådte som fuldt uafhængig Hersker over det nordenfjeldske Norge, fandt han almindelig Tilslutning hos Høvdingerne, skjønt både han og de derved på en Måde kom udover, hvad der var Forudsætningen for deres Magt, Betingelsen for deres Sejr over det nationale Kongedømme. Den danske Konge vilde ikke finde sig i Frafaldet; han foretog ødelæggende Herjetog til Norge for at tvinge Landet til Lydighed, men udrettede intet andet end at styrke Nordmændenes nationale Selvfølelse og deres Uvilje mod den fremmede Overhøjhed. Håkon slog de danske Angreb tilbage og vandt navnlig stor Berømmelse ved sin Sejr i Hjørungavåg over de med Danekongen forbundne Jomsvikinger. Hans Popularitet voxede herved endnu mere, og han følte sig fuldkommen befæstet i sin Stilling. Men nu forandrede hans Styrelse sin Charakteer; han blev hård og vilkårlig og søgte at hevde sig en fuldkommen souverain Myndighed. Således brød han også med den anden Forudsætning for den af ham grundede Tingenes Orden, nemlig Overeensstemmelsen med Stammearistocratiet, som hvis Fører han fra først af var optrådt, og banede derved Vejen for sit eget Fald og for en Restauration af Harald Hårfagres Kongedømme. Han havde tilegnet en monarchisk Herskermagt; men skulde et sådant „ofríki“ tåles, måtte det dog synes bedre at tåle det af en Konge, en Ætling af Harald Hårfagre, der havde et Slags nedarvet Ret dertil, som man på en vis Måde anerkjendte, end af en Jarl, hvem Aristocratiet selv havde hævet til den øverste Magt. Han havde brudt med Danmark; den norske Selvstændighedsånd havde rejst sig mod de danske Kongers Krav på et Principat over Landet, og han havde ført den til Sejr; men han kunde dog efter sin Fortid og sin Byrd ikke være den rette Mand til at repræsentere Norges politiske Uafhængighed: når Kampen for denne atter var bleven gjenoptaget, måtte Blikket af sig selv rettes mod Harald Hårfagres Æt, der havde begyndt denne Kamp, og hvis Historie på det nøjeste var sammenknyttet med den. Et belejligt Øjeblik var således kommet for denne Æt til at optræde påny, og den optrådte nu også, repræsenteret af en Mand, der forenede alle Forudsætninger for at slå et stort Slag for Kongedømmet og lægge den åndige Grundvold, hvorfra Eenhedsstaten først for Alvor kunde bøje Stammeånden og dens Repræsentanter under sig, — som var et Ideal af en Høvding efter nordisk-hedenske Forestillinger, i hvem Vikinglivet med sin Eventyrlighed og hensynsløse Kraft havde nået sit meest fuldendte Udtryk, og hvem dog tillige Christendommens religiøse Ideer havde grebet på det dybeste, — hos hvem den gamle og den nye Tidsånd på en forunderlig Måde mødtes og smeltede sammen, og som derfor måtte være den rette Mand til at føre over fra den ene i den anden.

Fodnoder

1

Snorre, Hskr., Har. Hárf. S., Cap. 20.

2

Munch, N. F. H., 1. 1. 571.

3

„Lendermand“ udledes, som bekjendt, af „Land“.

4

Denne Skildring af det frankiske Kongedømmes Magtområde i Tiden forud for Harald Hårfagre er hentet fra Waitz, Deutsche Verf. Gesch., III. og IV.

5

Jvfr. Keyser, Retsforf,S. 107—108.

6

Jvfr. den udførligere Behandling af dette Emne i Hist. Tidsskr., H., B.

7

I Heimskr. Hárf. S., Cap. 35, heder det, at Harald deelte Riget med sine Sønner, da han var 50 År gammel, altså omkring A. 900. Men Flatøbogen (I. 41) har her 70 År (Olaf den Helliges Saga i Fornm. Segur, IV., Christiania-Udgaven 1853, har 60 År). Og rimeligst synes det, at Snorres 50 År ved en Misforståelse ere regnede fra hans Fødsel istedetfor fra det Tidspunct, da han blev Norges Enekonge. Jvfr. Gudbr. Vigfusson, Safn. t. S. Isl., I. 312—13.

8

Snorre, Har. Hárf. S., Cap. 35, siger, at han fik Hålogaland, Nordmøre og Raumsdal, men tilføjer, at han opholdt sig hos sin Fader. Egils Saga, Cap. 37, siger, at han han havde „yfirsókn á Hørdalandi ok um fjørdu“, hvor Harald selv plejede at opholde sig. — Jvfr. Fagrskinna, Cap. 23.

9

Hmskr., Har. Hárf. S., Cap. 44.

10

Munch, N. F. H., I. 1. 605—6.

11

„þa quauddo vitrir menn Hokon aftr i land meþ laund tveim vetrom eftir andlatt Haralds harfagra“. Àgrip, Samll. t. N. F. H., 11. 278. — Thjodrek Munk fortæller (Cap. 2. Scriptt. rerr. Dan. II. 314): „Qvem(ↄ: Håkon) Norwagienses revocaverunt propter crudelitatem fratris et præcipue uxoris ejus Gunnildar et constituerunt sibi regem“. — I Breve chronicon Norvegie hos Munch, Symb. ad hist. Norv., S.11., heder det: „Hic (ↄ: Eirik Blodøxe) a fratre suo Hacone alumpno Adalstani, idem consiliantibus Norwegie primatibus, regno privatus in Angliam profugus secessit“. — Måskee have disse to været Ågrip’s Kilder, se Storm, Norske Historieskrivere på Sverres Tid, Årb. f. Nord. Oldk. 1871, S. 411 ff. — Jvfr. Munch, N. F. H., I. 1. 707.

12

Munch, N. F. H., I. 1. 714—15.

13

Safn t. S. Isl, I. 134.

14

Munch, N. F. H., I. 1. 743.

15

Munch, I. 1. 794. — I Hákonarmál udhæves denne Nordmændenes Enighed ligeoverfor Danerne:

„Hét á Háleygi
sem á Hólmrygi
jarla einbani
fór til orrostu.

Gott hafði hinn gøfgi
gengi Nordmanna;
Œgir Eydana
stód und árhjálmi.

16

Se Munch, N. F. H., I. 2. S. 3. Anm.

17

Fagrskinna, Cap. 35.

18

Jomsvikingasaga, Cap. 6, (i Fornm. S. XI.). Jvfr. Munch, I. 2. S. 33.

19

Hskr., S. Ol. h. helga, Cap. 34. Her lægges Kong Rørek disse Ord i Munden: „Er Gunnhildar synir rédu fyrir landi, þá vard öllum leitt þeira ofríki ok újafnaðr, at heldr vildu menn hafa útlenda konunga yfir sér ok vera sjálfráðari, því at útlendir høfðingjar váru þeim jafnan fjarri ok vønduðu lítt um siðu manna, høfðu slíkan skatt af landi, sém þeir skildu sér.“

20

Hskr., S. Ol. Tryggv., Cap. 16.

21

Hskr., S. Ol. Tr., Cap. 56.

IX.

Olaf Tryggvessøn. — Christendommens Indførelse.

OLAF Tryggvessøns første Optræden i Norge var, som hele hans Liv, eventyrlig og glimrende. Han kom til Landet, ukaldet og uventet, men netop i det belejligste Øjeblik, som udsendt af Himlen, da Uviljen over Håkon Jarls Vilkårlighed var kommen til et åbenbart Udbrud og Bønderne trængte en Høvding af høj Byrd og stor Anseelse for at lede Opstanden, som ellers let kunde vende sig til deres Fordærvelse. Han blev derfor modtagen med åbne Arme; Folk strømmede til ham fra alle Sider, og ingen vilde høre andet, end at han skulde være Konge,[1] så at Landet underkastede sig ham uden Sverdslag, medens Jarlen, hvis Styrelse endnu kort Tid tilforn syntes at stå i sin fulde Glands, blev forfulgt som et Vilddyr og hans Hoved hængt i en Galge under almindelige Forbandelser.

Olaf Tryggvessøn havde Bør overalt, hvor han sejlede, siger hans troende Biograph.[2] Han hørte til de Lykkelige, for hvem Skjæbnen lægger de store Opgaver ligesom fuldt ferdige til Løsning, og som besidder Evne til at løse dem. Han kom til Magten uden at skylde Dane- eller Svea-Kongen noget, så at han, i Modsætning til sine nærmeste Forgjængere, uden Afslag eller Indskrænkning kunde repræsentere Norges politiske Selvstændigtied, hvormed Kongedømmet var sammenknyttet, og som det måtte søge sin Styrke i at repræsentere. Han var heller ikke på samme Måde som Håkon Adalsteinsfostre bunden ligeoverfor Aristocratiet. Han optrådte, da han kom til Norge for at gjøre sine Arvekrav på Riget gjeldende, i eget Navn og på egen Hånd; det var ikke Høvdingerne, der havde indkaldt ham, eller som stillede ham op, og der bestod ingen Aftale mellem ham og dem; de trængte gjensidig til hverandre, så at, efter Sagaens Udtryk, „hvárir urdu ødrum fegnir“;[3] men Forholdet syntes snarere at være, at han kom dem til Hjælp, end at de hævede ham til Magten. Han fremstillede sig som en Frigjører fra det Åg, der var bleven lagt på Folket af Blotjarlen, i hvem Hedenskabet havde fundet sin sterkeste Repræsentant, ved hvem det havde rejst sig, og hvis Fald atter måtte ryste det i sin Grundvold. De ydre Vilkår, under hvilke han nåede at blive Norges Konge, samvirkede således med hans personlige Egenskaber for at gjøre ham til den sejrende Forkjæmper for en ny Tingenes Orden.

Han havde fra sin tidligste Ungdom tumlet sig om på Herjetog i fremmede Lande og var efterhånden nået op til at blive øverste Anfører for en Vikingflåde, der var sterk nok til at foreskrive den engelske Konge Love. I England antog han Dåben og opholdt sig dernæst, efterat have sluttet Fred med den engelske Konge, i nogen Tid på Irland, hvor hans Beslutning at prøve på at gjenvinde sit fædrene Rige kom til Modenhed. Begge disse Landes Kirkesamfund udmerkede sig i hiin Tidsalder ved sit egte christelige Liv; begge udsendte Skarer af Missionærer, der overgik alle andre i from og opoffrende Iver for sin Religion. Det er åbenbart, at denne Religion fra først af har gjort et dybt Indtryk på Olaf Tryggvessøn, og at Dåbsantagelsen for ham var noget ganske andet, end hvad den var for de fleste nordiske Vikinger, der lode sig christne: en blot Affaire, hvorved det fremfor alt gjaldt at opnå visse ydre Fordele. Hans hele følgende Bane blev bestemt af den christelige Troesiver. Da han besluttede at vende tilbage til Norge, syntes hans personlige Ærgjærrighedsformål: at gjenoprejse Harald Hårfagres Kongedømme, uadskillelig forbundet med Tanken om at udrette noget for Christendommens Sag; derfor førte han flere Geistlige med sig. Og neppe var han bleven hyldet rundt i de norske Fylker, inden han med hele sin Kraft og med Tilsidesættelse af alle andre Hensyn begyndte at arbejde for det Mål, som hans religiøse Enthousiasme havde stillet ham, og som han ufravendt beholdt for Øje: at få Landet christnet. Det lykkedes ham at nå, idetmindste i en udvortes Forstand, dette Mål, så fjernt det end syntes at ligge, langt over det enkelte Menneskes Evne. Da han kom til Norge, stod Hedenskabet tilsyneladende urokket over det hele Land, — det Lidet, der forud var bleven udrettet for Christendommens Indførelse i det Søndenfjeldske, synes fordetmeste atter at have været tilintetgjort i Håkon Jarls Tid,[4] — og ved hans Fald, fem År efter, var Christendommen herskende overalt i de af Nordmænd bebyggede Lande. Vi kunne skjønne, at han, for at tilvejebringe et så uhyre Omslag i en så kort Tid, har måttet være rastløs virksom, har måttet opbyde en alt overvældende Energi, og at han ikke har kunnet være synderlig kræsen i Valget af Midler til Opnåelsen af det store Øjemed. — Vi see, at han i hver Landsdeel, hvor han kom hen for at påbyde Christendommen, søgte at vinde enkeltviis for sig de mægtigste Høvdinger ved at tilbyde dem store Forlehninger eller andre Fordele, og at det på denne Måde oftere lykkedes ham at splitte Modstanden og sætte sin Vilje igjennem. Hvor han kunde optræde med Overmagt, betænkte han sig ikke på at bruge den yderste Voldsomhed og at stille Bønderne Valget mellem at holde Slag med ham eller at lade sig døbe. Hvor ingen anden Udvej lå nær, tog han endog sin Tilflugt til List og Underfundighed, så lidet end en sådan Fremgangsmåde må have stemt med hans åbne og heftige Charakteer. Overtalelser, Bønner, gode Løfter og Gaver, Trusler og Revselser af den grummeste Art, — alt bragtes i Anvendelse, intet Middel forsmåedes, når det gjaldt at fremme Christendommen. Og de gamle Forfattere, der berette os om, hvorledes han bar sig ad med at „brjóta menn til kristnis“ (som et i Sagaerne sedvanligt Udtryk lyder), yttre ingen Misbilligelse heraf, men vise sig tvertimod i højeste Måde opbyggede ved hvad de berette. Det stemte ganske overeens med Tidsånden og de i den christne Kirke rådende Grundsætninger. „Olaf, der så, at Barbarernes Hjerter vare forhærdede“, siger Thjodrek Munk, „at de alene med en kraftig Hånd kunde renses fra Vantroens indgroede Ureenhed, og at de ikke bevægedes synderlig ved Ordet, tilføjede hyppig også Hug og Slag, efterlignende sin Herre, der gjød Olje og Viin i den Såredes Vunder, og tillige hiint Evangeliets Udsagn: „nød dem til at komme ind, for at mit Huus kan blive fuldt.“

Det følger af sig selv, at en Omvendelse en masse, gjennemført på en sådan Måde, må have havt en meget udvortes Charakteer. Forsåvidt ikke Dåben ligefrem blev påtvungen, antoges den dog ialfald af reent ydre Grunde. Stormændene lode sig ligefrem bestikke; de kjøbsloge ligefrem med Kongen om den Priis, for hvilken de vilde skifte Tro, eller de bleve i bedste Fald vundne ved deres Hengivenhed for ham, ved det Indtryk, som hans mægtige Personlighed havde gjort på dem. Mængden fulgte efter, fordi den var vant til i alle store Spørgsmål at lade sig lede af sine Høvdinger. En virkelig indre Tilegnelse af den nye Tro kan kun have hørt til de sjeldneste Undtagelser. Alligevel, — så overfladisk end den Sejr var, som blev vunden for Christendommen ved Olaf Tryggvessøns Iver, må den dog betragtes som et stort, afgjørende Omslag.

Hedenskabets Modstandsevne var derved definitivt og for alle Tider brudt. Efter det Forhold, hvori de hedenske Nordmænd i Almindelighed synes at have stillet sig til sine Guder, må Indtrykket af, at disse havde ligget under i den første store Styrkeprøve med de Christnes Gud, være bleven bestemmende.[5] Den hedenske Nordmand kaldte Guderne sine „Venner“;[6] Forholdet mellem ham og dem opfattedes som et Slags Contractsforhold, hvori begge Parter vare lige interesserede og lige forpligtede; han følte sig ikke anderledes bunden ligeoverfor dem end ligeoverfor en Høvding, i hvis Tjeneste han var trådt mod gode Gaver og Beskyttelse; viiste det sig, at de ikke formåede at yde denne, at de ikke engang kunde beskytte sig selv, da var Forholdet at betragte som opløst. De Christnes Gud havde gjennem Olaf Tryggvessøns sejrende Optræden godtgjort, at han var sterkere end Aserne; det var altså fordeelagtigere at tjene hiin end at tjene disse; for et lidet religiøst og meget beregnende Folk, som Nordmændene vare, lå en slig Slutning nær, og, om de end ikke derved bleve Christne, så ophørte de dog ialfald at være Bekjendere af den hedenske Religion.

I politisk Henseende måtte dernæst den blotte ydre Gjennemførelse af Christendomspåbudet været tilstrekkelig til at fremkalde et radicalt Skifte i Situationen. Olaf Tryggvessøn var rundhåndet med Gaver og Forlehninger, hvor det gjaldt at vinde nogen for den nye Tro; han måtte gjøre Indrømmelser ligeoverfor Høvdingerne, hvis Holdning var bestemmende for det øvrige Folk; men hvad Kongedømmet således på den ene Side opoffrede af Magt, vandt det rigeligt igjen på den anden. Når Christendommen var bleven officielt anerkjendt og den hedenske Religion ophørte at være Statsreligion, kunde Stammeforfatningen ikke længere fremstille sig som den egentlige legitime Samfundsorden, ligeoverfor hvilken Eenhedsstaten og det nye Kongedømme stod som noget Udvortes, der savnede en virkelig Retsbasis. Det var tvertimod fra nu af Kongen, hvis Myndighed fik en religiøs Charakteer fremfor Stammehøvdingernes, og Christendommens Sejr endog i en blot ydre Forstand måtte således blive et Vendepunct i Kampen mellem Stamme og Stat, Kongedømme og Høvdingmagt.

At Aristocratiet skulde have været sig denne Betydning af Religionsskiftet klart bevidst, lader sig ikke antage. Heller ikke er det rimeligt, at Olaf Tryggvessøn skulde have havt nogen Tanke om, at han, idet han kjæmpede for Christendommen, tillige kjæmpede for Kongemagtens Udvidelse og varige Befæstelse. Hos ham synes de reent religiøse Motiver at have været de overvejende. Men det kan på den anden Side ikke drages i Tvivl, at hans Troesiver, ham selv mere eller mindre uafvidende, er bleven opflammet ved den Sammenhæng, der factisk bestod mellem Christendommens og Kongedømmets Interesser i Norge; det er ikke tilfeldigt, at Omvendelsesverket i dette Land fra først til sidst ledes og styres af Kongerne, der optræde som sande Apostle for sit Folk, medens de danske og svenske Konger ere Modstandere eller ialfald kun lunkne Beskyttere af den nye Religion. Og ligesålidt kan det vel drages i Tvivl, at Aristocratiet har havt en instinctmæssig Følelse af den Fare, der truede dets Magt ved Religionsforandringen, og af denne Grund været fiendtligt sindet mod den. De lode sig enkeltviis vinde for det Nye; der har manglet det rette Sammenhold mellem dem; der har fremdeles manglet dem, idet de optrådte mod Christendomspåbudet, den Tillit til deres Sags Godhed og Retmæssighed, uden hvilken ingen Sag vindes; det har navnlig været hos Stormændene, der fik sin Opdragelse på Vikingtog i fremmede Lande, at den religiøse Indifferentisme eller Rationalisme, der så hyppig møder os i Hedenskabets seneste Periode, var udbredt; men den Sammenhæng, hvori den hele af dem repræsenterede Stats- og Samfundsorden stod med den hedenske Religion, måtte dog knytte dem til denne med såvidt faste Bånd, at det syntes at behøve lang Tid eller en sterk Hånd for at få dem løste. Hvad den menige Almue angår, da har den vistnok været mere virkelig religiøs end Aristocratiet; hos den kan ikke Kjendskab til andre Nationers religiøse Ideer have virket opløsende på den fra Fædrene nedarvede Tro; for den måtte Christendommen stå som noget heelt fremmed og uforståeligt, og den har derfor vistnok villig fulgt sine sedvanlige Førere i Kampen for det Bestående. I det Hele har den nationale Religion, så lidet den end var Gjenstand for en dyb eller varm Tro eller en enthousiastisk Tilslutning, dog ikke kunnet savne Modstandsevne; den har ikke kunnet være nogen foragtelig Fiende at binde an med, og Olaf Tryggvessøns Verk: i Løbet af få År at christne det hele Land, må derfor altid stå som noget Beundringsverdigt, som et Vidnesbyrd om, hvor uimodståelig en Magt han ved sine personlige Egenskaber har øvet på sine Omgivelser, hvor fuldkommen han har svaret til de Fordringer, Nordmændene stillede til en Høvding og en Hersker.

Der fortælles Legender om ham i den sedvanlige Munkestiil, og hans Biographer udbrede sig stundom på en salvelsesfuld Måde over hans christelige Fromhed; men det er åbenbart, at Legendestilen ikke harmonerer med det Billede, vi i det Hele få af hans Personlighed. I dette Billede er Grundcharakteren hedensk. Når enkelte fremmede Forfattere[7] omtale ham som hengiven til hedensk Overtro og næsten kun i Navnet christen, da er dette sikkert nok en Overdrivelse, der umulig lader sig forene med den brændende Iver, han lagde for Dagen i sin Virksomhed for Christendommens Udbredelse; men det bestyrkes dog forsåvidt ved vore egne Kilder, som enkelte Træk i disse lade os skimte, hvorledes Forestillinger og Minder, der hørte Hedenskabet til, vedbleve at øve Magt over hans Sind.[8] Den christelige Religion har grebet ham; hans Tilslutning til den har været en oprigtig og enthousiastisk; men han kunde ikke tilegne sig den nye Lære på en sådan Måde, at den omdannede hans Væsen, der havde fået sit Præg i en ganske anden Skole; hans Troesiver synes nærmest at have været Vikingens Kamplyst og Idrætsånd i en ny, højere Form, og hans Missionsvirksomhed har meest Lighed med et Herjetog mod de hedenske Guder, hvorved det gjaldt at vise den nye Troes sejrende Magt i store Optrin, ved at slå Gudebillederne ned og kue de gjenstridige Blotmænd. Sådan, som han skildres i Sagaerne, og sådan, som han fremtræder for os i de enkelte Træk, der berettes om ham, er han fremfor alt Mønstermanden efter nordiskhedensk Begreb: glad og gavmild, våbendjærv fremfor nogen og den første i alle Idrætter, voldsom og grum, når han blev vred, fuld af den hensynsløse Kraft, som Vikingernes krigerske Eventyrliv var så skikket til at udvikle; men denne Kraft var hos ham heelt og holdent stillet i en højere Idees Tjeneste. Han forenede med alle de Fortrin og Egenskaber, der kunde siges at være nationale, og hvori Folket kjendte sig selv igjen, en Enthousiasme, der hævede ham højt udover den egoistiske Snæverhed, som ellers plejede at ledsage disse Egenskaber, og som var Skyggesiden ved en Udvikling, hvorved fremfor alt den Enkeltes personlige Selvstændighedsånd var bleven fremhævet. Således kunde han få et Herredømme over Nordmændene som ingen anden, så at endog de trodsigste og ustyrligste Naturer underkastede sig ham med en ubetinget Hengivenhed, som til Exempel Hallfred Vandrådeskald, der faldt ham grædende tilfode, fordi han ikke kunde bære hans Vrede, og hvem hans Fald gik så nær til Hjerte, at han siden ikke kunde finde Ro nogensteds, — og så at han, uagtet han havde taget på Folkets retslige og religiøse Sedvaner med så hårde Hænder og mangengang af sin heftige Charakteer havde ladet sig henrive til den yderste Vold, den meest oprørende Grumhed, desuagtet bevarede sin Popularitet og efterlod et mere elsket Minde end nogen norsk Konge enten før eller siden. Der er intet Tegn til, at Uviljen over den voldsomme Omvendelse har vendt sig mod ham; Høvdingerne fulgte ham beredvillig på hans sidste vovelige Ferd, og i Svolderslaget kjæmpede de til sidste Mand ved hans Side, medens det berettes om dem, der havde sejlet fra ham forud for Overfaldet, at de ikke kunde forsone sig med Tanken om at have været skilte fra deres Herre i hans sidste Kamp. Og, da Efterretningen om hans Fald kom til Norge, vilde Folket ikke tro derpå; der dannede sig Sagn om, at han var undkommen og opholdt sig i fremmede Lande. Han kom allerede til at stå for Samtiden i et poetisk forklaret Lys, og hans Liv blev udsmykket med Sagn, der har gjort det vanskeligt at erkjende dets factiske Omstændigheder, men hvori vi altid må see et Vidnesbyrd om det mægtige Indtryk, han havde gjort på Folket.[9] Det er som Skydotterne om de højeste Tinder, der bidrage til at fremhæve deres Højde, på samme Tid som de i det Enkelte skjule deres Omrids.

I denne beundrende Kjærlighed, hvormed Folket omfattede Olaf Tryggvessøns Minde, har Kongedømmet og Christendommen fundet en Støtte, der bidrog til, at de kunde gå sejrrige ud af den Krise, som indtrådte ved hans Fald. Sejrherrerne ved Svolder deelte, som vi vide, Norge mellem sig. Sveakongen, Danekongen og Eirik Jarl fik hver sin Trediepart af Landet; men både den svenske og den danske Konge overlode det meeste af sin Part som Lehn til Eirik Jarl og hans Broder Svein Jarl, der således fik den største Indflydelse og kan betragtes som de egentlig Styrende. Begge Jarlerne vare Christne; men de lode, heder det, Enhver gjøre, som han vilde, med Hensyn til Overholdelsen af Christendommen. De indtoge en lignende Plads som deres Fader før dem; deres Æts Traditioner og deres Forhold til det i Olaf Tryggvessøn repræsenterede Kongedømme medførte, at de ikke kunde søge nogen Støtte for sin Magt i den nye Religion; snarere må man vel formode, at de, om end selv Christne, have været gunstig stemte for en Gjenoptagelse af den hedenske Religionsforfatning; det heder også udtrykkelig om dem, at de overholdt vel de gamle Love.[10] Det skulde nu synes rimeligt, at under disse Omstændigheder den så nyligt og voldsomt påtvungne Christendom måtte gå heelt til Grunde. Alligevel blev dog ikke dette Tilfelde, om det end heder, at mange faldt fra. Christendommen vedblev at holde sig som den idetmindste i Formen herskende Religion over en stor, rimeligviis den største Deel af Landet.

Eirik Jarl og hans Broder roses begge som vennesæle Mænd; de kunde, endnu mindre end deres Fader, gjøre Påstand på nogen uafhængig monarchisk Myndighed, men måtte indskrænke sig til at optræde som de forbundne Stammehøvdingers Ledere og Formænd. Landets Udstykning mellem flere Herskere og de fremmede Kongers Overhøjhed måtte dennegang som efter Eirikssønnernes Fordrivelse være en Tingenes Orden, hvormed Aristocratiet fandt sig vel tjent, og hvortil vi også see det slutte sig med stor Beredvillighed. Det heder også, at alle Lendermænd vare Eirik Jarls Venner, undtagen Erling Skjalgssøn, der som Olaf Tryggvessøns Svoger måtte føle sig forpligtet til Fiendskab mod ham, og som desuden var mægtig nok til at hevde sig en næsten fuldkommen uafhængig Herskerstilling i sine gamle Forlehninger. — Således syntes Følgerne af Svolderslaget atter at have ført Landets politiske Udvikling tilbage til det Punct, hvorpå den stod en Menneskealder tilforn: Rigseenheden var tilintetgjort, Tanken om den nationale Selvstændighed var trængt tilbage, Stammearistocratiet var atter blevet herskende under fremmede Fyrsters Overhøjhed. Men denne nye Reaction har dog i Virkeligheden langtfra havt en så intens Charakteer eller kunnet tage et så langt Skridt tilbage som den forrige. For det Første havde Hedenskabet ikke denne Gang som sidst Magt til heelt at rejse sig af sit Fald; derfor kunde heller ikke Stammeforfatningen og Høvdingstyrelsen gjenvinde den Charakteer af Legitimitet, hvori den tidligere havde havt sin bedste Støtte ligeoverfor Kongedømmet; den måtte tvertimod snarere fremstille sig som noget revolutionairt og følgelig midlertidigt, hvortil endog de nærmest Interesserede sluttede sig uden fuld Tillit. Dernæst: det norske Kongedømme havde under Eirikssønnernes på een Gang voldsomme og svage Styrelse tabt sin Anseelse og fulgtes i sit Fald af Folkets Uvilje; Håkon Jarl kom til Magten ligesåmeget og mere ved indenlandsk end ved udenlandsk Hjælp. Denne Gang derimod styrtedes Kongedømmet netop i det Øjeblik, da det havde nået sin højeste Glands; dets Repræsentant var bleven Gjenstand for almindelig Beundring og Kjærlighed; hans Fald blev en Landesorg; Jarlestyrelsen kom ind heelt og holdent ved fremmed Hjælp og som Følge af et nationalt Nederlag, der efterlod en bitter Erindring. Skjønt Høvdingerne beredvillig sluttede sig til den, i Overeensstemmelse med deres politiske Interesse, kunde den derfor dog aldrig opnå en slig Anseelse eller vinde et sligt Fodfæste i Opinionen som Håkon Jarls Styrelse, medens omvendt Kongedømmet og den nationale Uafhængigheds Sag nu måtte have vundet en ganske anderledes stor Magt over Sindene, så at den, når den atter fandt en Repræsentant med fremragende Dygtighed, havde en bredere og sikkrere Grundvold at bygge på.

Der var altså, trods den tilsyneladende fuldstændige Overeensstemmelse, en indre Forskjel mellem Tilstanden under Jarlerne Eirik og Svein og Tilstanden under Håkon Jarl. Det viser sig, at Udviklingen gik i en bestemt Retning, som de enkelte Tilbageslag kunde opholde, men ikke bryde af. Harald Hårfagre havde grundlagt Rigseenheden og gjennemført den monarchiske Myndighed, hvori denne var repræsenteret, i en så viid Udstrekning og på en så voldsom Måde ligeoverfor den sterkt rodfæstede Stammeforfatning, at en Reaction måtte følge efter. Men, skjønt denne endte med at sønderbryde Rigets Eenhed og stille det under fremmede Fyrsters Overhøjhed, var dog ikke dermed hans Verk tilintetgjort: det kom tilsyne i den Lethed, hvormed det atter gjenoprettedes. Ved Olaf Tryggvessøn blev Udviklingen taget op igjen i den begyndte Retning og gjør på en ligeså brå Måde et stort Skridt fremad, idet Kongedømmet og Eenhedsstaten ved Christendommens Indførelse får en Retsbasis at stå på, en Charakteer af Legitimitet, som det hidtil havde savnet. Der indtrådte en ny Reaction, men heller ikke den formår at gjøre det tagne Skridt tilbage igjen: Hedenskabet kan ikke gjenrejses, Kongedømmet ikke berøves sit ved Christendommen opnåede retslige Fortrin eller den Prestige, som Olaf Tryggvessøns glimrende Personlighed havde givet det. Tilsyneladende må Harald Hårfagres Verk begyndes forfra igjen Gang efter Gang; i Virkeligheden fortsættes det, bygges der videre på den af ham lagte Grundvold.

Fodnoder

1

„Hljóp þá upp mugr ok margmenni, ok vildi engi annat heyra, en Olafr Tryggvasson skyldi konungr vera.“ Hskr., S. Ol. Tr., Cap. 57.

2

Odd Munk, Fornm. S., X. S. 314.

3

Hskr., S. Ol. Tr., Cap. 55.

4

Se Munch, N. F. H., I. 2. S. 274.

5

Se Keyser, Den norske Kirkes Historie, I. 46—47.

6

Således svarede Thrand i Grata på Færøerne, da Sigmund Brestessøn opfordrede ham til at lade sig christne: „Ekki mun ek bregdast vinum minum hinum fornum.“ Færeyñnga þáttr, i Flalöbogen, I. S. 367. — Jvfr. de hos Maurer, Bekehrung d. norw. St., II. S. 44—53 samlede Exempler.

7

Nemlig Adam af Bremen og Saxo. Jvfr. Munch, N. F. H., I. 2. 292, Maurer, Bek. d. norw. St., I. 320.

8

T. Ex. Fortællingen om, hvorledes Odin besøgte ham om Aftenen. Jvfr. N. M. Petersen, Nord. Myth., S. 161—62.

9

Det har her Anvendelse, hvad Lappenberg (Gesch. v. England, I. 365) siger: Es ist das Wahrzeichen, zuverlässiger als das vollkommenste Lob der Mönchschronisten, an welchem der Geschichtsforscher die bedeutendsten Männer in der Nebelwelt der Vergangenheit erkennt, dass diese, von der dankerfüllten Begeisterung ihrer Zeitgenossen in dichterische Gestalten umgewandelt, durch das Fortleben in tiefempfundenen Sagen der unverhüllten Geschichte auf Jahrhunderte oft auf immer entzogen worden sind. Für das Tieferapfundene mangelt das vergegenwärtigende und fortlebende Wort, und in der vermittelnden Dichtung erhält die Nachwelt das ehrwürdige Zeugniss der Gefühle und Stimmungen, in welcher die Vorwelt ihrer Helden gedachte“.

10

„Forn lög héldu þeir vel ok alla landssiðu“, Hskr., S. Ol. Tr., Cap. 121. Jvfr. Munch, N. F. H., I. 2. 408—11.

X.

Olaf den Hellige. — Christendommens og Eenhedsstatens endelige Sejr.

SKJøNT Jarlerne Eirik og Svein ikke som deres Fader prøvede på at overskride de Grændser, der vare optrukne for deres Myndighed, men tvertimod mere og mere befæstede sig i Høvdingernes Yndest og, efterat også Erling Skjalgssøn havde forligt sig med dem, så sig omgivet af sågodtsom hele Landets Aristocrati som et tætsluttet Forbund, hvis Interesser vare på det nøjeste sammenknyttede med deres, formåede deres Styrelse dog ikke at holde Stand, da en ny Repræsentant for Haraldsætten og Rigseenheden trådte frem, fjorten År efter Olaf Tryggvessøns Fald.

Olaf Haraldssøn blev ikke som sin Navne løftet til Magten ved en almindelig Folkebevægelse, som den tidligere Styrelses Overgreb havde fremkaldt, og som trængte en Fører; der herskede tvertimod overalt Fred og Tilfredshed, da han med kun to Skibe og en Håndfuld Krigere vendte tilbage til sit Fædreland; hans Plan: at oprejse sin Stamfaders Rige pånyt og styrte en Regjering, der var populair, til hvilken alle Landets Høvdinger havde knyttet sig, og som desuden stod i Forbund med både Dane- og Sveakongen, måtte derfor synes den yderste Dumdristighed. Alligevel lykkedes det ham at gjennemføre denne Plan efter en kun kortvarig Kamp, og vi see, at han i denne Kamp har fundet en Støtte i Mindet om Olaf Tryggvessøn og i en Nationalfølelse, der var bleven egget frem ved de store Brydninger med Nabolandene. Også hos Aristocratiet gjorde denne Følelse sig gjeldende til Fordeel for den nye Repræsentant for Statseenheden, der var optrådt, skjønt hans Optræden truede deres politiske Interesser med den åbenbareste Fare. Herom vidner bl. a. Samtalen mellem Oplandskongerne, — der, om de end hørte til Harald Hårfagres Æt, dog efter deres hele Stilling måtte henregnes til Aristocratiet, — da de rådsloge, om de skulde understøtte Olaf Haraldsson i hans Forehavende at vinde Norges Rige. Om det end ikke er rimeligt, at netop de Ord ere blevne brugte, som lægges hver af de forsamlede Småkonger i Munden, tør vi dog tro, at Samtalen, sådan som den gjengives i Sagaerne, er et nogenlunde pålitligt Udtryk for den hos mange af Høvdingerne på hiin Tid rådende Stemning. Det tyktes dem ilde, at Harald Hårfagres Rige skulde være sunket så ned, at det lød under fremmede Fyrsters Overhøjhed. Derfor blev også Enden på deres Rådslagning, at de tilsagde Olaf sin Hjælp. På den anden Side udtaltes der Frygt for, at det vilde gå nu, som det gik, da Thrønderne hævede Olaf Tryggvessøn til Kongedømmet og hele Landsmugen ivrede for atter at få rejst Harald Hårfagres Rige, at nemlig ingen Mand kunde råde sig selv for ham, efterat han havde fået Magten, og at også denne Olaf vilde blive „hård at tage i Hornene“, når han først så sig befæstet i sit Herredømme.

Det viiste sig, at denne Frygt var vel grundet. I Olaf Haraldssøns Styrelse kom den indre Sammenhæng, der bestod mellem den nye Religion og Kongedømmets Stræben efter at skabe en virkelig Eenhedsstat på Stammeforfatningens Bekostning, først til fuldt Gjennembrud og gjorde sig gjeldende i hele sin Skarphed ligeoverfor de store Ætter. — Han var, som sin Forgjænger og Navne, ivrig Christen og, som denne, opdragen i Vikinglivets hårde Skole, dertil af Naturen dristig, herskesyg, fremfusende voldsom, udrustet med store Evner både i åndig og legemlig Henseende. Det er bleven fremhævet som en iøjnefaldende Forskjel mellem hans og Olaf Tryggvessøns Skjæbne, der peger tilbage på en Charakteerforskjel, at den sidstnævnte mere og mere befæstede sig i Folkets beundrende Kjærlighed trods sin hensynsløse Omvendelsesiver, medens Olaf Haraldssøn, skjønt han arbejdede for det samme Formål og neppe anvendte mere voldsomme eller despotiske Midler til dets Opnåelse, pådrog sig et almindeligt Had, der omsider berøvede ham Thronen og Livet.[1] Det synes også vist, at den yngre Olaf, trods sine store Anlæg, ikke på langt nær har besiddet en så glimrende, uimodståeligt vindende Personlighed som den ældre. Begge vare heftige og hårde; det siges om Olaf Tryggvessøn, at han var „allra manna grimmastr, þá er hann var reiðr, ok kvaldi mjøk uvini sina“;[2] men hans mere reent enthousiastiske Natur har udbredt over hans Ferd et idealt Skjær, der forsonede med dens Voldsomhed; hans stormende Heftighed har havt noget storslået og ridderligt ved sig, så den slog ned som i en åben ærlig Kamp uden at efterlade nogen Bitterhed hos den Slagne. Olaf Haraldssøns Christendomsiver synes at have havt et mere beregnende eller, så at sige, verdsligt Præg. Hans Natur har måskee været mere dyb, men den var tillige snævrere, stejlere; hans reformatoriske Virken har ikke holdt sig fri for et Udseende af personlig Hadskhed og Hevngjærrighed; han kunde stundom være uædelmodig mod sine Modstandere og lod sig af sin Lidenskab henrive til at tilføje dem unyttige Fornærmelser, som t. Ex. da han merkede med Øxespidsen Erling Skjalgssøn i Kindet, efterat denne havde overgivet sig til ham; der fremtræder i hvad der fortælles om ham et Drag af en næsten smålig Forfølgelsesånd, hvorved han langt snarere måtte opirre Modstanden end kue den; han har ikke i samme Grad som Olaf Tryggvessøn forstået eller formået at vise sig forsonlig og give efter i det rette Øjeblik. Men fremfor alt: han var ikke så lykkelig som sin Forgjænger; den Opgave, der tilfaldt ham ifølge Udviklingens Medfør, var fuldt så betydningsfuld, men ikke så taknemmelig. Olaf Tryggvessøn blev det Nyes Fører i den første store Brydning, der var som et åbent Slag mellem de Christnes Gud og Hedenskabets Guder og deres Tilhængere, hvorved den Enkelte under Kamptummelen neppe merkede de Sår, der tilføjedes ham selv, og hvorved Beundringen for den Sejrendes Raskhed og Kraft endog kunde bringe de Overvundne til at glemme, at Sejren var vunden på deres Bekostning. Den Deel af Omvendelsesverket, som det faldt i hans Lod at gjennemføre, den nemlig: at tilføje Hedenskabet det afgjørende Dødsstød og på en udvortes slående Måde at godtgjøre Christendommens Overmagt, — måtte fremfor alt være skikket til at indbringe Anerkjendelse og Beundring hos et Folk, hvis Ånd var heelt igjennem krigersk, og som efter sin Udvikling og de Livsforhold, under hvilke det var opdraget, og af hvilke dets Charakteer var præget, ganske vist har bedre forstået at vurdere de Egenskaber, der komme tilsyne i store Tag, Slagferdigheden i et enkelt afgjørende Øjeblik, end den mere langsomt ordnende og beregnende Virksomhed. Olaf Haraldssøn derimod fik den Opgave: at forfølge Sejren mere i det Enkelte, at drage de første store Conseqventser af Religionsforandringen i Hensyn på Lovgivning og Statsforfatning. Som det heder i en Saga: „Olaf Tryggvessøn beredte og satte Grundvolden til Christendommen, men Olaf den Hellige rejste Væggene; Olaf Tryggvessøn satte Viingården, men Olaf den Hellige lod Viinrankerne slynge sig med fagre Blomster og alskens Frugt“.[3]

Denne Frugt var fremfor alt en strammere Centralisation af Regjeringsmagten, en systematisk Bestræbelse efter at indskrænke Høvdingerne i deres gamle Selvrådighed, der ikke kunde andet end smage dem bedskt. — Med Christendommen fulgte nye Ideer om Staten og det undersåtlige Forhold, hvori alle og enhver uden Forskjel skulde stå til Statsmyndighedens Repræsentant. Det moderne Kongedømme, sådan som det var bleven gjennemført i Europas ledende Stater, med en Myndighed, vidt forskjellig fra og langt mere udstrakt end den, der havde tilkommet de gammelgermaniske Konger, var — som allerede ovenfor fremhævet — for en væsentlig Deel bygget på christelig Grund. Det måtte følgelig blive den nærmestliggende Opgave for de norske Konger, efterat Christendommen også var bleven indført i dette Land og det til og med fornemmelig ved Kongedømmets egen Indskriden, at tilegne det en hermed stemmende Magtfylde at gjenoptage Harald Hårfagres monarchiske Stræben i en ny, højere Ånd, at knytte Rigets adskilte Dele sammen på en varig Måde, så at de kom til at udgjøre en virkelig Stat. Hvad Kilderne berette om Olaf den Helliges Styrelse, lader os også — så sterkt de end til Læsernes Opbyggelse fremhæve hans reent kirkelige og christelige Iver — tydelig erkjende, hvorledes det har været det egentlige Hovedformål for hans Virksomhed: at drage de politiske Conseqventser af Religionsforandringen. Han lod jævnlig, heder det,[4] foredrage for sig Lovene og tog fra eller føjede til, efter som det syntes ham rigtigt; han lagde Grund til Christenretterne og Kirkeforfatningen og viiste sig uafladelig virksom for at „afskaffe alle gamle Sedvaner, der syntes ham at stride mod Christendommen“. Til disse Sedvaner hørte ikke mindst den næsten souveraine Stilling, som de store Lendermandsætter tilholdt sig hver i sin Kreds, og som havde sin Rod i den hedenske Stammeforfatning. Førstemand inden Lendermands-Aristocratiet på hiin Tid var Erling Skjalgssøn, hvis Forfædre gjennem mange Led havde været Herser, og som var for stolt til at modtage noget højere Verdighedsnavn, da hans Svoger Olaf Tryggvessøn tilbød ham det. Ved et Forligsmøde, som fandt Sted mellem ham og Olaf Haraldsson, efterat denne havde underkastet sig Landet, krævede Erling som Betingelse for sin Tilslutning, at han fik beholde de Forlehninger, som Olaf Tryggvessøn havde givet ham, nemlig hele Landet mellem Sognsøen og Lindesnæs. I så Fald skulde han, som han sagde, „blive Kongens Mand og gode Ven“. Olaf vilde imidlertid ikke indlade sig herpå og svarede, at Erling nok kunde være bekjendt at modtage slige Veitsler af ham, som han havde modtaget af Eirik Jarl, den Mand, der havde tilføjet ham den største Skade. „Jeg skal“, føjede han til, „lade dig vedblive at være den første Lendermand i Landet; men jeg vil råde selv for Veitslerne og vil ikke finde mig i, at Lendermændene betragte sig som odelsbårne til mine Ættebesiddelser, og at jeg må kjøbe deres Tjeneste for det mangedobbelte Verd“. Erling havde ikke Sind, heder det, til at bøje sig eller til at bede Kongen om noget, og først efter sine Venners og Frenders indstændige Bønner fandt han sig i at gå Olaf til Hånde på de Vilkår, som denne bød, idet han dog derhos yttrede: „Den Tjeneste vil være dig den bedste, som jeg yder frivillig“.[5] Det kommer her ikke såmeget an på, om Ordene ere faldne netop således, som Sagaen gjengiver dem; det er nemlig åbenbart, at Fortællingen i sin Heelhed fuldkommen svarer til den virkelige Situation og giver et tro Billede af Modsætningen mellem de hos Lendermands-Aristocratiet rådende Følelser og Anskuelser og det System, som Olaf den Hellige søgte at gjennemføre. Hans senere Stridigheder med Erling Skjalgssøn, med Thore Hund, Hårek af Thjotta og andre Stormænd vidne tilstrekkelig om, at de fornemme Ætters Repræsentanter nok vilde bøje sig for Kongen, men kun som for den første inden et Forbund af Ligemænd, at de fremdeles vilde være herskende hver i sin Kreds, at de fremdeles betragtede sig som uafhængige Høvdinger, der kunde stille sine Betingelser, når de underordnede sig Kongen, og som kun vilde anerkjende dennes Myndighed inden visse meget snævre Grændser, som kun vilde være hans Venner, sålænge han var deres Ven, medens Olaf krævede en ubetinget Troskab og havde stillet sig det Mål at danne en Stat af de forbundne Stammer og at gjennemføre et virkeiigt undersåtligt Forhold til Statens Repræsentant.

Idet han forfulgte dette Mål med ubøjelig Conseqvents, idet han stræbte at omdanne Lovgivningen i christelig Ånd, at stille alle lige for Loven og underordne alle, uden Hensyn til Byrd eller Magt, under Kongen som Lovens Repræsentant, kue Selvrådigheden hos de store Ætter, kunde det ikke undgåes, at han hos disse fremkaldte en dyb og varig Uvilje mod sig. Denne Side af Omvendelsesverket lod sig ikke gjennemføre i store Slag og havde ikke en så ophøjet Charakteer af Almindelighed, at de reent personlige Hensyn kunde glemmes eller træde i Baggrunden; ved den måtte tvertimod Kampen nødvendigviis blive af en meget eggende personlig Natur og berøre på det føleligste Aristocratiet i dets Interesser. Det er tydeligt, at Høvdingerne have holdt ganske anderledes sterkt på sin Magt og sine politiske Rettigheder end på sin religiøse Tro. Vi see, at de mangengang ikke generede sig for åbenlyst at kjøbslå om denne, og endog når Dåben blev dem påtvungen ved List eller Vold, synes de dog at have fundet sig nogenledes roligt heri. Men, da de politiske Conseqventser af Religionsforandringen begyndte at gjøre sig gjeldende, vaktes de til den voldsomste og sejgeste Modstand. Med Olaf Tryggvessøn, som kun berøvede dem deres Guder, for hvem det reent religiøse Formål var Hovedsagen, og som for at nå dette satte andre Hensyn tilside og viiste sig rundhåndet med Belønninger til dem, der gik ind på at skifte Bekjendelse, kunde de forsone sig;, om ham sluttede Aristocratiet sig med en Hengivenhed, som vel neppe hans glimrende personlige Egenskaber vilde have formået at sikkre ham, såfremt hans reformatoriske Virksomhed havde strakt sig udover det reent religiøse Område. Men Olaf den Hellige, som, idet han conseqvent fortsatte sin Forgjængers Verk, arbejdede på at tøjle deres Selvrådighed og indskrænke dem i deres politiske Vælde, blev Gjenstand for deres uforsonlige Had. „Det havde været almindelig Skik i Norge“, siger Snorre,[6] „at Lendermænds eller mægtige Bønders Sønner fore på Hærskibe og erhvervede Gods på den Måde, at de herjede både udenlands og indenlands. Men efterat Olaf var bleven Konge, fredede han således sit Land, at han afskaffede alslags Ran; om det end var mægtige Mænds Sønner, der gjorde sig skyldige i Fredsbrud eller foretoge sig noget, som Kongen fandt stridende mod Loven, da revsede han dem med Tab af Liv eller Lemmer, og det nyttede da ikke at bede for dem eller byde Pengebøder ...... Han lod de samme Revselser gå over den Mægtige som over den Ringe; men det tyktes mange at være Overmod, og de opfyldtes med Fiendskab mod Kongen, når de led Frendetab ved hans Dom, om den end var fuldkommen forskyldt. Dette var Årsag til den Opstand, som Landsfolket gjorde mod Kong Olaf, at det ikke tålte hans Retferdighed; men han vilde heller opgive sit Kongedømme end sin Retferdighed“. „De mægtige Mænd, heder det i Fagrskinna,[7] som så, at Kong Olaf lod lige Dom gå over Høje og Lave, og Lendermændene, der på hiin Tid vare trodsige og ærgjærrige, fandt sig ej i, at de skulde give tabt for Kongen og Jarlerne; de meente, at de selv ikke havde langt at regne op i Ætten for at komme til kongebårne Forfædre eller andre store Høvdinger, og således begyndte at sætte sig op imod Kongen“.

Den aristocratiske Reaction hævede atter Hovedet, og den tyede nu som før til et Forbund med den danske Konge, der fremdeles fastholdt sine Krav på Overhøjhed over Norge og kun ventede på en gunstig Lejlighed til at gjøre dem gjeldende. Det er ikke her Stedet til at dvæle ved Enkelthederne i de Kampe, som fremkaldtes ved dette Forbund, og som endte med at koste Olaf Thronen og Livet; vi skulle indskrænke os til at minde om Gangen i Begivenhederne.

Olaf den Helliges lidenskabelige og bratte Natur tillod ham ikke at slå noget af i sit System ligeoverfor den Oppositionsånd, der hævede sig truende mod ham. Skjønt han så den ene Stormand efter den anden at falde fra og at slutte sig til den danskengelske Konge Knut den Mægtige, hvis Plan: at gjenvinde det Herredømme, hans Forfædre havde havt over Norge, ikke længere var nogen Hemmelighed, skjønt han altså måtte kunne forudsee, at han vilde få at bestå en Kamp med langt overlegne Kræfter, såfremt han ikke i Tide søgte at besverge Stormen ved at give efter, holdt han dog ved med den samme Strenghed. Det synes næsten, som at han med Flid har arbejdet hen mod en afgjørende Crisis, og at han har valgt heller at prøve på at nå sit Mål i en enkelt stor Kamp end at opgive, hvad han indtil da havde udrettet, for så atter at begynde forfra og slides op i en Række af Småkrige.[8] Hans Politik ligeoverfor Høvdingerne var vel for en væsentlig Deel bleven dicteret af et personligt Magtbegjær; men den havde dog opstillet virkelig reformatoriske Formål, der stode i såvidt nær Sammenhæng med det Religiøse og Kirkelige, at det ikke kan synes underligt, at de omfattedes med en Slags Enthousiasme, der intet Prutningsmon kjender. Det vilde derfor neppe være en retferdig Bedømmelse af hans Forhold, om man betragtede det som Vidnesbyrd om en blind Halsstarrighed, at han lod det komme dertil, at Fleerheden af Landets indflydelsesrige Mænd stod i åbent Fiendskab til ham, eller om man kaldte det Eventyrpolitik, at han, — istedetfor at søge en Udsoning med Høvdingerne og samle Landets Kræfter mod den udenfra truende Fare, — forlod sit Rige, omgivet af en fåtallig Skare af Tilhængere, i det uvisse Håb, at der skulde indtræde et Omslag i Stemningen, der vilde gjøre det muligt for ham at gjenvinde Thronen uden at slå noget af i de Krav, han havde gjort gjeldende for den kongelige Myndighed. Han selv personlig kunde måskee have vundet, men ikke hans Sag, derved at han itide havde gjort Indrømmelser; de Ideer, han repræsenterede: den nationale Selvstændighed, den christelige Statseenhed, den mere strengt gjennemførte Retsorden, ligeoverfor Stammeånden og Høvdingernes Selvrådighed, havde også hos disse vundet såmegen Indgang, at det lå nær at forudsee, at der vilde indtræde et Omslag i Stemningen til hans Fordeel, når han var borte og man ikke længer følte Trykket af hans tunge Hånd; Fylkesaristocratiet var allerede såvidt bøjet, at dette nye Forsøg på at emancipere sig fra det indenlandske Kongedømme kuns kunde have Charakteren af en kortvarig Opbrusning. Omslaget kom også hurtigere og voldsommere end ved nogen af de tidligere Sejre, som den aristocratiske Reaction havde vundet.

Hvormeget vi end af hvad der berettes om Olaf den Helliges Tog til Norge for at gjenvinde sit Rige og den afgjørende Kamp på Stiklestad mod de forbundne Høvdinger ville skrive på Sagnets og Sagaforfatternes Tilbøjelighed til at forherlige Nationens fornemste Helgen, bliver der dog altid nok tilbage til at omgive disse Begivenheder med en ejendommelig poetisk Glands og til at vise, at der var foregået en Forandring med Olaf, at han kom tilbage som en anden og større Mand, end da han forlod Landet. Hans Naturs Ædelhed åbenbarede sig deri, at Modgangen ikke havde kuet ham eller forbittret hans Sind. Dens Virkning havde været at give ham større Klarhed og Sikkerhed i Opfattelsen af hans Opgave. Hans Sind havde taget en mere strengt religiøs Retning; det personlige Magtbegjær i hans Stræben, der stundom havde givet denne et Præg af Smålighed, trådte mere tilside, medens Følelsen af den Sammenhæng, der bestod mellem den nye Religion og den nye Statsorden, hvis Forkjæmper han havde været ligeoverfor Lendermændene, gjorde sig skarpere gjeldende hos ham, lod ham gå den ulige Kamp imøde med fuld Tillid til sin Sags Sejr og udbredte over hans Væsen en Enthousiasme, der meddeelte sig til hans Tilhængere, og hvorom Beretninger gik ud i videre Kredse og måtte gjøre Indtryk endog på hans meest forbittrede Modstandere. Skjønt Slaget på Stiklestad ingenlunde i ligefrem Forstand var en Kamp mellem Christendom og Hedenskab, skjønt de forbundne Lendermænd visselig ingen Tanke have havt om at vende tilbage til Hedenskabet og de og deres Skarer neppe vare dårligere Christne end Fleerheden af Olafs „Kristmænd og Korsmænd“, blandt hvilke der, som bekjendt, fandtes en heel Deel, som først umiddelbart forud for Slaget havde modtaget Dåben, fik dog Tingene et sådant Udseende. Den nationale Selvstændighed ligeoverfor Daneveldet, den strengere monarchiske Myndighed ligeoverfor Aristocratiets Selvrådighed, der repræsenteredes af Olaf, og som havde været repræsenteret af ham gjennem hele hans Styrelse, var historisk på det inderligste forbunden med Christendommen; denne Sammenhæng bragtes nu ved den Forandring, som var foregået med Kongens hele Væsen, til fuldere Klarhed; i den sværmersk-religiøse Stemning, som Modgangen havde sat ham i, opfattede han selv den forestående Kamp som en Kamp for den rette Tro (hvad den jo også i en vis Forstand var), og det Indtryk, hans mægtigt grebne Personlighed gjorde, bragte hans Omgivelser, ja, gjennem fjernere Påvirkninger, også hans Modstandere til at see den i det samme Lys. Derved forspildtes Sejren for dem i samme Øjeblik, som den blev vunden.

Det skimter frem af hvad der berettes om de forbundne Høvdingers Forhold før og under det afgjørende Møde med Olaf den Hellige, at der har rådet hos dem en indre Usikkerhed, som ikke kunde andet end blive fordervelig for den Sag, som hvis Repræsentanter de optrådte. Ingen af dem skjøttede om at påtage sig Overanførselen; den ene vilde skyde Ansvaret over på den anden. Tanken om Landets nationale Uafhængighed havde vundet såvidt Indgang hos dem, at de ikke kunde føle sig vel tilmode ved at kjæmpe mod deres Landsmænd for den danske Konges Overhøjhed; Harald Hårfagres Kongedømme havde, navnlig gjennem de to Olafers energiske Virksomhed for Christendommens Indførelse og Befæstelse, opnået i såvidt høj Grad et Herredømme over Folkeopinionen, at de neppe kunde andet end i sit stille Sind betragte sig som Oprørere mod en højere Ret. Hvad der fortaltes om Olafs Ord og Handlinger, efterat han havde forladt Landet, måtte fremkalde hos dem en mere eller mindre klar Forestilling om, at de, ved at kjæmpe mod den fordrevne Konge og det af ham repræsenterede System, havde kjæmpet mod selve Christendommen, på hvilken Systemet var bygget. Men, så udvortes Forholdet til den nye Statsreligion vistnok har været hos de fleste af dem, stod den dog for dem som den sande og sejrende, og, hvad der hang sammen med den, som det i højere Forstand Berettigede, hvilket man var skyldig at bøje sig for. Deres personlige Had og Hevnfølelse ligeoverfor Kong Olaf kunde bringe dem til at stille sig op til Kamp mod ham, da han prøvede på at vinde Landet pånyt; men, idet denne Følelse blev tilfredsstillet ved hans Fald, var også et af det sterkeste Bånd opløst, der knyttede dem til den efter hans Fordrivelse bestående Tingenes Orden: Høvdingernes Styrelse under dansk Overhøjhed; nogen rigtig Tro eller Tillit til denne kunde de ikke længere have.

Og hertil kom nu endelig, at Knut den Mægtige, efter at Lendermændene havde tilkjæmpet ham Sejren ved Stiklestad, sveg de Løfter, han havde gjort dem; det viiste sig, at han ikke havde havt til Hensigt at lade sig nøje med en sådan blot udvortes Overhøjhed, hvorved de norske Aristocrater kunde nyde den „sjálfrædi ok hóglífi innanlands“[9], som de vare vante til, og for hvis Bevarelse de havde kjæmpet. Han satte sin Søn Svejn til Konge over Norge og krævede for ham Rettigheder, der vare mere udstrakte, ialfald mere opeggende og fornærmelige end dem, Olaf den Hellige selv havde gjort Fordring på, da han stod på Højden af sin Magt. Det fortælles, at Svejn havde nye Love med sig til Landet, og at det ved disse blandt andet blev bestemt, at ingen skulde forlade Landet uden med Kongens Tilladelse, at enhver, som dræbte en anden, skulde have forbrudt Land og Løsøre, at Arv efter utlæg Mand skulde tilfalde Kongen, at Bønderne skulde udrede visse såkaldte Julegaver til ham, at de skulde være forpligtede til at opføre alle de Bygninger, han vilde have på sine Gårde, at Enhver, som drog på Havfiskeri, skulde, hvorfra han end roede ud, enten det var fra hans eget eller Kongens Land, betale denne en Landslod af fem Fiske, at ethvert Skib, der sejlede fra Landet, ligeledes skulde yde en vis Afgift, endelig at een dansk Mands Vidnesbyrd skulde kunne fælde ti Nordmænds. Det heder udtrykkelig om disse Bestemmelser, at de vare fastsatte overeensstemmende med hvad der var Lov i Danmark, og at nogle vare endnu meget strengere. Nu er det vistnok i sig selv lidet sandsynligt, at det sidste skulde forholde sig så; om enkelte af de anførte Bestemmelser (navnlig den, at een dansk Mands Vidnesbyrd skulde opveje ti Nordmænds) er det ydermere påviist, at Traditionen har fremstillet dem i et skjevt Lys eller opfattet dem urigtigt.[10] Men, endog om vi antage, at den nye Lovgivning ikke gik videre end til at hevde for Kongedømmet i Norge lignende Rettigheder som de, der allerede længe havde bestået i andre Lande og navnlig i Danmark, (visse Nationalpræstationer eller Gaver til Kongen, Ægt og Arbejde til hans Gårde, Afgift af Fiskeri og Skibsfart), måtte dette dog i Nordmændenes Øjne synes en „þrælkan“ og „úfrelsi“, hvorved Folket blev forhånet; det var et dybere Indgreb i den ved Odelsforfatningen hjemlede private Frihed og Ejendomsherlighed, end vistnok nogen norsk Konge siden Harald Hårfagre havde prøvet på at gjennemføre, og som måtte synes såmeget mere utåleligt, fordi det udgik fra Fremmede. Medens Lendermændene på Stiklestad havde kjæmpet for en Sag, hvis Retmæssighed de ikke havde nogen rigtig Tro på, som de ikke havde kunnet slutte sig til med nogen virkelig indre Styrke, bleve de således endog fuldkommen bedragne for Sejrens materielle Frugter. Deres Harme over at være blevne skuffede, Uviljen mod de Fremmede, der optrådte som Herrer i Landet, Nationalstoltheden, Beundringen for den fældede Konges store Egenskaber, der længe havde været tilbagetrængt, men nu gjorde sig desto sterkere gjeldende, efterat Hadet mod ham var bleven tilfredsstillet, og som næredes ved Beretningerne om hans brændende Religiøsitet og det mildere, forsonligere Væsen, der havde været over ham i hans sidste Levetid, Erkjendelsen af, at han med al sin Hårdhed dog havde havt en retferdig Sag, og at det havde været Landsforræderi at forlade ham og gå over til den danske Konge, — alt strømmede sammen i een Retning og fremkaldte det voldsomste Omslag, der står som et merkeligt Vidnesbyrd om, hvor bevægelige Sindene vare blevne under de sterke Brydninger mellem Gammelt og Nyt, som havde fundet Sted i den nærmest forudgående Menneskealder.

Allerede samme Vinter, som Olaf var falden om Høsten, begyndte det at blive en almindelig Tale, at han havde været en i Sandhed hellig Mand; Rygtet om alskens Undergjerninger, der skete ved ham efter hans Død, udbredte sig med rivende Hurtighed; hans ivrigste Modstandere optrådte blandt dem, der først bekjendte hans Hellighed; Høvdingerne med Einar Thambarskelve i Spidsen, der kunde rose sig af, at han ikke havde været med i Slaget på Stiklestad, ledede Agitationen og bearbejdede Folkestemningen til Gunst for den nye Helgen. Og overalt fandt de Grunden på det bedste beredet for sig. Allerede Året efter Olafs Fald kunde det afgjørende Skridt tages. I en offentlig Folkeforsamling blev det højtidelig vedtaget og erkjendt, at han var en sand Helgen, lige under de danske Magthaveres Øjne, og uden at disse vovede at modsætte sig; hans Ligkiste opstilledes over Højalteret i Klemenskirken i Throndhjem, og så hurtigt og fuldstændigt trængte Troen på hans Hellighed igjennem, at endog Kong Svejns egen Hofskald, i et Digt, han forfattede til dennes Ære, og som må være bleven forfattet sågodtsom umiddelbart efter, at hiin højtidelige Erkjendelsesact havde fundet Sted, kunde udbrede sig på en salvelsesfuld Måde over de mange Jertegn, der skete ved Olafs Helligdom, og tiltale sin Herre med de Ord: „Bed du Olaf, at han vil unde dig sit Land; thi han er Guds Mand; han skaffer alle et godt År og Fred fra Gud selv, når du kun frembærer dine Bønner for Ordets Tjener“. Olafsdyrkelsen blev, kan man gjerne sig, det meest fremtrædende Element i Folkets Religion; overalt rejstes der Kirker til hans Ære; han blev Landets Skytspatron, og kom i Folkesagnet til at spille den samme Rolle som den, Nordmændenes nationale Gud (Landas), Thor, Beskytteren mod alle Trolde og Uvætter, eengang havde spillet.

Der lå en politisk Beregning under den Iver, hvormed Høvdingerne arbejdede på Olafs Ophøjelse til Helgen; de så heri et Middel til at undergrave den danske Konges Herredømme; man seer også, at dennes Rådgivere og nærmeste Omgivelser stillede sig fiendtlig ligeoverfor den hele Bevægelse, sålænge det på nogen Måde gik an, og Scenen mellem Dronning Alfiva, Svejns Moder, og Einar Thambarskelve, da Jertegnene ved den faldne Konges Lig bleve prøvede, vidner tilstrekkeligt om, at man fra begge Sider godt har forstået, hvad det her gjaldt om. Men bevidste Interesser, egennyttige politiske Motiver skulde i og for sig umulig have kunnet fremkalde et så pludseligt og almindeligt Omslag i Folkemeningen som det, der fandt Sted med Hensyn til Kong Olaf. Der har været forud en Stemning, hvis Gjennembrud hine Motiver kun bidroge til at fremskynde; der har gået et stort Indtryk forud, hvoraf udentvivl også selve Bevægelsens Ledere vare grebne, så at deres politiske Beregning har gået Hånd i Hånd med en umiddelbar Følelse, af hvilken deres Optræden først kunde hente den rette Styrke og Sikkerhed.

Denne Beregning blev kronet med det meest glimrende Held. Fire År efter Slaget på Stiklestad måtte den danske Konge forlade Norge, medens den hellige Olafs Søn hentedes tilbage og under almindelig Jubel toges til Konge over hele Landet. Det lykkedes Høvdingerne at kaste Fremmedåget af sig; men Olafs Helgenglorie havde været deres fornemste Våben. Idet de fordreve den danske Konge, underordnede de sig således på en for Landets fremtidige Udvikling afgjørende Måde det nationale Kongedømme og beredede det en Plads i Folkemeningen, hvorved dets Herredømme kunde siges at være sikkret. Dette Kongedømme, der oprindelig — i Modsætning til det svenske og danske — havde stået som noget Udvortes, næsten som et Voldsherredømme ligeoverfor Myndighederne i de mindre Kredse, hvori Folket var deelt, var nu bleven anerkjendt som den lovlige Statsordens Centrum og Tyngdepunct. Den religiøse Sanction, som det havde savnet, sålænge Hedenskabet stod ved Magt, havde det nu ved begge Olafernes Omvendelsesiver og navnlig ved den Helgenglorie, der omstrålede den yngres Minde, opnået i rigeste Måde. Det var blevet et Kongedømme af Guds Nåde. De store Ætters Fordring på Souverainetet vare opgivne; deres Forkjærlighed for en Stammestyrelse under fremmed Overhøjhed var overvunden eller turde ialfald ikke længer gjøre sig gjeldende. De havde trådt et Skridt tilbage. Stammeånden var bøjet under Tanken på Rigets Eenhed og den nationale Uafhængighed; Christendommen og den på Christendommen grundede Stats- og Samfundsorden havde vundet sikkert Fodfæste i Opinionen. — Slaget på Stiklestad kan således i sine umiddelbare Følger betragtes som afsluttende for den Kamp, der fylder de første halvandethundrede År af vor Historie, og hvorved det drejer sig om Norges Tilværelse som særegen Stat og Nationalitet. Olaf den Hellige leed virkelig Martyrdøden for den Sag, han repræsenterede; han er med Rette bleven kaldt Rigets anden Stifter.

Vi ville, idet vi ere nåede frem til et sådant Vendepunct, prøve på at samle under et Overblik Hovedtrækkene i de Brydninger, som havde fundet Sted, og i den Tilstand, som indtrådte ved Christendommens Indførelse, for at have en fast Basis for Betragtningen af Landets følgende Historie.

Vi erkjende en indre Nødvendighed i den Sammenhæng, der hævede Kongedømmet på de øvrige Myndigheders Bekostning. Kampens Udfald kunde fremskyndes ved den enkelte Personligheds Begavelse, men ikke forandres. Kongedømmet stod i Norge som det Nye ligeoverfor Stammearistocratiet, der havde sin Rod dybt fæstet i den hedenske Religionsforfatning; det fulgte derfor af sig selv, at det knyttede sig til den nye Religion og sejrede med den.

Christendommens Sejr over det nationale Religionsvæsen var uundgåelig. Det kunde bero på tilfeldige Omstændigheder, om den sejrede på den eller den Måde, senere eller tidligere; men den måtte sejre, og dens Sejr var selvfølgelig en Betingelse for Folkets fortsatte Deeltagelse i den fremadskridende europæiske Culturudvikling. Denne Betingelse måtte opfyldes; men den kunde ikke opfyldes, uden at meget tilintetgjordes eller leed Skade, der var Livselementer i den nationale Cultur, og uden at Grundvolden rystedes under Magter eller Institutioner, på hvilke Folkets historiske Liv for en væsentlig Deel måtte siges at bero. De Fordringer, som Forbindelsen med den almindelige Verdensudvikling stiller, og de Fordringer, som det nationale Livs Sammenhæng og Trivsel i en enkelt Periode stiller, falde ikke altid sammen: de stå ofte i ligefrem Strid med hinanden, så at de første alene kunne opfyldes på Bekostning af de sidste. Hvad der, når Folkets Historie betragtes i sin hele Sammenhæng, må erkjendes som et Gode, en stor og væsentlig Udviklingsbetingelse, kan derfor vise sig at have været en medvirkende Grund til, at Folkelivet skrumper sammen, visner hen gjennem lange Perioder.[11] Jo mere ejendommelig og national et Folks Culturudvikling har været, jo hyppigere og skarpere vil vel en sådan Strid kunne komme til at gjøre sig gjeldende; jo mere ejendommelig nemlig Udviklingen er, desto mere vil den aflukke sig og skabe bestemt udprægede Former, der må sønderbrydes, for at det Nye kan få Plads, så at det historiske Livs Styrke og Originalitet i een Periode mangengang netop bliver Grunden til dets Svaghed og Farveløshed i den næste.

„Jedes Volk, das seinen Glauben ändert“, siger Dahlmann,[12] thut zunächst eine Anzahl Schritte rückwärts; denn es hat verloren und noch nicht wiedergefunden“. Denne Sætning må vistnok have fuld Anvendelse på Religionsforandringen hos Nordmændene, der var det Folk, hos hvilket det germaniske Hedenskab holdt sig længst, eller rettere: hos hvilket uden Tvivl den rigeste Udvikling var foregået på hedensk Grund. De fleste øvrige germaniske Stammer vare blevne christnede på et meget tidligere Udviklingstrin. Forsåvidt Hedenskabet hos en enkelt (Svearne) holdt sig i Tiden ligeså længe eller længere end hos Nordmændene, var det ialfald under Forhold, der vare langtfra såvidt gunstige for dets Udvikling. Hos Nordmændene stod det længe ved Magt og modtog på samme Tid stadige Påvirkninger udenfra, der indvirkede befrugtende på det. Hos dem nåede det Liv og de Samfundsformer, der historisk hang sammen med Hedenskabet, — Stammeforfatningen, Ættearistocratiet, Vikingvæsenet, — den største Styrke eller det skarpeste Præg; hos dem blev Folkecharakteren i højeste Grad dannet og påvirket af dette Liv. Deres Tab ved Religionsforandringen syntes følgelig at måtte være det største, på samme Tid som det Nye hos dem syntes at måtte finde vanskeligst og ufuldstændigst Indgang.

Man vil sige, at den hedenske Religion hos Nordmændene havde overlevet sig selv, da den fortrængtes af den christne. De i den ældre Edda bevarede mythiske Digte, der for en væsentlig Deel vistnok må antages at skrive sig fra den hedenske Tid, beherskes af Forestillingen om Gudernes forestående Undergang; ja Guderne fremstilles ikke blot som endelige, forgjængelige Væsener, men de forhånes ligefrem eller stilles i et latterligt Lys. Således er Hárbardsljód et Spottedigt over Nordmændenes Yndlingsgud, Landlivets og Bondens Beskytter, Thor, og i Lokasenna drages hele Gudestaten frem og gjennemhegles på den frivoleste Måde, medens der i intet af disse Digte forekommer noget Træk, der tyder på directe Indvirkning af Christendommen eller giver Grund til at betvivle, at de skulde tilhøre den hedenske Tid. Man vil heri see et Beviis for, at Åsareligionen var indvortes sprængt, længe før den på en ydre Måde gik til Grunde. Og det kan vel ikke være tvivlsomt, at Troen på de gamle Guder kun har været svag, ialfald hos de højere og herskende Samfundsklasser, at der kun har fundets lidet af et virkelig religiøst Liv. Et sikkrere Vidnesbyrd herom end det, man kan finde i de ikke synderlig gudelige Gudekvad, som ere os levnede, ligger i Måden, hvorpå Folket blev christnet, de egennyttige eller i bedste Fald dog reent verdslige Motiver, der viiste sig så hyppig at være de bestemmende, hvor det gjaldt Spørgsmålet om at gå ind på eller bekjæmpe den nye Religion. Men ved det, vi kalde germanisk eller nordisk Hedenskab, forståes ikke blot en Tro, en Religion i Ordets snævrere Betydning, men tillige en Philosophi, en Moral, en Poesi, der stod i Sammenhæng med denne Religion og havde udviklet sig af den. Således kunde Åsareligionen, trods den mere og mere om sig gribende Rationalisme eller Indifferentisme, vedblive at være, om end ikke i directe så dog i indirecte Forstand, den alt gjennemtrængende Ånd, Kilden, hvorfra Livet i alle Retninger var udsprungen, og hvorfra det fremdeles næredes, det organiserende Princip, der knyttede Samfundets og den Enkeltes Liv sammen til et Hele. Den nationale Digtekunst var bygget på den, ligesom den nationale Stats- og Samfundsforfatning; den greb ind i alle både private og offentlige Forhold.

Idet Guderne ved den fremadskridende mythologiske Udvikling mere og mere anthropomorphiseredes, mere og mere droges ned fra den ideale Højde. hvorpå de eengang havde stået, antog det Forhold, hvori Menneskene stillede sig til dem, en mindre religiøs Charakteer. men blev på samme Tid et mere fortroligt; de stode ikke længer for Opfatningen som almægtige, uendelige, i det fjerne Blå hensvindende Væsener, men næsten som jordiske Høvdinger, som Menneskets „Venner“, med hvilke han kunde slutte Forbund, og som kunde tænkes at ledsage ham på ethvert Skridt gjennem Livet; i samme Mon, som deres Skikkelser gjennem den fortsatte Anthropomorphisation droges ned og formindskedes, fik de også større Fylde, et rigere Indhold; de tilfredsstillede mindre den religiøse Trang, men til Gjengjeld såmeget mere den poetiske og phantastiske. De nordisk-germaniske mythiske Forestillinger havde, fornemmelig vistnok i Vikingperioden, antaget Charakteren af en fuldkommen Krigsreligion; Æserne vare fra Personificationer af Naturkræfterne omdannede til Krigerfyrster, i hvilke det oprindelige Naturbillede næsten var bleven ukjendeligt; Gudelivet forestilledes som en uafbrudt Kamptummel, og Billedet af den store Kamp, i hvilken både Guderne og alle andre Væsener skulde forgå, var bleven Mythekredsens Midtpunct, den alt beherskende og gjennemtrængende Forestilling. Idet Menneskene herved vænnedes til at betragte sine Guder som forgjængelige, blev deres Underkastelse under dem ganske vist en meget betinget, deres Tro på dem alt andet end dyb og inderlig. Men disse Billeder af Gudernes Kampliv og endelige Undergang stemmede ganske med Folkets hele Åndsretning; i dem fandt Vikingerne sit eget Liv afspejlet; de vare bedre end noget andet skikkede til at beskjeftige og nære hans Phantasi; det var noget, han kunde forstå og tilegne sig, og — trods det i religiøs Henseende utilfredsstillende ved en sådan Udgang på det Hele, som den Ragnaroksmythen fremstiller, — noget, der i hans Øje kunde give Livet en højere Betydning. Krigerhåndverket skulde gjøre ham til en verdig Medkjæmper i Striden mellem Lysets og Mørkets Magter; Odin hentede selv på Valen de våbendjærveste Mænd for at styrke sin Hær; thi (som Eiriksmál lader ham sige): „uvist er at vide; den grå Ulv stirrer stadig mod Gudernes Skare“.

Den hos de hedenske Nordmænd gjeldende Moral — sådan som vi lære den at kjende af Ordsprog, Leveregler eller andre Træk i Kilderne, der kunne antages at tilhøre Hedenskabet, — synes at have havt en væsentlig practisk Characteer og at have stået i liden eller ingen Forbindelse med Religionen. Det er ikke Hensynet til Guderne, men Hensynet til Mandens egen Ære eller Selvstændighed, eller Klogskaben, der foreskriver de moralske Regler, og for hvis Skyld de skulde overholdes.[13] Men denne Moral, hvis øverste Regel gik ud på at hevde den personlige Uafhængighed, at være sine Venners Ven og sine Fienders Fiende, var en Krigermoral som Religionen var en Krigsreligion; — begge afspejlede den samme Livsanskuelse og gik ud på at fremhæve de samme Evner.

Der var, som man seer, en Sammenhæng i alt dette, så at enhver voldsom Indgriben på eet Punct måtte drage Forstyrrelser efter sig også på andre Puncter; det var et heelt Liv, der havde sin Rod i den hedenske Religion, som vedblev at udvikle sig og under denne Udvikling fjernede sig mere og mere fra sin Rod, men som dog fremdeles stod, i Forbindelse med den, — en Forbindelse, der ikke kunde afbrydes, uden at Livet i Længden led derunder. Når man taler om Hedenskabets dybe Forfald, tænker man oftest kun på en enkelt af dets Sider (den reent religiøse); men medens en enkelt Green af de mange, hvori det havde skudt ud, visnede, skjød der nye Skud frem, hvori dets Liv fortsatte sig.

Ligeoverfor denne Sammenhæng stod Christendommen som noget fremmed, i Principet fiendtligt og uforeneligt, der hentede sin Næring fra en anden Rod og krævede at gjøre gjeldende et nyt Liv på det gamles Bekostning. Hedenskabet havde kunnet hente frugtbare Påvirkninger fra Christendommen, sålænge denne endnu holdt sig i Afstand; men efterat den var blevet herskende Religion hos Folket selv, måtte den medføre et — mere eller mindre voldsomt — Brud i Udviklingen. Den passede ikke til de gamle Samfundsformer; den opstillede en heelt forskjellig Moral; den forudsatte, for at trænge heelt igjennem, en anden Livsanskuelse end den, som Hedenskabet havde uddannet; den kunde ikke som herskende Religion vedblive at virke som Ferment i en Udvikling, der på alle Puncter hang sammen med en Religion, som den bekjæmpede og søgte at udrydde; den måtte stræbe at blive Udgangspunct for en ny Udvikling; dens Opgave måtte blive: at skabe en ny Sammenhæng. Men forinden måtte den bestående opløses; det gjaldt at rive det Gamle ned, for at det Nye kunde få Plads, og jo sterkere dette Gamle var befæstet, jo videre det havde udviklet sig, jo vanskeligere blev Overgangen til det Nye. — Den christelige Bekjendelse kan vel, efter den Måde, hvorpå Omvendelsesverket var bleven gjennemført, i Regelen ikke have været stort mere end en blot ydre Form, og det hvad enten den var påtvungen eller frivillig antagen; endog i det sidste Tilfelde var det nemlig som oftest dog reent ydre Hensyn, der øvede den afgjørende Indflydelse. Alligevel kunde den således antagne Bekjendelse have Magt til at bryde ned; den kunde skræmme bort fra det Gamle, bidrage til at tørre ud de Livskilder, der havde sit Udspring fra det, nedsætte de fra Hedenskabet stammende mythiske Forestillinger og Phantasibilleder til en Overtro, som den Enkelte, der bevarede dem, ikke turde være sig rigtig bekjendt, og udsætte dem for den Degenereren, der måtte blive Følgen af, at de kun turde føre en skjult Tilværelse; men den havde Lidet at byde til Erstatning for, hvad den således tog bort.

Det er bleven fremhævet som et Fortrin ved den norske Mission, i Modsætning til den danske og svenske, at den havde en mere national Charakteer og ikke brød på en så radical Måde med det gamle, fra Hedenskabet stammende Liv.[14] Ved at betragte de udvortes Forhold skulde man nu snarest ledes til at tro, at det Modsatte havde været Tilfelde. I Danmark og Sverige varede Kampen mellem Christendom og Hedenskab i flere Århundreder, i Norge afgjordes den i en Menneskealder. I de to førstnævnte Lande var Omvendelsesverket fordetmeste overladt til Kirkens egne Kræfter, uden at støttes ved nogen kraftig verdslig Arm; i Norge gjennemførtes Christendomspåbudet på den uchristeligste Måde, med Ild og Sverd og hensynsløs Voldsomhed; Nordmændene bleve ofte ligefrem „barðir til batnaðar“.[15] Men på den anden Side: i Danmark og Sverige udgik Missionen fra et fremmed Land, lededes af Udlændinger, der ikke kunde gjøre sig fortrolige med Folkets Liv og ejendommelige Tænkemåde, beskyttedes af fremmede Fyrster, til hvilke ialfald Danmark stod i et bestemt udtalt fiendtligt Forhold. I Norge derimod var det Landets egne, indfødte Konger, i hvem Folket kjendte sig selv igjen, hvis Minde det omfattede med Beundring og Hengivenhed, der havde stået i Spidsen, for Omvendelsesverket Herved opvejedes den Voldsomhed, hvormed det var bleven gjennemført. — Olaf Tryggvessøn og Olaf den Hellige vare begge i England blevne vundne for Christendommen;[16] de understøttedes begge i sin Virksomhed for Christendommens Udbredelse af engelske Prester; den norske Kirke var en Datter af den engelske og vedblev at stå i den nærmaeste Forbindelse med Landene i Vesten (England og Irland) og at hente sine Forbilleder herfra. Den danske og svenske Kirke derimod udgik fra den tydske; det var den hamburgsk-bremiske Gejstlighed, som, under Beskyttelse af de tydske Kejsere, stiftede den og gav den sin Charakteer. Men den engelske (og irske) Kirke havde fra først af en mere national Retning end den tydsk-frankiske og vedblev stedse at udmerke sig fremfor denne ved sine mere tolerante Principer ligeoverfor Folkets nedarvede Skikke og Sedvaner, ved sin Tendents til at bane jævne Overgange fra det Gamle til det Nye, ved sin Gejstligheds Sands for det nationale Sprog og de nationale Traditioner,[17] ligeoverfor hvilke derimod den tydske Gejstlighed stillede sig ubetinget fiendtligt og afvergende. Denne Charakteer overførtes nu også på den norske Kirke, der udsprang fra den. I de hedenske Fylkes- og Heredshovs Sted rejstes Fylkes- og Heredskirker; den nye Kirkeordning sluttede sig således på en udvortes iøjnefaldende Måde til den hedenske Tempelordning; i de christne Love optoges Bestemmelser om, at Bønderne skulde holde visse Sammenskudsgilder eller „samburðaröl“, der knyttedes til de christelige Fester, på samme Måde som også de hedenske Offerhøjheder havde været forbundne med festlige Sammenkomster; et sådant „samburðaröl“ skulde holdes ved Juul; dette kom til at svare til det hedenske Midvintersblot; et andet skulde holdes før Allehelgensdag, der svarede til Høst- eller Vinternatsblotet; et tredie ved Jonsokstid, der svarede til Sommerblotet, og ved disse christelige Gilder drak man nu Christus’s, Jomfru Marias, og Helgenernes Minde, ligesom man før havde drukket Æsernes, og Bægerne indviedes til Christus og Jomfru Maria „til árs ok til friðar“.[18] Den norske Kirkelovgivning, sådan som den istandbragtes væsentlig ved Olaf den Helliges Omsorg, var nærmest dannet efter Forbillede af den engelske og udmerkede sig i det Hele, ligesom denne, ved en større Selvstændighed ligeoverfor den romerske Kirkeret og ved en omhyggeligere Afpasning efter Landets egne Forhold, end hvad der var sedvanligt.[19] De engelske eller i den engelske Skole opdragne Prester, der under begge Olafernes Ledelse gjennemførte Omvendelsesverket i Norge, søgte at knytte sig så nær som muligt til Folket og at lempe sig såmeget som muligt efter dets Tænkemåde og Leveviis. De må have forstået at gjøre dette meget bedre end de tydske Prester, der udbredte Christendommen i Danmark og Sverige, og deres Ånd meddeelte sig til den af dera opdragne Gejstlighed og fik Betydning for den følgende Udvikling. — Hvad der her er sagt om den norske Kirke i Almindelighed, gjelder nu ganske i Særdeleshed om Kirken på Island. Også denne grundlagdes ved Olaf Tryggvessøns Iver og synes under sin senere Udvikling nærmest at have sluttet sig til det engelske Mønster; men i endnu højere Grad end i Norge blev Omvendelsesverket på Island gjennemført ved Landets egne Kræfter, og i endnu højere Grad fik her Gejstlighed og Kirkevæsen en udpræget national Charakteer. Allerede Landets første Biskoper vare indfødte Mænd, der hørte til de højbyrdigste og ældste Slægter, og som følgelig måtte være på det nøjeste knyttede til det med Hedenskabet udviklede Stats- og Samfundsliv og fortrolige med de nationale Traditioner. De islandske Høvdinger og Godordsmænd opførte i Regelen på sine Gårde Kirker istedetfor de hedenske Hov, for at deres Myndighed kunde bevare såmeget som muligt af den religiøse Charakteer, som den havde havt, medens Hedenskabet stod ved Magt, og toge selv Prestevielse eller lode sine Sønner oplære og vie til Prester ved de af dem opførte Kirker. Den således sammensatte Gejstlighed kunde ikke komme til at danne nogen særskilt, fra det øvrige Folk skarpt afsondret Stand. For mange af disse Prester kunde den kirkelige Verdighed kun være noget underordnet ved Siden af deres Stilling som verdslige Høvdinger eller Ejendomsbesiddere; vi høre også om Prester, der udmerkede sig ved sin Driftighed som Gårdstyrere, eller som lagde sig på Kjøbmandskab og Handel;[20] vi see andre beklæde Lovsigemandens vigtige Embede eller på anden Måde deeltage Side om Side med Verdslige i Landets politiske Anliggender; vi see det fortalt endog om en slig kirkelig Mønstermand som Biskop Thorlak Thorhallssøn, der blev Islændigernes fornemste Helgen, at han havde sin Glæde af at høre Sagaer og gamle Kvæder;[21] de Gejstliges Stilling var overhovedet en sådan, at den hverken kunde gjøre dem fremmed for det nationale Liv eller den nationale Historie, til hvilken de tvertimod hyppig som Medlemmer af gamle aristocratiske Ætter, der fremdeles opretholdt sin Indflydelse og herskende Stilling, måtte føle sig i en sær Grad tildragne, og som den mere lærde Opdragelse, de havde fået, kun gjorde dem såmeget bedre skikkede til at dyrke. Det fortælles, at Harald Hårdråde skal have sagt om den første islandske Biskop Isleifs Søn Gizur, der siden blev Faderens Eftermand på Skålholts Biskopsstol og i denne Stilling opnåede den højeste Anseelse, at han var skikket både til at være Vikinghøvding, Konge og Biskop.[22] En sådan Mand var netop skikket til at repræsentere sit Lands Gejstlighed, og en sådan Lovtale over en gejstlig Mand stemmer ganske med den Ånd, der længe vedblev at gjøre sig gjeldende både i det norske og i det islandske Kirkesamfund.

På denne Måde blev det ved Religionsskiftet forårsagede Brud i Sammenhængen ikke så voldsomt eller dybt hos Nordmændene som hos de fleste andre germaniske Stammer. Den gamle Ånd vedblev at leve under de nye Former, om end ikke så frit eller sterkt. Men til Gjengjeld fik den nye Ånd såmeget vanskeligere og såmeget ufuldstændigere Indgang. Hvad der var af Liv, havde væsentlig sit Udspring fra Hedenskabet; den christelige Religion slog ikke så dybe Rødder, at det fra den stammende Liv kunde have nogen rigtig Trivsel, uden forsåvidt som det faldt sammen med de fra Hedenskabet nedarvede Tilbøjeligheder og Retninger.

Der gaves Berøringspuncter, Tilknytningspuncter mellem den gamle og den nye Religion, som måtte bane vej for den sidste og medvirke til at skabe en Grund, hvori den kunde slå Rod. I den norrøne Gudelære, som i ethvert polytheistisk Religionssystem, der har fået Tid til en nogenledes fuldstændig Udvikling, gjorde et monotheistisk Drag sig gjeldende. Jo mere Guderne forestilledes Menneskene lige, jo mindre kunde den religiøse Trang slå sig til Tåls ved at betragte dem som Verdens almægtige Styrere og Opholdere; jo mere deres Antal voxede, ifølge den sedvanlige mythologiske Proces, der løser ud de enkelte Egenskaber af de oprindelige Gudeskikkelser og personificerer dem, desto mere måtte Behovet af et særskilt Udtryk for den alt omfattende Eenhed og Sammenhæng gjøre sig gjeldende; jo mere Mytherne om Ragnarok og Verdens Undergang trådte i Forgrunden, under Indflydelse af Vikingperiodens krigerske Åndsretning, jo mere måtte Tanken hos de dybere anlagte Naturer drives til at søge noget Blivende i et højere over Guderne stående Væsen. Nu finde vi også i Sagaerne og i de mythiske Digte Træk, som vidne herom, hvis Ægthed der neppe er fuld Grund til at betvivle, og som det heller ikke er rimeligt at føre tilbage til en directe christelig Indflydelse, Træk af en religiøs Følelse eller Speculation, der, uden at forlade Hedenskabets Grund, bryder gjennem de Grændser, det har sat, og hæver sig til Forestillingen om et højeste almægtigt Væsen.[23] Men denne Forestilling har åbenbar kun været til som en dunkel Ahnelse og det kun hos ganske enkelte; disse Træk ere så få, så ubestemte og så løsrevne, at de ikke tillade os at tænke på nogen almindelig eller med Styrke forfulgt Retning. Desto hyppigere kom den hedenske Religions indre Forfald hos Nordmændene tilsyne i en fuldkommen Vantro eller Gudløshed. Deres Vilje og Handlekraft var sterkere udviklet end deres Tanke- og Følelsesliv; den samme Opløsningsproces, der hos Grækerne t. Ex. antog Charakteren af en udover det polytheistiske System gribende Reflexion eller Mystik, yttrede sig derfor hos dem væsentlig som en Dragen sig tilbage i sig selv, en hensynsløs Trodsen på egen „mátt ok megin“.

Også denne Stemning var forsåvidt gunstig for Indførelsen af den nye Religion, som en sådan fuldkommen emanciperet, „gudløs“ Person i Regelen ikke kunde gjøre sig nogen Skrupel ved at lade sig døbe og antage Christendommen, når et eller andet reent verdsligt Motiv bestemte ham dertil; han måtte i sådant Fald anstille et lignende Raisonnement som det, der lægles Gaukathore i Munden, da han forud for Slaget ved Stiklestad fik Valget mellem at lade sig døbe eller at negtes Optagelse i Kongens Følge: „Ef ek skal á guð nøkkut trúa, hvat er mér verra, at trua á Hvitakrist en á annat guð“. (Dersom jeg endelig skal tro på nogen Gud, hvorfor kan jeg da ikke ligesågodt tro på Hvidekrist som på en anden Gud). Men det blev da også en Christendom derefter. — Overhovedet ville vi finde, at netop de Træk i Nordmændenes Charakteer, Religionsforfatning og Forhold til den nationale Religion, der gjorde Gjennemførelsen af Omvendelsesverket i en ydre Forstand forholdsviis let, i høj Grad må have vanskeliggjort en virkelig indre Tilegnelse af Christendommen. Deres forherskende practisk-politiske Retning, deres nøkterne beregnende Væsen, deres Frihed for religiøs Fanatisme, deres Ligegyldighed ligeoverfor de nationale Guder eller det blot kjølige Venskabsforhold, hvori de stillede sig til dem, Mangelen af et særegent Presteskab o. s. v. — var altsammen

brugeligt og bekvemt, sålænge det gjaldt at skaffe Plads for den nye Religion; men, efterat den havde fået Plads og skulde til at fæste Rod, vendte Forholdet sig om. — Den Måde, hvorpå Religionsforandringen gjennemførtes på Island, er her fremfor alt oplysende. Det christelige og det hedenske Parti mødte begge på Althinget, fuld af gjensidig Forbittrelse, og det kom til voldsomme Sammenstød mellem dem, så at de sagde sig ud af Loven med hinanden, det vil sige: skilte sig i to forskjellige af hinanden uafhængige Statssamfund. Men sindige Mænd lagde sig nu imellem og prøvede på at tilvejebringe en Udsoning, og efter Samråd med dem optrådte Lovsigemanden, Thorgeir Ljosvetningagode, med en Tale, hvori han skildrede alle de Ulykker, som vilde flyde af, at Landets Indbyggere ej løde een og samme Lov, og dernæst stillede den Opfordring til Thingalmuen, at den skulde forpligte sig til at vedtage de Lovbestemmelser som han efter bedste Skjøn agtede at forkynde. Man hørte ham med Opmerksomhed og fandt, at han talte Sandhed; begge Partier erklærede sig villige til at følge Opfordringen, idet Hedningerne ventede, at den nye Lov vilde blive gunstig for dem, såsom Thorgeir selv var Hedning, medens de Christne stolede på, ,at Udfaldet vilde blive efter deres Ønske, da han havde modtaget Gaver af dem for at understøtte deres Sag, og efterat den forlangte Forpligtelse højtidelig var indgået, fremsagdes de nye Lovbestemmelser, som viiste sig at gå ud på et Compromis af den ejendommeligste Art mellem den nye og den gamle Religion. Den første Bestemmelse var, at hver Mand på Island skulde være Christen og lade sig døbe; alle Hov og Gudebilleder skulde være vanhellige og nedbrydes, og den mindre Fredløshedsstraf (fjörbaugsgarðr) skulde være Straffen for hver den, som åbenbar blotede til Afguderne. Men, for også at føje Hedningerne i noget, skulde det være tilladt fremdeles at udsætte Børn og æde Hestekjød, ligesom heller ikke nogen skulde være strafskyldig for at blote i Løn, når det kun ikke blev vidnesfast. Hermed lode begge Partier sig nøje, og det heder endog, at alle roste Thorgeirs Tale, også de, der hørte til det hedenske Parti, som der var taget mindst Hensyn til, skjønt det var det talrigste. — En lignende Tolerants see vi Hedningerne overalt lægge for Dagen både i Norge og på Island, hvor de havde Overmagten, og hvor de kunde have forfulgt den nye Religions Bekjendere, om de havde fundet det Umagen værd. Således var Håkon Adalsteinsfostre christen, da han blev Norges Konge, og vedblev gjennem en lang Række af År at iagttage sin Religions Skikke, ja endog at vinde enkeltviis Tilhængere for den, uden at Folket lagde ham det til Last eller søgte at hindre ham deri; det var først, da han prøvede på at bruge Tvang mod Anderledestroende, at den hedensk-religiøse Uvilje vågnede og vendte sig mod ham. Således blev Olaf Tryggvessøn uden Betænkning tagen til Konge, skjønt han ikke var den, der lagde Skjul på sin Tro, og skjønt det måtte være Hvermand bekjendt, at han var Christen. Således lod man på Island de af Olaf Tryggvessøn udsendte Missionærer prædike den nye Lære, såmeget de vilde, uden at skride ind mod den, indtil de, utålmodige over den ringe Fremgang, som deres Prædiken havde, og følgende sin Herres Exempel, grebe til voldsomme Midler og begyndte at rive Hovene ned eller at forstyrre Blotene. Overalt, i Modstanden mod den nye Lære såvel som i Tilslutningen til den, var det Grunde af en reent practisk eller politisk Natur, der først og fremst gjorde sig gjeldende. Man fandt de christne Religionsskikke naragtige og upassende; man fandt Religionsforandringen unødig, såsom jo Folk hidtii havde hjulpet sig vel med den gamle Tro; man frygtede for de Forstyrrelser, den vilde afstedkomme i den bestående Retsorden: at skifte Tro var tillige at bryde Landets Lov, — eller man raisonnerede som Henrik den Fjerde, der meente, at Paris nok var en Messe værd, eller man bekvemmede sig til at give efter for de Christnes Fordringer, når man så, at det var nødvendigt for at opretholde Samfundets Fred og Eenhed.[24] Der kommer megen sund Sands tilsyne i denne Holdning. Vi kunne ikke andet end beundre Lovsigemanden Thorgeirs Kløgt og det Mådehold, som viistes af de stridende Partier på Althinget, idet de underordnede sine Meninger under Hensynet til det Heles Tarv. Men det er på den anden Side klart nok, at et Folk, hos hvem en så practisk Afgjørelse af en stor Religionstrid kan være mulig, har havt en alt andet end religiøs Åndsretning, og at hos det Bunden har været alt andet end forberedet for det indre Troesliv, som Christendommen skulde føre med sig.

Christendommen hviler på en dyb Erkjendelse af Menneskets Syndighed og Svaghed og forudsætter denne Erkjendelse for virkelig at tilegnes; den Stemning, hvori den finder sin rette Spiregrund, er en indre Brudthed, en Følelse af Angst og Bæven. Men intet kunde være mere stridende mod de gamle Nordmænds Charakteer, Liv og Livsanskuelse end en sådan Stemning. Alt gik hos dem ud på at hærde Legemet og Ånden; de Evner, deres Liv fremfor alt udviklede, eensidig, på andre Evners Bekostning, vare Mod, Viljefasthed og beregnende Kløgt; de moralske Egenskaber, som de satte meest Priis på, og som deres Leveregler fremfor alt indskjærpede, var Selvbeherskelse og en personlig Selvstændighedsånd, der ikke bøjede sig for nogen eller noget. Endogså ligeoverfor overjordiske Magter skulde Manden hevde sin Uafhængighed; det gjaldt ikke som noget anstødeligt eller mindre hædrende for en Mand, at han var „gudløs“ og holdt sig til Troen på egen Kraft og Styrke; det var intet Vidnesbyrd om indre Fortvivlelse eller Forkommethed; slige gudløse Personer synes tvertimod ofte at have hørt blandt de bedste og meest ansete; deres Gudløshed var kun et overdrevent Udtryk for den for den hele Nation fælleds Åndsretning. Således lægges der Sigmund Brestessøn, hvem Sagaen skildrer som en i alle Henseender ypperlig Helt, de Ord i Munden, da Håkon Jarl spurgte ham, hvilken Tro han havde, at han hidtil havde troet på sin Lykke og Sejrsælhed, og at han havde hjulpet sig vel dermed, sålænge han var i Hernad.[25] Da Håkon Adalsteinsfostre gjorde Korsets Tegn over Bægeret i Thrøndernes Blotveitsle på Lade, og der blev spurgt, hvad dette skulde betyde, svarede Sigurd Jarl, for at dæmpe Uviljen, at Kongen bar sig ad som alle de, der tro på sin egen Kraft og Styrke, idet han gjorde Thorshammerens Tegn over Bægeret, inden han drak, og med dette Svar lode Bønderne sig nøje; de lagde ham altså ikke til Last, at han ingen Tro havde, men, hvis han vilde have nogen, skulde det være deres egen. Om den islandske Høvding Thorgils Aressøn er det fortalt, at han en Vinter havde i Huset hos sig tre af de for sit Mod og sin Ustyrlighed meest bekjendte unge Mænd på Island, som alle tre vare dømte i Fredløshedsstraf, nemlig Grette den Sterke og Fostbrødrene Thorgeir og Thormod, der siden blev Olaf den Helliges Hofskald, og at han, da han blev spurgt på Althinget, om hvem han anså for den dygtigste af disse, svarede: De ere modige og dygtige Mænd alle tre; men det er dog nogen Forskjel; thi Grette er mørkræd, og Thormod er ræd for Gud; men om min Frænde Thorgeir tror jeg, at han ikke kan ræddes for nogenting, og han er den gjæveste af dem“.[26] Endog det at være ræd for Gud kunde altså næsten opfattes som en Svaghed, når man gjorde formeget af det, og Thormods Gudsfrygt lagde dog ikke mere Bånd på ham end at han, som det siges, i en Alder af 35 År havde dræbt 14 Mennesker.

Vi minde om, at allerede den første Forfatter, der har givet en Skildring af Germanerne,[27] fremhæver som charakteristisk for dem, at de ikke havde nogen særegen Prestestand, og at de heller ikke lagde synderlig Vind på Offringer. Vi have ovenfor søgt at vise, hvorledes dette Træk hænger sammen med en heel Udvikling, til hvilken også de for Racen ejendommelige politiske Fortrin og Egenskaber må føres tilbage. Krigerlivet har hos denne Race allerede tidlig fået større Betydning end hos nogen af Stamfrænderne; det militaire Forfatningsprincip har på Grund deraf gjort sig sterkere gjeldende, medens det religiøse er trådt mere i Baggrunden, og dette har igjen været Grunden til, at Germanernes Statssamfund fik en sammenligningsviis friere Charakteer, og at der udviklede sig hos dem en personlig Selvstændighedsånd, som fremfor nogen anden Egenskab gjorde dem skikkede til at øve et politisk Verdensherredømme. Men denne Udvikling, som vi allerede finde antydet i de ældste historiske Efterretninger om Racen, fortsattes gjennem en lang Række af Århundreder og under de gunstigste Betingelser hos de nordgermaniske Folk og specielt Nordmændene. Den krigerske Eventyrånd trådte aldrig skarpere frem end i Vikingtogenes Tidsalder og fik aldrig en rigeligere Næring; de gamle Nordmænd bleve, fremfor nogen anden Green af Stammen, opdragne under Indflydelse af en uafbrudt Kamp, hjemme og ude, mod en hård Natur, som måtte aftrodses sine Gaver, og på Tog i fremmede Lande, og dette Kampliv, — i Forbindelse med den spredte Bebyggelse, den fast grundmurede Privatbesiddelse af Jorden, — måtte fremhæve hos dem til det yderste den for Racen i det Hele ejendommelige „esprit d’individualisme“. Heri lå nu både en Styrke og en Svaghed. Et Folk, hos hvem en sådan Ånd er bleven rådende, vil have Betingelsen for et sundt og kraftigt Liv i mange Retninger; men det kan ikke være meget oplagt til Enthousiasme, allermindst religiøs, det kan ikke være meget tilbøjeligt til at lade sig henrive eller til at hengive sig for upersonlige Formål. — Man har troet i de nordmanniske Vikingers Herjetog og navnlig i deres“ Rasen mod Kirker og Klostre at see et Udbrud af fanatisk Had mod Christendommmen; men denne Opfatning er vistnok fuldkommen vildledende. Vikingernes Ånd synes at have været ligeså fremmed for Fanatisme som for Enthousiasme; deres aldrig fejlslående Villighed til at lade sig døbe, når det kneb for dem, eller når de, ved at antage Dåben, åbnede sig Udsigt til en eller anden Fordeel, — den blandt dem udbredte Skik at lade sig primsigne, hvorved de bleve et Slags Mellemting af Christne og Hedninger, så at de kunde omgåes med og drive Handel med begge Parter, medens enhver således primsignet havde den Tro, der huede ham bedst,[28] vidner noksom om, hvor langt det var fra, at Modsætningen mellem Christendom og Hedenskab havde noget at gjøre med deres Optræden, og hvor fjern Tanken om at hevde Odinsdyrkelsen ligeoverfor Christusdyrkelsen var for dem, når de berigede sig ved at plyndre de angelsachsiske eller gallo-frankiske Kirker og Klostre. — Det er bleven sagt om dem, at de religiøse Forestillinger hos dem øvede mindre Indflydelse end hos noget andet Culturfolk, hvorom Historien veed at fortælle.[29] Dette er vistnok sandt. Det Billede, den norrøne Literatur i det Hele giver af de gamle Nordmænds Charakteer, stemmer overeens dermed. Alt var sundt og sterkt hos dem, men noget snævert. vel meget practisk. Når en enkelt Gang deres Handlekraft og Viljestyrke træder i en ophøjet Idees, en virkelig Begejstrings Tjeneste, frembringes overordentlige Personligheder som Olaf Tryggvessøn og Olaf den Hellige. Men det er en sjelden Undtagelse. I det Hele var Folkelynnet lidet enthousiastisk. Visse Evner hos dem vare blevne udviklede på det overordentligste, men andre bleve til Gjengjeld trængte tilbage. Deres Selvbeherskelse, — det Decorum, som den personlige Uafhængighedsånd pålagde dem — udartede ofte til en næsten tør Nøkterhed. Deres Poesi blev væsentlig en kold Forstandspoesi; deres Tænkning havde mere Charakteren af juridisk Spidsfindighed end af philosophisk Dybsindighed. Den, som er i en sær Grad oplagt og udviklet til et Bedriftliv, til ydre Virksomhed, er sjelden meget oplagt til at gruble. Følelsen af egen Kraft, Frygtløsheden hos den sterke Mand, giver ham let en selvisk og lidet ideal Åndsretning. De gamle Nordmænds Moral var i Overeensstemmelse hermed en sund og solid, men borneret, af en overvejende practisk Charakter, som en ægte Krigermoral. Dens Styrke lå i den personlige Selvfølelse, der indgav dem Afsky for hvad der var lavt eller fejgt, men som i Forholdet til andre lod dem altfor udelukkende see på egen Fordeel eller egen Ret. De troede på en uafvendelig Skjæbne (allt er lagt fyrir, — þat mun verða fram at koma sem ætlat er o. s. v.); men deres Fatalisme havde intet mørkt eller sygeligt ved sig; Betragtningen af, at ingen kan undgå sin Skjæbne, skulde kun tjene til at styrke deres Mod og afholde dem fra at plage sig med unyttige Bekymringer. Deres Livsbetragtning var i det Hele en lys og frejdig; „glaðr ok reifr skyli gumna hverr, unz sinn bíðr bana“,[30] heder det i Hávamål, og Olaf Tryggvessøn stod også derved som en Mønstermand for sit Folk, at han var „allra manna gladastr“.

Det er, efter denne Nationens Udviklingsgang og disse Ejendommeligheder ved dens Væsen, på Forhånd rimeligt, at den christelige Ydmyghed og Sønderknusthed (écrasement de l’individu) har havt vanskeligt for at skaffe sig Indgang hos den, vanskeligere måskee end hos noget af de stambeslægtede Folk. Sålænge det endnu gjaldt at kjæmpe for den nye Religion i en reent udvortes Forstand, kunde den omfattes med brændende Iver og opstille mægtigt grebne Repræsentanter; der behøvedes da fremfor alt Trods og Viljestyrke, og Kampiveren kunde bøde på, hvad der manglede i virkelig Forståelse. Men, da Christendommen ikke længer havde nogen ydre Modstand at overvinde, da det gjaldt at tilegne sig dens indre Liv, stillede den Krav, som Nordmændene ikke havde så let for at tilfredsstille, og som de også kun på en meget ufuldkommen Måde tilfredsstillede. — Af det middelalderske Christenlivs forskjellige Yttringsformer see vi kun dem nogenledes fyldigt repræsenterede i vor Historie, der faldt såvidt nær sammen med det gamle hedenske Liv, at dette kunde fortsætte sig gjennem dem.. Nordmændene droge hyppig og i stort Antal på Pilegrimsfarter; de deeltoge på en selvstændig og i Forhold til Landets Styrke meget fremtrædende Måde i Korstogene til det hellige Land. Her fandt det Nye et Berøringspunct med det Gamle; det var i Grunden Vikingånden, som brød frem pånyt under de christelige Former. I den norrøne theologiske Literatur er det biographiske Element — Legenden, Helgensagaen — sterkt repræsenteret;[31] denne stemmede nogenlunde med det nationale Åndslivs oprindelige Frembringelser og kunde støtte sig til den sterkt udviklede Sands for Bedrifter og Eventyr. Derimod er den dogmatisk-philosophiske Deel ubetydelig og indskrænker sig til blotte Oversættelser. Klosterliv og Klostertugt fandt kun seent og ufuldkomment Indgang hos Normændene;[32] den middelalderske Askese og Mystik er der sågodtsom ikke Spor af; Handlinger, der medførte en stor Selvplage, såsom overordentlige Faster, Pidskninger og lignende, synes stadig af Nordmændene at være blevne betragtede som en utilbørlig Selvfornedrelse.[33]

Men, når skolastisk-theologisk Philosophi, Mysticisme og Askese savnedes, da var også Kjernen af Middelalderens Åndsliv borte. Hele den store Gjæringsproces, hvoraf de nyere europæiske Culturer have gjæret ud, og som fremkaldtes ved den brogede Blanding af Racer og Nationaliteter, af romerske, germaniske og keltiske Culturelementer, der rørtes sammen og opløste hinanden indbyrdes, — ved de gjentagne Erobringer, den almindelige Undertrykkelse, Anarchiet, den indre Brudthed, Ulykkerne, Lidelserne, der bragte Menneskene til at drage sig ud af Livet og hengive sig til en selvplagende Eensomhed eller mystisk Grublen, og som gjorde Forestillingen om, at Verden var bleven gammel og heldte mod sit Fald, til herskende Tanke — denne Gjæringsproces berørte kun på en svag og udvortes Måde det norske Folk. Norges Historie i Sagaperioden står som en Verden for sig; den tilhører efter sit Væsen ikke Middelalderen, skjønt den i Tiden falder sammen med den. Den vedblev i det Store taget at udfolde sig på den hedensk-germaniske Grundvold. Det Gamle, det oprindeligt Nationale var for sterkt opbygget hos denne Green af Racen, til at det lod sig således sønderbryde, at det kunde gjære heelt med i den almindelige Gjæring og åbne fuld Indgang for alle de nye Udviklingselementer.

Men, medens det fulgte heraf, at Norges Historie i Sagaperioden bevarede sin indre Sammenhæng, sit sterke ejendommelige Præg, fulgte det på den anden Side også heraf, at den endte i et Slags Forstenelse, i en langvarig Vintersøvn. Den gamle nationale Grundvold, hvorpå den udfoldede sig, måtte mere og mere tabe sin nærende Evne, måtte mere og mere svækkes og indsnævres under Indflydelse af Tidens nye Magter, om end disse ikke formåede at heelt sønderbryde den; dens Organer, der skreve sig fra Stammens Urtid, måtte mere og mere slides ud, og imidlertid havde det Nye vundet altfor liden Indgang, til at det kunde erstatte dem, eftersom de visnede. Således blev netop det, der havde været Folkelivets Styrke i een Periode, dets Svaghed i en anden.

Hvorlidet end Christendommen formåede at kue eller omdanne den fra Hedenskabet nedarvede Kampånd, kunde den dog hindre denne fra at udfolde sig så frit som før; den kunde afstænge eller indskrænke de Skuepladse, på hvilke den tidligere havde tumlet sig. Medens det at fare på Herjetog i fremmede Lande, sålænge Hedenskabet stod ved Magt, gjaldt som et Slags Skole for unge højbyrdige Mænd, hvilken det var en Hæder at have gjennemgået, kunde dog endda den meest udvortes Christendom ikke indlade sig på at anprise eller anbefale en sådan Måde at „afla sér fjár ok frægdar“ på. Allerede Olaf Tryggvessøn, der selv fra sin tidligste Ungdom havde tumlet sig om på Herjetog i fremmede Lande, skal, efterat være bleven Christen, have betragtet og behandlet Vikingvæsenet som en hedensk Uskik. Olaf den Hellige sagde om sine Vikingferder, at han ved dem havde sat både sit Legeme og sin Sjæl på Spil.[34] I det Højeste kunde det gjelde som tilladeligt for christne Mænd at herje på hedenske Lande, og om end Skikken at fare i Viking ikke blev ganske nedlagt før længe efter Christendommens Indførelse, så tog den dog mere og mere af, hvortil også ydre Forhold bidrog, idet nemlig de af Vikingerne meest hjemsøgte Lande ophørte at være et så let Bytte som de eengang havde været, så at allerede Adam af Bremen[35] kunde rose Nordmændene, fordi de, medens de før havde flakket Verden rundt og beriget sig ved Røverier, nu, efterat være blevne christne, havde lært at elske Freden og levede tilfreds med sin Fattigdom. Men om end Vikingvæsenet vistnok har øvet en mangengang forvildende Indflydelse på Sæderne og ganske vist ikke var foreneligt med den fremadskridende Civilisations mildere Ånd, måtte dog dets Ophør medføre en Decadence i det norske Folks Nationalliv, og det ikke blot fordi en Kilde til materiel Velstand på denne Måde blev stoppet. De store Høvdingslægter, der var dette Livs egentlige Bærere, havde vanskeligt for at opretholde sin Anseelse og hevde sin Stilling, efterat den lette Adgang, som Vikingtogene frembød til at berige sig og underholde talrige Skarer af håndgangne Mænd, ikke længer var tilstede. Men fremfor alt: det Liv, Vikingerne førte, de dristige Eventyr, Kampen mod Elementerne, den yderste Anspændelse i de enkelte afgjørende Øjeblik, og så bagefter den lange Hvile, den ørkesløse Nydelse, var som skabt for Nordmændene, og Nordmændene som skabt for det; et sådant Liv var bedre end noget andet skikket til at bringe frem, hvad der var deres sterke Side, til at anspore deres Evner og holde dem vågne. — Det Charakteertræk, som Tacitus[36] fremhæver hos Germanerne, idet han siger om dem, at de på eengang, „mira diversitate naturæ“, elske Uvirksomhed og hade Fred, kom, som det meeste af hvad der var charakteristisk for den germaniske Race, til at gjøre sig skarpest gjeldende hos Nordmændene. Det Brå og Bratte, som i Almindelighed tilhører et halvbarbarisk Krigerliv, fremhævedes ved Landets Naturforhold og de deri givne Livsbetingelser og forhærdedes til faste Drag i Nationalcharakteeren. De pludselige Overgange i Naturen fra en næsten lydløs Stilhed til et stormende Liv, det sterke Arbejde, som den daglige Næring af Sø og Land til enkelte Tider kræver, medens der til andre Tider intet er at gjøre, prægede sig hos Folket. Alle dets Kræfter udvikledes til at tage store Tag, derimod ikke til en jævn og stadig Virksomhed; sålænge derfor Vikingperioden vedvarede, og sålænge Nordmændene kunde føre et Slags Rovfugle-Tilværelse ligeoverfor den øvrige Verden, sålænge var deres Hjemlands strenge Natur en Betingelse mere for deres virksomme Deeltagelse i det historiske Liv; men, når dette Felt for deres krigerske Energi blev lukket, var der Fare for, at Naturen Vilde gjøre sin Overmagt gjeldende og lægge sin Tyngsel over dem. — Vikinglivet havde, så hårdt og råt det end var, dog været skikket til at udvikle visse moralske Fortrin, og det netop sådanne, der bedst stemte med Folkets hele Charakteer; det havde lært Sammenhold, det havde bidraget til at fremhæve den Troskab Mand og Mand imellem og ligeoverfor frivillig indgangne Forpligtelser, hvori den sterke personlige Selvstændighedsånd kom tilsyne fra sin lyseste Side. Når Folket nu blev henviist til sig selv og skulde føre en mere fredelig Tilværelse, var der Fare for, at denne Ånd altformeget vilde savne Lejlighed til at udvikle disse sine ædlere Instincter, at den på Grund deraf alttor ofte vilde yttre sig som en snæverhjertet Væren sig selv nok, en Dragen sig tilbage inden den reent materielle Egeninteresses Område, og at den spredte Bebyggelse derfor også nu såmeget snarere vilde medføre en indre Opløsning, som de ydre politiske Foreningsbånd ikke vilde være istand. til at bøde på.

Hertil kom nu endelig den omdannende Indflydelse, som Religionsforandringen øvede på Landets Statsforfatning og Samfundsorden. Også denne må, når vor Historie oversees i sin Heelhed, erkjendes at have været en gavnlig. Men den blev dog en medvirkende Grund til, at Folkets historiske og politiske Liv gjennem en lang Periode gradviist visnende hen.

Det norske Over- eller Enekongedømme var, som i det Foregående fremhævet, yngre end det danske og svenske og derfor også i lang Tid svagere; det havde en mere udvortes eller vilkårlig Charakteer og savnede det Fodfæste, som hine havde opnået, i Religionen og Retsbevidstheden. Vi have erkjendt, at dette var en medvirkende Grund til, at de norske Konger af Harald Hårfagres Æt fremfor de danske og svenske antoge sig Christendommens Sag, og at de, ved at stille sig med en brændende Iver i Spidsen for Omvendelsesverket og gjennemføre det med en beundringsverdig Kraft, knyttede Folket på det fasteste til deres Æt og den af denne repræsenterede Statsorden. Således blev netop det norske Kongedømmes tidligere Svaghed under Udviklingens Gang en Grund til dets senere Styrke, sammenlignet med det danske og svenske. Olaf Tryggvessøns og Olaf den Helliges Minde og navnlig den sidstes Helgenglorie gav det en Glands, som med een Gang hævede det fra en usikker Kamptilværelse op til en Højde, hvorhen Medbejlerne ikke kunde nå det. Det blev et Kongedømme af Guds Nåde, endog fremfor det danske og svenske, som allerede under Hedenskabet havde havt et Slags religiøs Charakteer, men derfor ikke blev så fast knyttede til den nye Religion. Det opnåede ikke derved umiddelbart en Magt og Myndighed, der var disses overlegen, men det indtog en Stilling i Folkemeningen, hvorfra en sådan Myndighed lidt efter lidt kunde erhverves. Medens Olaf den Hellige selv havde fået at føle hvorledes de ældre danske og svenske Kongelinjer så ned på Harald Hårfagres Efterkommere som på Indtrængere, hvis Jævnbyrdighed de ikke vilde erkjende, fik Ætten gjennem ham en Legitimitet, hvorved ikke blot alle Krav på Overhøjhed fra Dane- og Sveakongernes Side udelukkedes, men som blev Udgangspunctet for en Stræben, der endte med at sammentrænge al offentlig Myndighed hos Kongedømmet, i langt højere Grad end dette blev Tilfelde i Danmark og Sverige.

En sådan politisk Udvikling måtte føre til at Folket i social Henseende blev nivelleret. Når en Adel taber sin politiske Magt, plejer dens sociale Fortrin, dens Rigdom, det materielle Grundlag for dens Magt, at følge med i Løbet. Det norske Aristocrati havde udviklet sig med Stammeforfatningen, dets Magt var grundet på Selvstyrelsen i Folkets engere Kredse, og denne stod igjen i nær Sammenhæng med det hedenske Religionsvæsen. Christendommens Indførelse, hvorved Kongedømmet befæstede sin Plads i Folkemeningen, måtte derfor tilføje Aristocratiet et Stød, som det ikke rigtig kunde forvinde. Det havde, efter Slaget på Stiklestad, bøjet Nakken på en for alle Tider bindende Måde under Harald Hårfagres Æt og den af denne repræsenterede Statsorden; det havde trådt et Skridt tilbage; dets Kamp for en herskende Stilling under fremmede Fyrsters Overhøjhed var opgivet; men ved sine Traditioner var det dog så nøje knyttet til den gamle Tingenes Orden, at det ikke heelt kunde gå op i den nye og voxe med den. Lendermændenes Forhold til Kongedømmet, deres Stilling som Rigseenhedens Repræsentanter kunde vel ikke nu, som tidligere, medens Stammeånden endnu var ubrudt, have Charakteren af en halvt påtvungen Forpligtelse, hvis væsentlige Betydning var, at Kongedømmet derved lagde et Bånd på den uafhængige Høvdingmagt; de måtte tvertimod nu, da Kongerne af Harald Hårfagres Æt indtoge en så ophøjet, af alle anerkjendt Stilling, søge en Ære i at gå dem til Hånde; alligevel vedbleve de dog væsentlig at være Bondehøvdinger, Repræsentanter for de aristocratiske Ætteforbund, som siden umindelige Tider havde ledet Selvstyrelsen i Folkets engere Kredse, og, eftersom denne Selvstyrelse undergroves og det politiske Liv sammentrængtes hos Kongedømmet, tabte de derfor umerkeligt og lidt efter lidt sit gamle Fodfæste og førtes ind i en Situation, der var i Strid med deres Traditioner, og i hvilken de ikke kunde bevæge sig med den rette Frihed og Styrke. — Det historiske Liv kræver som det organiske vexlende Former; hvad der har været Organ for Væxt og Næring i een Periode, bliver ofte i den næste en død Bark, der skalles af eller lægger sig hindrende ivejen for Væxten. Når et Folks forskjellige Dialecter t. Ex. indordnes under et eensartet Skriftsprog, der tillige bliver de højere Samfundsklassers Talesprog, da er derved en stor Fordeel opnået for Åndslivet, som på denne Måde får Sammenhæng og Eenhed; men, idet et sådant højere Skrift-eller Talesprog holder Dialectudviklingen i Tømme og antager en eengang for alle bestemt Form, kan det indtil en vis Grad komme til at stænge af for fortsatte Påvirkninger udenfra, hvilke derimod lettere gjøre sig gjeldende, hvor Dialecterne voxe frit og vildt. Det bliver efterhånden stivt og gammeldags, og på samme Tid tørrer det sine egne Kilder ud, hindrer den frie Væxt nedenfor sig. Hvad der var et Fortrin til en Tid, kan således gå over til at blive en Hindring for den fortsatte Sprogudvikling. På lignende Måde forholder det sig nu også med et Aristocratis Betydning ligeoverfor det politiske eller nationale Liv i Almindelighed. Hos Aristocratiet samle Nationens Kræfter sig som i et Brændpunct; det er i sin Tilbliven og i sin Glandsperiode, på Højden af sin Magt, et Organ for Fremskridtet og Udviklingen, et stort Fortrin for det Samfund, i hvilket det har dannet sig; men det har en Tendents til at aflukke sig, det får fremfor de øvrige Samfundsklasser en Historie og Traditioner, af hvilke det mere og mere bindes, så at det tilsidst ikke formår at følge med i den fremadskridende Udvikling; det taber sin Spænstighed, dets Former bliver skjøre og skrøbelige, ude af Stand til at modstå de Stød, der rettes mod dem, og imidlertid har det skygget over det øvrige Samfund, standset eller forsinket Væxten af nye aristocratiske Samfundsdannelser, så at det Folk, der eengang ved Besiddelsen af et sådant Aristocrati var det første, det i national Henseende rigeste, netop af denne Grund kommer til at stå som det fattigste, det meest nivellerede, det, der allermeest savner Organerne for en videre fremadskridende Udvikling. Således see vi det nu gå i Norge, sammenlignet med de andre skandinaviske Lande. De gamle højbyrdige Ætter, der dannede Lendermandsaristocratiet, ejede en stor Deel af Landets Jord; de dannede en tætsluttet Kreds omkring Kongen og tilholdt sig den factiske Enebesiddelse af alle de Poster i hans Tjeneste, som der var nogen Anseelse ved. Medens dette Aristocrati, der ved sine Traditioner var knyttet til en ældre Tingenes Orden, mere og mere tabte sin indre Livskraft, vedblev det altså dog at stå hindrende ivejen for Dannelsen af en ny Adel, mere svarende til den, der efterhånden var bleven herskende hos de sydgermaniske Folk, og som havde sit Udgangspunct i Tjenesteforholdet til Kongen. I Danmark og Sverige derimod, hvor Stammearistocratiet ikke havde været så talrigt eller sterkt befæstet, fandt en sådan Adel bedre Plads for sin Udvikling, og denne Adel måtte, netop fordi den var nyere, fordi den fra først af var oprunden med den moderne Stat og havde mere Overeensstemmelse med Adelen i det øvrige Europa, gå fremad i Kraft, medens den gamle tabte sig, så at Forholdet mellem de skandinaviske Folk i denne Henseende tilsidst vendte sig reent om: Norge, der begyndte med at være de store Ætters Land par excellence, endte med at have en Adel, der både i social og politisk Henseende stod langt under Naborigernes og langtfra i samme Grad som denne formåede at følge med i Udviklingen og opfylde de Krav, der stilledes til den.

Her er imidlertid Forhold berørte, som først gjorde sig gjeldende længe efter det Tidspunct, hvorved vi foreløbig have standset. — Ved dette Tidspunct synes det norske Lendermandsaristocrati endnu at stå i sin fulde Kraft og var utvivlsomt langt sterkere end Aristocratiet i Danmark og Sverige. Om det end havde underordnet sig det nationale Kongedømme, vedblev det dog at være riigt og anseet og at besidde stor Magt over Folket. Den svekkende Indflydelse, som Religionsforandringen og den dermed følgende Omdannelse af den hele Samfundsorden måtte udøve på det, kom først lidt efter lidt tilsyne; det var en Sygdom i Roden, der forblev skjult, medens Kronen tilsyneladende holdt sig frisk og frodig. — Kongedømmet havde gjennem Christendommen opnået en Plads i Folkemeningen, hvorfra det tilsidst kunde tilegne sig al offentlig Myndighed i Landet; men det varede længe, inden det kom såvidt. Olaf den Helliges Efterfølger på den norske Kongethrone havde ikke længer at kjæmpe mod en Selvrådighedsånd, der foretrak fremmede Fyrsters Overhøjhed, fordi disse vare for langt borte til at kunne have noget Indseende med Landets indre Anliggender; deres Ret til den øverste Myndighed blev ikke længer bestridt, men de styrede i Forbund med Lendermændene. Det fra Stammeforfatningen nedarvede politiske Liv var endnu ikke uddøet, og dette Liv repræsenteredes af de gamle Storætter, til hvem altså Kongerne fremdeles måtte støtte sig for at styre Landet; Forskjellen syntes kun at være, at efter Slaget på Stiklestad blev dette Forhold et mere ordnet og varigt; det opfattedes som hvilende på en Forpligtelse, hvilken de aristocratiske Ætter ikke efter eget Tykke kunde unddrage sig; det fik en højere moralsk Charakteer, på samme Tid som det vedblev at være et Forbund til begge Parters gjensidige Fordeel, så at den Virkning af Christendommens Indførelse og Befæstelse syntes at være — ikke at svække eller undergrave noget af Organerne for Folkets politiske Liv, — men at styrke dem ved at knytte dem fastere sammen, at samle de Kræfter, mellem hvilke der hidtil havde bestået en indre Splid, og som ofte havde vendt sig i åbent Fiendskab mod hverandre.

På lignende Måde forholder det sig nu også med hvad der forøvrigt er bleven udviklet ovenfor om Religionsforandringens Indflydelse på det nationale Liv. At den nye Tro kun blev tilegnet på en yderst ufuldkommen Måde, at den, for at fæste rigtig Rod, krævede Forudsætninger, hvormed Folkets Charakteer og Sæder kun lidet stemte overeens, at den følgelig havde mere Magt til at rive ned end til at bygge op, at den bidrog til at afstænge Felter, på hvilke Folkets Evner hidtil havde kunnet udfolde sig, og til at udtørre Livskilder, som den ikke fuldt kunde erstatte: det var altsammen Forhold, hvis Virkning ikke kunde gjøre sig gjeldende på nogen voldsom Måde, men som først lidt efter lidt kom tilsyne. Omvendelsesverkets nationale Charakteer bidrog til at dække over det Brud, der var skeet, såat det gamle Liv tilsyneladende usvækket kunde fortsættes gjennem lange Tider. Den voldsomme Måde hvorpå den nye Religion havde fortrængt den gamle, ligesom i et åbent Slag, havde, så lidet den end stemte med Religionens sande Charakteer, dog måttet gjøre et dybt Indtryk og sætte Sindene i en Bevægelse, hvori det religiøse Liv fandt Næring; i Olaf den Hellige havde Folket fået en Nationalhelgen, der omfattedes med den største Hengivenhed og som blev et Tilknytningsbånd til den nye Religion, hvortil hverken Kirken i Danmark eller Sverige kunde opvise noget Sidestykke. Gjennem den christne Kirke og Gejstlighed åbnedes der nye Forbindelser mellem Norge og Landene i Vesten, England og Irland, hvor der herskede et frodigt Åndsliv, og ad denne Vej modtog Landets Cultur mange og frugtbare Påvirkninger. Christendommen modarbejdede Vikingvæsenet; men det varede dog længe, inden dette ganske blev nedlagt; Nordmændene hevdede sin Overlegenhed tilsøes og fortsatte, om end efter en mindre Målestok, det Eventyrerliv i fremmede Lande, der var så skikket til at holde deres Evner vågne, og hvorved deres Cultur havde modtaget den nødvendige Næring udenfra.

Der var altså Liv og Livsbetingelser; men dette Liv havde altfor liden Sammenhæng med Tidens nye Magter; til at det ikke efterhånden måtte sygne hen.

Fodnoder

1

S. t. Ex. Sammenligningen mellem de to Olafer hos Maurer, Bek. d. norw. St., I. 600—611.

2

Hskr., S. Ol. Tr., Cap. 92.

3

Odd Munk, Cap. 39 (Munch’s Udgave).

4

Hskr., S. Ol. h. H., Cap. 56.

5

Hskr S. Ol. h. Helga, Cap. 58.

6

S. Ol. h. Helga, Cap. 102.

7

Cap. 99.

8

Man erindre t. Ex. hans Yttring, da han hørte, at Thore Hund var faret til Kong Knut: „Trúi ek því, at Þórir mun vera oss úvinr, ok þykki mér hann ávalt betri firr mér en nærr“. Hskr., S. Ol. h. Helg., Cap. 149.

9

Hskr., S. Ol. h. Helga, Cap. 34.

10

Munch, N. F. H., I. 2. S. 818—19.

11

„L’effet final est grand ou petit, selon que les effets distincts de la race, du milieu et du moment se combinent pour s’ajouter l’un à l’autre ou pour s’annuller l’un par l’autre. C’est aussi que s’expliquent les longues impuissances et les éclatantes réussites qui apparaissent irregulèrement et sans raison apparente dans la vie d’un peuple, — elles ont pour causes des concordances ou des contrariétés interieures“. Taine, Hist. de la litérature Anqlaise.

12

Gesch. v. Dännemark, I. 166.

13

Jvfr. Maurer, Bekehr. d. norw. St., II. 188.

14

Se Keyser, Kirkehist., I. 119 ff. Munch, N. F. H., I. 2. S. 294 ff.

15

Hskr., S. Ol. h. H., Cap. 120.

16

Det heder vel i Sagaerne, at Olaf Haraldssøn blev døbt i Norge som et treårsgammelt Barn, og at Olaf Tryggvessøn selv stod Fadder til ham. Denne Efterretning er imidlertid noget tvivlsom, (se Maurer, Bek. d. norw. St., I. 513—514.), og vist synes det ialfald at være, at han først i England tilegnede sig den nye Tro på en mere inderlig Måde.

17

Lappenberg, Gesch. v. England, I. 163, siger, idet han omtaler Valget af indfødte Angelsachsere til Biskoper i den nystiftede engelske Kirke: „Der Mangel an fremden, der römischen Kirchc ergebenen Geistlichen entschuldigte in den Angen der Zeitgenossen diese Wahlen; doch wurde gerade durch die Zuziehung der Eingebornen zu der höheren Geistlichkeit es möglich, dass die Kirche der Angelsachsen so früh eine nationale wurde, dass Liturgie, Ritual, Gebete und Predigten in der deutschen Landessprache so frühe erklangen und zu den Herzen des Volkes dringen konnten. Die Beibehaltung der germanischen Eigennamen, die Eigenthümlichkeit des angelsachsischen Kalenders und der Feste, der geringe Einfluss des römischen Kirchenrechts, die Ausbildung der Landessprache durch die Geistlichen, die geschwächte Einwirkung Roms auf die Landesherren sind die unter sich zusammenhängenden Vorzüge der durch ihre früheren Mängel wahrhaft bereicherten Kirche“.

18

Gulathingsl. Cap. 6 & 7, Frostathingsl., II. S. 1. Munch, N. F. H., I. 2. S. 637—38. Jvfr. S. 276 Not. 2. Keyser, Kirkehist., I. 48. Maurer, Bek. d. norw. St., II. 442 ff.

19

Keyser, Kirkehist., I. 98.

20

Se de af Maurer, Bek. d. norw. St., II 464 ff. sammenstillede Exempler.

21

Biskupa Sögur, I. 109.

22

„þa er Gizur Isleifsson kom a fund Haraldz konungs var rett vm at hann veri merkiligr maþr. þa sagþi Haralldr konungr: Sva er þat sem ér segið; en þar ma gora vel af III menn; hann ma vera vikinga hofþingi, oc er hann vel til þess fenginn; þa ma hann oc vera konungr af sino scaplyndi oc er vel fengit; med þriðia hetti ma hann vera byscup oc þat mun hann hellz hliota oc mun vera en mesti agetismaþr.“ Morkinskinna, udg. af Unger, S. 103.

23

Maurer, Bek. d. norw. St., II. 42, fremhæver som Beviis for, at de Træk af en monotheistisk Speculation, der forekommer hist og her i de mythiske Digte, t. Ex. i Völuspå, ere uafhængige af den christelige Indflydelse, at „dieselben in ihrer Richtung auf die Kosmogonie, die Weltregierung und die Eschatologie unter sich völlig isolirt bleiben, und dass nirgends der Versuch gemacht wird, dieselbe höhere Macht zugleich zur ersten Schöpferinn dieser Welt, zur Vertreterinn des obersten Verhängnisses in derselben, und zur letzten Herrscherinn nach deren Untergange zu erheben“.

24

Jvfr. Maurer, Bek. d. norw. St., II. 374 ff. o. fl. St.

25

Fornm. S. II. 108.

26

Fostbrødrasaga, i Flatøbogen, II S. 159. Jvfr. Grettes Saga, Cap. 51.

27

Nemlig Cæsar. Se ovenfor S. 41—44.

28

„þeir høfdu þat at átrúnadi er þeim var skapfelldazt“. Egils Saga, Cap. 50.

29

M. Büdinger i Sybels Hist. Zeitschr IV.

30

„Glad og munter bør hver Mand være, til hans Dødsdag kommer“.

31

Se Keyser, Literaturhist., S. 529, 535.

32

Keyser, Kirkehist., I. 159.

33

Keyser, sstds., I. 198.

34

Hskr., S. O. h. H., Cap. 33.

35

Hans Skrift er forfattet omkr. År 1075.

36

Germ., Cap. 15.

UDSIGT
OVER
DEN NORSKE HISTORIE

AF

J. E. SARS.

Anden Deel.

CHRISTIANIA.

FORLAGT AF ALB CAMMERMEYER.

1877.

I.

Kongedøme og Lendermandsaristokrati, 1030-1130.

VI erkjende den afgjørende Virkning af Stiklestadslaget og Olaf den Helliges Canonisation på Norges politiske Forholde, når vi se, hvorledes vor Historie efter dette Tidspunkt skifter Charakter, og hvorledes der nu, ovenpå de voldsomme Brydninger, følger en Periode af omkring 100 År, i hvilke Landet har indre Hvile, eller i hvilke ialtfald de politiske Kampe både forekomme langt sjeldnere og gribe langt mindre dybt ind. Det er åbenbart, at de Modsætninger, der hidtil have stået så skarpt ligeoverfor hverandre, ere blevne midlertidigt udsonede, og at der er vundet en åndig Basis for den nye Tingenes Orden, hvorved enhver Tanke om at helt omstyrte denne har været udelukket. Det vedblev vel fremdeles at være så, at Kongens Magt for en væsentlig Del hvilede på den Støtte, han fandt hos de store aristokratiske Ætter, hvis Huskarle og Langskibe udgjorde Kjærnen af Landets militære Styrke, og hvem Folket var vant til at følge i alt, hvad der vedkom Lov og Ret; men Hovederne for disse Ætter kunde dog ikke længere føle sig som uafhængige Herskere ligeoverfor Kongen eller opfatte sin Ret til at styre som en med dennes sideordnet, en ligeså god eller bedre end hans, så at de, ligesomErling Skjalgssøn, stillede sine Betingelser for at gå ham til Hånde. Deres Forbund med Kongedømet stod ikke længere for Opinionen som en blot midlertidig Alliance, der var påbudt af Omstændighederne, og som atter kunde løses, når disse skiftede; det var bleven sanctioneret af Religionen og derved ophøjet over Hensynet til de blotte Interesser.

En Følge af den således opnåede Enighed kommer tilsyne deri, at Riget fra nu af kan optræde med større Eftertryk udadtil. Dette Tidsrum er Erobringernes og de store fælles Krigsforetagenders Periode i vor Historie. Indtil nu har det norske Rige havt at kjæmpe for sin Tilværelse på engang mod indre og ydre Fiender; det var svagt, fordi det var splittet, og blev Gjenstand for idelige Angreb fra Naborigernes Side, der vare ældre og bedre befæstede; Dane- og Sveakongerne vilde ikke indrømme den norske Kongeæts Jevnbyrdighed, og Gang efter Gang lykkedes det dem at omstyrte Harald Hårfagres Bygning, fordi denne endnu savnede den nødvendige indre Retsgrund. Nu, efterat det norske Rige er bleven politisk consolideret, vender Bladet sig; det er nu Norge, der optræder som den angribende Part.

Magnus den Gode underlægger sig Danmark, og det lykkes ham at slå tilbage alle Forsøg på at fravriste ham dette Herredøme, skjønt man kan være vis på, at de norske Krigere i hans Følge ikke have forsømt at tage fuld Revanche for det Overmod, som Danerne havde vist i Norge under Sven Alfivasøns Styrelse,[1] og skjønt visselig hans Medbejler til Danmarks Throne har havt langt sterkere Sympathier for sig hos det danske Folk, end han selv. Også hans Eftermand, Harald Hårdråde, fastholder de Krav på Danmark, som den norske Kongeæt nu har erhvervet, og hvori den efter Olaf den Helliges Fald indtrådte radicale Omvæltning i det indbyrdes Forhold mellem Rigerne på en så iøjnefaldende Måde kommer tilsyne, og, om det end ikke lykkes ham at gjennemføre disse Krav, fordi det danske Folk nu står fast og enigt ved Sven Estridssøns Side, hævder han ialtfald Norges militære Overlegenhed på sine mange Krigstog mod Danmark, hvilke Sven ikke en eneste Gang vover at gjengjelde.[2] Omsider samler han alle Folkets Stridskræfter til det skjæbnesvangre Tog mod England, hvor han falder med Kjernen af det norske Aristokrati. Hans Eftermand har et fredeligt Sind, og Landet trængte vel desuden nogen Hvile efter det store Nederlag ved Standfordbro. Men under Magnus Barfod gjenoptages den krigerske Virksomhed; han angriber Sverige og underlægger sig på sine Tog mod Vesten store Stykker af Skotland og Irland. Som det sidste i Rækken af de store Krigsforetagender, i hvilket det samlede norske Rige udfolder sin Kraft, står endelig Sigurd Magnussøns Tog til det hellige Land, — det største, der nogensinde gik did fra de skandinaviske Lande, og på hvilket han fulgtes af 10,000 udvalgte Krigere fra alle Landets Bygder, deriblandt mange Lendermænd og andre mægtige Mænd.

Denne de norske Kongers på Erobringer og Krigstog i fremmede Lande rettede Virksomhed vidner om, at de i det Hele taget gjennem dette Tidsrum har havt nogenlunde frie Hænder hjemme; den hænger sammen med Rigets politiske Consolidation; derved nemlig, at de indre Kampe have nået frem til en foreløbig Afslutning, ere Kræfter blevne fri, som kunde vendes udad. — Imidlertid var, som vi vide, den Ro, der udmerker Tidsrummet fra 1035 til 1130 i Modsætning til det nærmest forudgående, ingenlunde nogen fuldkommen uafbrudt, og det mangler heller ikke i denne Periode på enkeltvise voldsomme Rivninger. Stammehøvdingerne havde underordnet sig det nationale Kongedøme; men de besad fremdeles så stor Magt, at de måtte have ondt ved at finde sig helt tilrette i det undersåtlige Forhold, om de end ikke længere betragtede dette i sin Almindelighed som et dem påtvunget Åg, og at det jevnlig måtte hænde, at en og anden af de mægtigste blandt dem, når han blev ægget, faldt tilbage i den fordums uindskrænkede Selvrådigheds Traditioner. Kongedømets Ret var blevet på en for alle Tider bindende Måde anerkjendt og befæstet; men den tænktes fremdeles som hvilende på en Overenskomst, – som en Ejendom, der, om end i en særlig Grad stillet under Religionens Værn, alligevel havde sine bestemte Grændser, og ethvert Forsøg på at overskride disse Grændser kunde opfattes som et Brud på den indgangne Overenskomst, hvorved også den anden Part løstes fra sine Forpligtelser.

Endog Magnus den Gode selv, der var bleven modtaget under almindelig Jubel som den hellige Konges egen som og Befrieren fra det ydmygende Fremmedherredøme, flok føle, at, så stærk end Tilslutningen til det nationals at døme havde været, så var den dog fremdeles en betinget, og at de «gjæve Bønder« altid vare ferdige til at og imod Hårdt, såsnart de mente, at han sætte Hårdt egne Løfter og «den blide Adalsteinsfost overholdt sine Love«,[3] hvorved Forholdet mellem Konge og Folk engang for alle skulde være ordnet. Han begyndte at blive hård mod dem, der havde været hans Faders Fiender, heder det, og navnlig mod Thrønderne; somme drev han af Landet, somme måtte opgive alt sit Eje, for andre lod han nedhugge Kvæget. Herover opstod megen Knurren; «Thingmændene stak Næsen i Felden«;[4] Bønderne holdt Stevnelag og sagde sig imellem: «Hvad tænker denne Konge på, siden han bryder Loven med os? Mindes han ikke, at vi ikke ere vante til at tåle nogen Uret? Farer han således frem, vil det gå ham, som det gik hans Fader og andre Høvdinger, hvem vi have dræbt, fordi vi ikke vilde finde os i deres Overmod og Lovløshed.« Misnøjet blev så almindeligt og antog en så truende Charakter, at Kongens Rådgivere følte Nødvendigheden af at lægge sig imellem, og ved deres Forestillinger omstemtes også hans Sind, som det fortælles, så at han fra nu af viste sig mild og eftergivende, fornyede sit Løfte om at lade alle nyde Fred og forbedre Lovgivningen, og tilbagekaldte flere af de mest forhadte Pålæg, der vare blevne stående siden Sven Alfivasøns Tid. Hans senere Styrelsestid optoges sågodtsom helt af Kampene om Herredømet over Danmark, og den Lykke, der fulgte ham i disse Kampe, det Heltemod, han lagde for Dagen, i Forbindelse med hans andre ypperlige Egenskaber, hans, som man tydelig kan skjønne, på engang milde og faste Charakter knyttede efterhånden alle Landets Høvdinger til ham med en Hengivenhed, der hindrede ethvert videre Sammenstød.

Anderledes syntes Forholdet at måtte blive under hans Eftermand, Harald Hårdråde, der i mangt og meget var ham så ulig. Hvad Adam af Bremen siger om Harald: — at han «overgik alle rasende Tyranner i Grumhed«, og at «han formedelst sin Grådighed og Grumhed var forhadt af alle«, — kan vel ikke gjelde som et pålitligt eller upartisk Vidnesbyrd; men også det Billede, den islandske Tradition har givet af ham, er et næsten skummelt, og det uagtet Harald, der selv var Skald og forstod at sætte Priis på Skaldekunsten, allerhelst når den anvendtes til hans egen Forherligelse, altid viste sig som en stor Ven af de islandske Skalder og af Islændingerne i Almindelighed, og derfor også, som det udtrykkelig siges, blev mere yndet hos disse end nogen anden norsk Konge.[5] Man huske den Sammenligning mellem ham og hans Halvbroder Olaf den Hellige, der hos Snorre er lagt Høvdingen Haldor Brynjulfssøn af Vettaland i Munden. Haldor hørte engang på, heder det, at der taltes om de to Konger, og at man mente, at de havde været meget forskjellige; han sagde da: «Jeg var med begge Brødrene i megen Kjærlighed, og begges Skaplynne var mig vel bekjendt; men jeg har aldrig fundet to Mænd, der vare hinanden mere lige i Sind; de vare begge de klogeste og våbendjærveste Mænd, begjærlige efter Gods og Magt, myndige og ikke meget nedladende, strenge Herskere og hårde til at straffe. Kong Olaf tvang Landsfolket til Christendom og rette Seder og revsede grumt dem, der stode ham imod; Landets Høvdinger tålte ikke af ham, at han dømte efter Retferdighed og uden Persons Anseelse; de rejste en Hær mod ham og fældte ham i hans eget Rige; derfor blev han hellig. Kong Harald derimod herjede for at vinde Berømmelse og Magt; han brød under sig alle dem, han kunde, og faldt på andre Kongers Grund.« I denne Sammenligning er vistnok Hovedpunktet rigtig truffet og fremhævet. De to Brødre have i Hensyn på oprindelige Anlæg havt meget tilfælles; men de ulige Tidsomstændigheder, under hvilke disse Anlæg kom tilsyne og udfoldede sig, medførte dog, at det samlede Indtryk af deres Personligheder blev et helt forskjelligt. Olaf fandt en stor Opgave for sig, da han kom til Riget, og, idet han samlede sine Evner om denne, adledes hans Natur; dens skarpe Kanter udjevnedes, og hans Liv blev i Erindringen indordnet under en højere Sammenhæng, for hvilken Indtrykket af de mange enkelte Træk af Voldsomhed, Hårdhed og personlig Hadskhed måtte træde tilside, som når Sollyset falder på et Fjeld og lader os se mildere, mere afrundede Former der, hvor vi under en anden Belysning vilde se bratte Styrtninger. Harald derimod blev Konge, efterat Kampen mellem den gamle og den nye Tingenes Orden allerede havde nået en foreløbig Afslutning; hans Styrelse kunde således ikke optages af store Reformplaner; han beholdt også på Thronen noget ved sig af Lykkeridderen, der er lige glad ved, hvor han skal vende sig, forudsat at der er Gods eller Berømmelse, at tjene, og hans Hårdhed og hensynsløse Magtbegjer måtte derfor fremtræde såmeget mere utilsløret og efterlade et såmeget uhyggeligere Indtryk. Olaf var streng og opfarende i sin Vrede; men der synes tillige at have været et Alvor og en Verdighed over hans Væsen, der påbød Agtelse, og han viste sig altid som den samme. Harald derimod fandt Behag i alskens Skjemt og i grove Løjer, der stundom grændsede til det Upassende eller Uanstændige; når han var godt stemt, kunde han more sig ved ethvert vittigt Indfald, om det endog gik ud over ham selv; men til andre Tider var det farligt at spøge med ham; han var lunefuld og forfængelig som en ægte Poet, og man vidste aldrig rigtig, hvor man havde ham. Han gjaldt ikke for at være synderlig ordholden; vi se, at han kunde være uædelmodig i sin Hævn, at han havde «Gamen af at erte« sin faldne Modstander (som med Finn Arnessøn efter Niså-Slaget), at han var alt andet end kræsen i Valget af Midler, hvor det gjaldt at komme en Fiende tillivs, og, medens han tøjede sin Magt sålangt, han på nogen Måde kunde, syntes han dog fornemmelig at bruge den til stadig at forøge sine fra Udlandet hjembragte Gulddynger.

Under en sådan Konges Styrelse måtte det jevnlig hænde, at Storhøvdingerne fandt det for trangt for sig, og at det kom til fiendtlige Sammenstød mellem dem og ham, og om slige Sammenstød have, som bekjendt, Kilderne også adskilligt at berette. Således se vi Einar Thambarskelver, den ypperste Høvding i det Throndhjemske, optræde på en Måde, der minder om «Rygekongen« Erling Skjalgssøn; han talte Bøndernes Sag på Thinge, når Kong Harald tyktes dem at ville gå deres Ret for nær, og tvang ham oftere til at give efter; han var så populær i sin Hjembygd og kunde omgive sig med en så talrig Skare af væbnede Mænd, at Kongen ikke vovede at binde åbent an med ham, men måtte gribe til den Udvej at rydde ham afvejen ved et lumskt Overfald. En anden Høvding, Håkon Ivarssøn, blev ligeledes Harald en farlig Modstander ved den Yndest, han nød hos sine Hjembygdinger, de oplandske Bønder, blandt hvem han vakte en åbenbar og vidtforgrenet Opstand. Finn Arnessøn, der havde været Kongedømets ivrigste Tilhænger under Olaf den Hellige, men som troede sig behandlet på en svigefuld Måde af Harald, forlod i Vrede Landet og gik Kong Sven af Danmark til Hånde. Og flere have udentvivl fulgt hans Exempel, om de end ikke ere nævnte i Kilderne. «På denne Tid, heder det, vare Lendermændene i Norge så overmodige, at, såsnart de i et eller andet Stykke bleve misfornøjede med Kongen, løb de af Landet syd til Danmark, til Kong Sven, som da gjorde dem til store Mænd i sit Rige, gav dem Guld eller viste dem anden Hæder, efter hvad Skalden Thjodolf siger: «En vakker Skare har sveget sin Troskab, forladt sin ædle Herre og gået over til Sven; denne for brave Mænd uverdige Ferd vil længe mindes«.[6] Måske tør man også se en af Grundene til, at Harald aldrig opnåede at vinde fast Fod i Danmark, uagtet sine Sejre, deri, at Lendermændene ikke fulgte ham så villigt, som de havde fulgt Magnus.[7] På den anden Side er den Omstændighed, at han kunde fortsætte denne Krig i en så lang Række af År, uden at forulempes ved noget Angreb fra dansk Side, og at han, umiddelbart efterat Freden med Danmark var bleven sluttet, kunde indlade sig på nye og endnu mere omfattende Krigsforetagender, et Bevis for, at åbenbare Frafald, sådanne som Finn Arnessøns og Håkon Ivarssøns, dog have hørt til de sjeldne Undtagelser, og at Stemningen i det Hele nu var bleven altfor loyal, til at den Uvilje, som Haralds Herskesyge og Pengegriskhed vistnok må have vakt hos mange både af Folket og Høvdingerne, kunde bringe dem til at indtage noget ligefrem fiendtligt Forhold til det nationale Kongedøme. Det er bekjendt, hvorledes Harald engang satte Høvdingernes Troskab på Prøve ved Hjælp af et Par danske Mænd, som han havde opsnappet, og som han fik til at drage om i Landet under Foregivende af, at de vare udsendte af Kong Sven i det Ærinde at vinde Stormændene for ham ved Penge og gode Løfter. Disse Udsendinge kom også til Einar Thambarskelver, og han svarede dem, da de havde forebragt sit Ærinde: «Det er alle vitterligt, at Kong Harald ikke er min Ven, medens Kong Sven ofte taler venskabeligt om mig, og hans Ven vil jeg gjerne være, hvilket I og skulle sige ham; men kommer han til Norge med en Krigshær og herjer i Kong Haralds Rige, da vil jeg stå ham imod med al min Styrke og yde Harald al den Hjælp, jeg formår.« Således havde ikke Einar tænkt, dengang Olaf den Hellige styrede Landet og den danske Konge ved lignende Midler søgte at vinde dets mægtige Mænd for sig, og dette Træk er altså atter et Vidnesbyrd om, at så overensstemmende end i mangt og meget de politiske Tilstande syntes at arte sig under Harald Hårdråde og Olaf den Hellige, så var der dog efter dennes Fald indtrådt en dybt indgribende Forandring i det Forhold, hvori Repræsentanterne for den fordums uafhængige Høvdingemagt stillede sig til det nationale Kongedøme. — Det er et misvisende Udtryk, når Munch[8] taler om et «Lendermandsparti« og en «Lendermandsopposition« under Haralds Styrelse. Derimod passer dette Udtryk på Tiden før Stiklestadslaget. Dengang vare de store Høvdinger endnu ikke definitivt bøjede under Indflydelsen af de Ideer, hvorpå den nye Tingenes Orden var bygget; derfor kunde de endnu da forene sig til en Kamp, hvis mere eller mindre bevidste Formål var at gjenvinde den gamle Uafhængighed under fremmede Fyrsters Overhøjhed. Nu var Broen, der førte tilbage til en sådan Tilstand, kastet af, og derved tillige en særskilt Politik, en samlet Stræben fra Lendermændenes Side for lange Tider bleven umulig. Rivningerne mellem Kongedøme og Høvdingemagt under Harald Hårdrådes Styrelse have også kun Charakteren af mere eller mindre tilfældige Sammenstød, lejlighedsvise Udbrud af den enkelte Stormands Trods eller Uvilje, der savne indbyrdes Sammenhæng og principielt Grundlag. Man ser af disse Rivninger, at de store Lendermandsætter fremdeles bevarede det meste af sin faktiske Magt, men tillige, at den Retsgrund, ’hvorpå de tidligere havde stået, og hvorfra de havde kunnet danne en virksom og tætsluttet Opposition ligeoverfor Kongedømet, var opgivet.

Harald Hårdråde efterlod to Sønner, som begge toges til Konger i hans Sted; men da den ældre, Magnus, få År efter døde, blev den yngre, Olaf (Kyrre)s, Norges Enekonge. Under hans 26årige Styrelse havde Landet Fred både ude og hjemme; han var af en stilferdig og religiøs Natur, der satte mere Pris på et mageligt Livs Glæder end på Magt og Berømmelse; han syslede mest med Ordningen af Rigets kirkelige Forholde og viste også på dette Felt et forsigtigt Mådehold, hvorved han undgik at Vække nogen Uvilje mod sig. Det var en god Tid for Landet, men en sådan, der ikke frembød meget Stof for Skalder eller Sagamænd, så Kilderne kun have bevaret få og sparsomme Efterretninger om den. Efter hans Død blev der atter to Konger i Landet, idet hans Søn Magnus hyldedes i Viken, medens Thrønderne og Oplændingerne hyldede hans Brodersøn Håkon Magnussøn. Vi se således Gang efter Gang, hvorledes Tanken om Rigets og Statsstyrelsens Enhed, skjønt den nu havde fundet Indgang, alligevel fremdeles måtte underordne sig den i Folkets Sedvaner og historiske Tradition så dybt begrundede Opfatning af Kongedømet som en personlig Ret, der tilkom alle en Konges efterladte Sønner, — en Odel, der kunde deles som al anden Ejendom. Vi se fremdeles, at de store aristokratiske Ætters Ærgjerrighed bidrog til at støtte denne Opfatning; somme af Lendermændene, heder det nemlig, sluttede sig til Magnus, andre til Håkon, og på begge Sider var det vel nærmest eller tillige for sin egen Magt, de stred, når de stred for den af dem hyldede Konge, som hvis Rådgivere eller Støtter de optrådte. Ved et Møde mellem de to Konger blev det foreslået at dele Riget halvt mellem dem;[9] men herpå vilde Magnus, der havde arvet Farfaderens herskesyge og ærgjerrige Sind, ikke indlade sig; han krævede det Hele, skjønt hans Medbejler allerede havde vundet en stor Del af Folket for sig og navnlig befæstet sig i Thrøndernes Yndest ved at eftergive dem nogle af de Pålæg, der vare blevne indførte i Sven Alfivasøns Tid. Håkons pludselige Død syntes for denne Gang at skulle afvende Faren for en Borgerkrig. Nu stod jo nemlig Magnus som den eneste lovlige Arving til Riget. Alligevel kunde Kong Håkons Fosterfader, den mægtige Lendermand Steigar-Thore, ikke bekvemme sig til Underkastelse; han havde ledet alle de Skridt, hans Fostersøn foretog, og været den egentlig Styrende i hans Navn, og, hellere end nu at opgive Magten og bøje sig for Magnus, som han vidste måtte være ham fiendsk, valgte han det Råd at opstille en ny Thronprætendent, hvortil han udså en dansk Mand af god Æt, der havde stået i megen Yndest hos Håkon. Det var et Forspil til hvad der så ofte gjentog sig under Borgerkrigene, efterat Partiånden var bleven rigtig vakt og Lendermændene havde fået Smag på at herske gjennem Kongedømet og de af dem fremdragne Thronprætendenter. Han «opstillede en falsk Konge, sådan som Skik er hos Nordmændensa (sicut mos est Norwagiensibus) heder det med et Udtryk af Indignation hos Thjodrek Munk[10], der havde oplevet de blodige Thronstridigheder efter Sigurd Jorsalfarers Død og været Vidne til, hvorledes den ene Eventyrer efter den anden kunde melde sig som Kongesøn og vinde Tilhæng og bringe ny Forstyrrelse over Landet. Dennegang synes dog ikke Grunden at have været tilstrækkelig forberedet for slige Experimenter, og Steigar-Thores Kongsemne havde ikke engang det Skin af Legitimitet, som var nødvendigt ligeoverfor den store Mængde: han kunde ikke engang udgives for at være af den rette norske Kongeæt. Det heder vel, at flere Høvdinger, foruden Steigar-Thore, og en stor Del eller Størstedelen af Thrønderne sluttede sig til ham; men den Lethed og Hurtighed, hvormed det hele Opstandsforsøg blev kuet, viser dog, at det må have været et ilde betænkt og forhastet Foretagende. Thrønderne fik nu bøde for sin Ulydighed, og Magnus behøvede ikke at tro sig bunden ved de Indrømmelser, som hans Medbejler havde gjort for at vinde deres Yndest.[11] – Endnu var der dog, efter Steigar-Thores Fald, en Lendermand, som vægrede sig ved at gå Magnus til Hånde, eller, som det udtrykkes, at «give sig i hans Vold«,[12] det var Sveinke Steinarssøn, der ligesom Steigar-Thore havde været Kong Håkon Magnussøns Fosterfader og hengivne Ven. Men, medens Steigar-Thores Handlemåde efter Fostersønnens Død bringer os til at tænke på en følgende Tidsalder, da Lendermændene søgte at herske gjennem Kongedømet ved at opstille Thronprætendenter af sin egen Midte, viser Sveinkes Optræden ham snarest som Repræsentant for en Tid, der nu holdt på at svinde, da Lendermændene kunde føle sig som uafhængige Stammechefer og indtage et Forhold til Kongen som den ene Souveræn ligeoverfor den anden. Sveinke hørte hjemme øster i Ranrike ved Gautelven, altså i den Del af Landet, som fra først af havde hyldet Magnus; alligevel havde det ikke lykkets denne at få ham til at underkaste sig, sålænge hans Fostersøn Håkon levede. Nu, da Magnus stod som den eneste lovlige Konge i Landet og Opstandsforsøget i det Nordenfjeldske var slået ned, kunde han vente, at det ikke vilde falde ham vanskeligt at bøje den trodsige Høvding. Han sendte derfor en af sine tro Mænd, den thrønderske Lendermand Sigurd Ullstreng, til Viken, hvor han skulde tilstevne et Thing og forelægge Sveinke to Vilkår: enten at gå Kongen til Hånde og yde ham alle lovlige Udredsler eller opgive de Forlehninger, hvormed han sad inde. Sveinke indfandt sig også på Thinget, omgivet af en talrig Skare af brynjeklædte Mænd, der «vare at se til som blinkende Ismasser«;[13] men på de til ham fremsatte Krav svarede han kun med Hånsord, og, da han tilsidst bød sine Mænd at stå op og gribe sine Våben, var der intet andet Råd for Sigurd Ullstreng end at skyndsomt forlade Thinget med uforrettet Sag. Kongen indså nu, at han selv måtte give sig i Kast med Sveinke; han lod udruste fem Skibe, hvormed han sejlede sydover for at tage Hevn for det Overmod, der var vist ligeoverfor hans Ombudsmand. Han fandt imidlertid Sveinke så vel forberedt, omgivet af en så talrig og godt udrustet Hær, at han anså det for rådeligst at indlade sig i Underhandlinger med ham. Hans første Fordring var, at Sveinke skulde opgive alt sit Gods, forlade Landet og aldrig komme tilbage. Men herpå vilde denne ikke gå ind; han vilde heller falde end fly sin Odel. Kongen viste sig også villig til at slå af, og ved fælles Venners Mellemkomst bragtes det til et Forlig, hvorefter Sveinke skulde forlade Landet og være borte i tre Vintre, men beholde alt sit Gods, der i hans Fraværelse skulde stå under hans Venners Varetægt. Det blev nu snart åbenbaret, fortælles der videre, hvor stor Skade det var for Bønderne i Sveinkes Hjembygd, at de måtte undvære sin gamle Høvding; thi alskens Røvere og Ransmænd, der plejede at have sit Tilhold i Grændsebygderne omkring Gautelven, vovede sig nu frem, da de ikke længere havde ham eller hans Huskarle at frygte, og gjorde såmegen Ustyr, at Kong Magnus blev nødt til, endnu før de tre Vintre vare forbi, at kalde Sveinke tilbage og gjengive ham alle hans Ejendome og Forlehninger, for at han, som før, kunde vogte Grændserne og holde Orden i Bygden. Det er sidste Gang, at vi se en enkelt Lendermand være dristig eller mægtig nok til åbent at prøve Styrke med selve Kongedømet. Men i en Grændsebygd som Ranrike måtte Forholdene også i mangt og meget arte sig på en ejendomelig Måde, og her måtte en slig uafhængig Høvdingemagt kunne holde sig længere og bedre end i det øvrige Land, hvor der ikke blev stillet så store Krav til de lokale Myndigheder.

I den følgende Del af Magnus Barfods Regjeringstid og i det Tidsrum, i hvilket hans Sønner styrede Landet, møde vi vel fremdeles Spor af Rivninger mellem Kongedømet og Hovederne for de store Lendermandsætter, (som t. Ex. Magnus’s Strid med Skofte i Giske og hans Sønner, Sigurd Magnussøns Strid med Sigurd Ranessøn og Eystein Magnussøns med Ingemar af Ask), og vi gjenkjende i enkelte Træk de fordums Stammehøvdingers Selvrådighed og Stolthed; men disse Rivninger synes dog ikke på langt nær at have havt en så voldsom Charakter som de hidtil omtalte, og det er øjensynligt, at Kongedømet nu indtog en altfor overlegen Stilling, til at nogen enkelt Lendermand turde vove at prøve Styrke med det eller vise det åbenbar Trods; for den Lendermand, der pådrog sig Kongens Vrede eller kom i Strid med ham, var det nu, hvor mægtig og højt anseet han end kunde være, intet andet Valg end enten at underkaste sig eller forlade Landet.

Af Magnus Barfods i Norge efterladte tre Sønner, der alle toges til Konger efter ham, i Lighed med hvad der var skeet efter Harald Hårdråde og Olaf Kyrre, døde den yngste, endnu inden han havde opnået Mandsalderen; hos de to andre se vi de to Charakter- og Virksomhedsretninger, der hidtil havde vexlet inden Kongeætten, – den fredelige Herskers, Lovgiverens, Reformatorens på den ene Side, den ærgjerrige, eventyrsøgende Krigerhøvdings og Vikings på den anden, — optræde i en ny Modsætning, der er bleven så mesterlig skildret i den berømte Mandjevning mellem Kongerne. Hos enkelte af Ættens Medlemmer synes disse to Retninger ligesom at have smeltet sammen, således hos Olaf Tryggvessøn og Olaf den Hellige; til andre Tider træde de ud fra hinanden og finde hver sin Repræsentant, således Håkon Adalsteinsfostre, der blev elsket af Folket, og som ordnede og forbedrede Lovene, medens hans krigerske Idræt indskrænkede sig til at verge Landet mod Angreb udenfra, ligeoverfor Erik Blodøxe og hans Sønner, veldige Krigsmænd og Vikinger, der vare afholdte inden Kredsen af sine håndgangne Mænd, men som ikke forstode at vinde Folket for sig eller at knytte sit Navn til Fremskridt i Landets indre Udvikling; således Olaf Kyrre, der havde sin Glæde af Bøndernes Velstand og Tilfredshed, ligeoverfor Harald Hårdråde eller Magnus Barfod, der var vennesæl blandt sine Mænd, medens han tyktes Bønderne hård, og som plejede at sige: «Til frægdar skal konung hafa, en ekki til langlifis».[14] Eystein Magnussøn slægtede mest på Håkon Adalsteinsfostre og Olaf Kyrre; hans Bedrifter vare af en fredelig Art; han lod bygge Kirker og Klostre og sørgede for Byernes Forskjønnelse; han var lovkyndig og veltalende, hjalp alle dem til Rette, der forebragte ham sine Kjæremål, viste stor Iver for Lovenes Overholdelse og Forbedring og blev derved Folkets Yndling. Hos Sigurd Jorsalfarer derimod, der levede længst af Brødrene og i en Række af År styrede Landet som Enekonge, synes der at have været mest af Harald Hårdrådes og Magnus Barfods Natur: den urolige Vikingånd, Tørsten efter Berømmelse og krigerske Eventyr i fremmede Lande. Men for hver Gang denne Ånd træder frem pånyt, synes det at være i en formindsket Målestok og under mindre gunstige Omstændigheder, der ikke tillade den at udfolde sig så frit eller sterkt. De samme Egenskaber, der til een Tid skabe en Helt, når under andre Forhold kun op til at frembringe en vandrende Ridder. Harald Hårdråde havde ligesom Sigurd, og langt mere end ham, tumlet sig på Tog i Sydens Lande; men da han kom hjem, fandt han også her et Virksomhedsfelt for sig, der stemte med. hans Natur, og på hvilket hans Evner kunde udfolde sig, så at han ikke sank sammen eller blev mørk og utilfreds. Han havde ferdets i den byzantinske Kejsers Paladser og seet al den Pragt og Herlighed, som Syden frembød, og hørte siden gjerne sin «utferdarsaga» foredrages;[15] men han lå ikke under for disse Indtryk; han var sterk nok til at finde sig fuldkommen tilrette i de mere tarvelige hjemlige Forholde, trods alt hvad han i sin Ungdom havde seet og oplevet, og det fortælles udtrykkelig om ham, at han, efterat være bleven Norges Konge, overholdt nøje de gamle nationale Skikke og Sedvaner.[16] Sigurd derimod rugede over Minderne fra sit Tog til Syden, så det blev til en Sygdom; det synes næsten, som at hans Liv var afsluttet med dette Tog, og at han, ved at tænke på al den Hæder, som var bleven vist ham i det hellige Land og hos den byzantinske Kejser, glemte sine Omgivelser og blev fremmed for dem. Han var ikke lovkyndig som Broderen Eystein, havde heller ikke dennes Evne til at omgåes Folket eller hans Sands og Iver for at ophjælpe dets Velstand;[17] på den anden Side fandt han heller intet nyt Formål for den Higen efter krigerske Bedrifter, der havde ført ham ud på hans Tog til det hellige Land; således hensank han mere og mere i et mørkt Tungsind, der stundom gik over til ligefremt Vanvid, og når disse mørke Øjeblikke kom over ham, var han voldsom og umedgjørlig og foretog sig da ofte Handlinger, der måtte vække Uvilje eller Forargelse. Et såmeget merkeligere Vidnesbyrd er det om den loyale Stemning, der nu var bleven herskende, at han desuagtet synes at have bevaret Folkets Agtelse og Hengivenhed til det Sidste, og at der ikke tales om noget Udbrud af Misnøje mod ham fra den Tid, i hvilken han som Enekonge styrede Landet.

Det fortælles i Sagaerne om Sigurd Jorsalfarer og hans Brødre, at de, under Udrustningerne til det store Korstog, «måtte i mangt og meget søge at gjøre sig’Landsfolket forbundet, inden de kunde opnå at samle et så udsøgt Mandskab til dette Tog, som de ønskede, og at de da afskaffede mange Tyngsler, Pålæg og trykkende Byrder, som Konger og Jarler havde lagt på Folket, og forvandlede således Trældom til Frihed, hvilket vandt dem megen Vennesælhed hos hele Almuen».[18] Denne Efterretning stadfæstes ved Frostathingsloven, hvis sidste Afsnit indeholder endel Retterbøder, som Kongerne Sigurd, Eystein og Olaf havde givet, og hvorved der tilstodes Thingforeningens Bønder Fritagelse for visse Pålæg, eller hvorved Kronen opgav visse Rettigheder, som den hidtil havde gjort Krav på. Man ser, at de her nævnte Pålæg ere ganske de samme, der i Sagaerne omtales som indførte i Sven Alfivasøns Tid, nemlig at Ingen skulde forlade Landet uden med Kongens Tilladelse, at Skibe, som sejlede fra Landet, skulde yde en vis Afgift (Landøre), at Kongen skulde have alt jordfundet Gods og al Arv, der tilfaldt utlæg Mand i hans Udlegd, at Bønderhe skulde være forpligtede til at yde Kongen visse såkaldte Julegaver og til at opføre alle de Bygninger, han vilde

„Bønder mig tykkes det bedste,

Bygget Land og Fred stande“.

Men Modsætningen mellem Eystein på den ene Side og Sigurd og de denne omgivende „Guldhalse“ på den anden er dog altfor tydelig til at kunne miskjendes. have på sine Gårde, o. s. v. Nu vide vi vistnok både af Sagaerne og af et Capitel i Gulathingsloven,[19] at disse Pålæg i det Væsentlige allerede forud vare blevne ophævede,– nogle allerede af Magnus den Gode, andre af Håkon Magnussøn Thoresfostre, om hvem det heder, at han ved sin Hyldning fritog Thrønderne for Julegaver og Landøre og på anden Måde bødede deres Ret. Men enkelte af dem have dog måske fremdeles vedblevet at bestå, og ialfald synes det vist, at for Thrøndelagens Vedkommende de af Håkon Thoresfostre indrømmede Fritagelser atter ere blevne kaldte tilbage af Magnus Barfod, om hvem det siges, at han var meget vred over de «Storgaver», hvorved hans Medbejler havde vundet Folkegunst på Kongedømets Bekostning, og at han, da han havde kuet Steigar-Thores Opstandsforsøg, lod hårde Straffedomme gå over Thrønderne.[20] Først under Magnus’s Sønner er altså den sidste Rest af Sven Alfivasøns forhadte Lovgivning bleven endelig ophævet og Bondefriheden, som denne Lovgivning havde indskrænket efter dansk Mønster, atter over det hele Land bleven gjengivet sit gamle Omfang. Kongedømet gav herved Slip på noget af sin Myndighed og af sine Indtægter; men desto sikrere måtte det stå inden det således begrændsede Område, desto mere ubetinget måtte det anerkjendes som den lovlige Statsordens Midtpunkt, medens der altid havde heftet et Præg af Voldsomhed ved det, sålænge det endnu fastholdt Krav, der vare indførte ved et Fremmedherredøme, og hvortil forhadte Minder knyttede sig.

Og således syntes da den indre Fred at være bleven fuldkommen befæstet i Løbet af de hundrede År, der vare gåede hen siden Stiklestadslaget. Vi se Rivningerne mellem Kongedømet og Storhøvdingerne i de enkelte Landsdele blive sjeldnere og sjeldnere, antage en mindre voldsom Charakter og tilsidst rent ophøre; Conseqventserne af hvad der skete, da den ved Stiklestad fældede Konge erkjendtes som hellig og hans Søn kaldtes tilbage, træde klart frem, og det undersåtlige Forhold ligeoverfor Kongedømet trænger så dybt ind i alles Bevidsthed, at endog den mægtigste Høvding ikke længer tør vove at byde det åbenbar Trods. Men, medens den Forandring, der efterhånden, under Indflydelse af Christendomen og den nye Statsorden, indtrådte i Lendermændenes Stilling til Kongedømet og til Folket, måtte medføre, at slige Sammenstød som dem mellem Harald Hårdråde og Einar Thambarskelver eller Magnus Barfod og Sveinke Steinarssøn ikke længer vare mulige, skabte den på den anden Side Betingelser, hvoraf nye Kampe fremgik, — Kampe med andre Formål og en anden Charakter end dem, der hidtil havde fundet Sted. Vi må derfor dvæle noget nærmere ved denne Forandring, og vi må, for at Sammenhængen i den følgende Tids Begivenheder skal stå klar, gjenkalde i Erindringen Sætninger, der allerede i det Foregående ere blevne fremhævede eller lejlighedsvis berørte.

Det har været en oftere udtalt Mening, at Lendermandsaristokratiet i de første Århundreder af vor Historie gradvis arbejdede sig op i Magt og Anseelse, og at dets Blomstringsperiode var under de svage Konger af Harald Gilles Æt.[21] Dette vilde alene kunne være rigtigt under Forudsætning af, at Lendermandsaristokratiet var, ikke blot i Formen, men i Realiteten en Tjenstadel, og at det hovedsagelig byggede sin Magt på sit Forhold til Kongedømet. Vi må, efter kvad der i det Foregående er udviklet[22], anse det for givet, at denne Forudsætning er falsk, at Lendermandsverdigheden og de kongelige Veitsler eller Forlehninger fra først af kun vare et Bånd, hvorved Kongedømet søgte at knytte til sig Hovederne for de mange små aristokratiske Ætteforbund, mellem hvilke Landet var delt, og at sikre sig deres Troskab, — at følgelig Tjenstforholdet til Kongen, om det end bragte både Ære og Fordel, alligevel for disse kun havde en underordnet Betydning, medens deres Magt i Hovedsagen hvilede på et andet og uafhængigt Grundlag. Som Kongens egentlige Ombudsmænd og de umiddelbare Repræsentanter for hans Myndighed rundt om i Landsbygderne optræde gjennem hele det ældre Tidsrum af vor Historie lige indtil Slutningen af det 12te Århundrede de såkaldte Årmænd, hvem det pålå at indkræve hans Indtægter, påse hans Ret, søge eller verge hans Sager og overhovedet tale og handle i hans Navn og på hans Vegne overalt, hvor han havde nogen Interesse at varetage eller nogen Pligt at opfylde;[23] om dem gjaldt det, at de skyldte Kongen alt, hvad de vare, og at deres Magt helt og holdent hvilede på deres Tjenstforhold; men det var så langt fra, at dette Tjenstforhold formåede at hæve dem til nogen høj social Rang i Samfundet, at de tvertimod vare og stedse vedbleve at være Gjenstand for en almindelig Ringeagt, trods den vidtstrakte Myndighed, som de ofte måtte komme til at øve i Egenskab af Organer for den fra Kongedømet udgående Styrelse. De ansåes som private Tjenere, som «Kongens Træle«,[24] og vare vel ofte virkelige Træle eller ialtfald Mænd af den laveste Æt; det blev nødvendigt i Loven at fastsætte en egen personlig Ret for dem, eftersom den, der tilkom dem ifølge deres Byrd, i Regelen var for ringe til at afgive tilstrækkelig Sikkerhed mod Overlast, og man turde dog ikke, ligeoverfor de rådende aristokratiske Traditioner, sætte denne Årmandens særskilte Ret højere end ligé med en almindelig Bondes, — halvt så stor som Høldens, Fjerdeparten af Lendermandens.[25] En Mand af Stand — af Herse- eller Høldsæt — kunde umuligt indlade sig på at overtage en slig Bestilling; det vilde for ham være det samme som at stige mange Trin nedover på den sociale Trappestige. Derimod kunde han nok finde det stemmende med sin Verdighed at gå Kongen til Hånde som dennes Lendermand; han indtrådte derved ikke i noget virkelig tjenende Forhold og påtog sig ingen Forretning eller Syssel, der kunde stemple ham som Kongens personlige Tjener, eller hvorved han kunde forspilde sin Popularitet hos Hjembygdens Bønder og således undergrave selve Grundlaget for sin uafhængige Høvdingemagt over disse, såsom at bestyre de Kongen tilhørende Gårde eller at indkræve hans Intægter eller at optræde på hans Vegne i de private Søgsmål, som kunde anlægges af ham eller mod ham, eller at sørge for Underholdning og Skyds til ham, når han drog om på Rejser i Landet.[26] Han forpligtede sig kun i Almindelighed til at støtte Kongedømet ved sin Indflydelse (styrkja konungs riki) og træde hjælpende til, hvor Årmanden ikke formåede at opfylde, hvad der påhvilede ham som Organ for den offentlige Statsmyndighed, t. Ex. hvor det gjaldt at bringe en afsagt Dom til Udførelse eller at tage i Forvaring og afstraffe en Forbryder eller at opbyde det ledingspligtige Mandskab i Krigstilfælde o. s. v.[27] Han optrådte, med andre Ord, i Egenskab af Lendermand, snarere som Kongedømets Allierede end som dets Tjener eller Repræsentant; han kunde fremdeles betragte sig selv og betragtes af sin Hjembygds Bønder som først og fremst deres Høvding; den kongelige Verdighed og de kongelige Veitsler vare kun en Tilgift til hans Magt som sådan, og måtte også i Regelen være en velkommen Tilgift, siden den ikke kom i Strid med eller gjorde noget Skår i denne Magt. Endda ser man, at i en ældre Periode af vor Historie Mænd af høj Byrd kunde holde sig for gode til at modtage Lendermandstitelen eller ialtfald ikke skjøtte om at gjøre noget for at opnå den, skjønt dette måtte være dem en let Sag.[28] Siden, da Kongedømet havde opnået større Anseelse og det var bleven fuldt befæstet i sin Plads som den lovlige Statsordens Centrum, blev det vistnok i så Henseende anderledes; de store Ætter satte nu Pris på Verdigheden og vågede over, at den ikke meddeltes til nogen udenfor deres Kreds; men den beholdt dog fremdeles den samme Charakter; den blev aldrig forbunden med nogen virkelig Embedsmyndighed; dens Indehavere indtoge aldrig en Stilling, hvorefter de kunde siges at være Organer og Repræsentanter for den fra Kongedømet udgåede Styrelse i samme Forstand, som Årmændene og siden Sysselmændene vare det; den var og blev det ydre Udtryk for en Alliance mellem Kongemagten og den lokale Høvdingemagt, — et Middel, hvorved hin drog denne til sig og brugte den for sine Øjemed; udenfor dette Forhold havde den ingen Mening, ingen raison d’être, så det fulgte af sig selv, at den kun meddeltes til dem, der rådede over en slig uafhængig Høvdingemagt, og at den faktisk vedblev at være arvelig eller indskrænket til Kredsen af Landets højbyrdigste, fra gammel Tid mest gjeldende Ætter. Ifølge Lovenes Udtryk skulde Lendermanden og Årmanden samvirke i flere Tilfælde, eller den ene skulde træde til, hvor den anden forsømte sin Pligt eller ikke formåede at opfylde den; vi se imidlertid af flere Træk i Kilderne, at den fornemme Lendermand ofte så skjævt til den lavættede Årmand, chicanerede ham og behandlede ham som en uvelkommen Indtrænger på hans eget Område; i Formen optrådte de begge som Organer for den samme Styrelse; i Virkeligheden repræsenterede de to forskjellige Myndigheder, mellem hvilke der bestod en indre Strid, en Modsætning, som vel kunde overdækkes, men aldrig ophæves.

Lendermandsaristokratiet var og blev altså, trods den kongelige Titel, der siden Harald Hårfagres Tid var dets ydre Særkjende, en Gren eller en Fortsættelse af det gamle Herse- og Høldsaristokrati, hvis Udvikling tilhørte Hedenskabet, Stammeforfatningen og Vikinglivet. Men heraf fulgte igjen, at det siden den endelige Befæstelse af den nyere christelig-monarchiske Statsorden i Norge måtte være hjemfalden et stadig omsiggribende indre Forfald, som kun for en Tid kunde dækkes over. Selve de Phænomener, der have fremkaldt Tanken om, at det nåede sin højeste Velmagt i Løbet af det 12te Århundrede, — dets sterkere Fremtræden i denne Periode som en Klasse af højfornemme, fra det øvrige Folk skarpt adskilte Slægter, der samlede sig om særegne politiske Partiformål, — hænge sammen med en Opløsning af den Grundvold, hvorpå dets virkelige Magt hvilede. Det var, med al sin Glands, en Adel en décadence; dets Kampe i det 11te Århundrede for at hævde sin gamle Magtstilling og i det 12te for at opnå en ny kunne i Virkeligheden betragtes som en eneste fortsat Dødskamp.

Når Lendermændene gjennem lange Tider kunde gribe afgjørende ind i Styrelsen af den norske Stat, når de kunde optræde, ikke blot som Kongedømets første Tjenere, men som dets selvskrevne Rådgivere, ja vel endog Formyndere, så var det dog, fordi de, uanseet det tjenstbundne Forhold til Kongen, endnu vedbleve at være Stammechefer; deres Indflydelse i Staten var for en væsentlig Del betinget af, at de bevarede sin af Staten uafhængige, i Stammeforfatningen grundede Høvdingemagt, og denne Høvdingemagt var der ved Christendomens Indførelse tilføjet et Ulivssår, som aldrig kunde forvindes. Deres prestelige Rolle var det forbi med; de ophørte at forestå hver i sin Kreds Religionsvæsenet, og, efter Religionens Sammenhæng med hele det offentlige Liv, måtte derved også deres Stilling som Retsplejens selvskrevne Ledere, Lovens Håndhævere og Repræsentanter rokkes. Det fulgte imidlertid af sig selv, at de ikke tabte denne Stilling strax eller som en umiddelbar Følge af Religionsforandringen. Deres Ætter havde fra urgammel Tid, hver i sin Kreds, været på det nøjeste forbundne med de øvrige ansete og mægtige Bondeætter, og dette Forbund, der var for fast knyttet til at kunne løses med eet Slag, sikrede dem endnu længe en afgjørende Indflydelse på Thingforhandlingerne i deres Hjembygder. Til Hersernes Hverv må det have hørt, ligesom til de islandske Goders og de svenske Lagmænds, kjende og bevare Lovene.[29] Lovkundskaben må have gået i Arv i deres Ætter ligesom Verdigheden; Sønnen lærte af Faderen; vi må derfor tænke os, at Lendermændene, — disse Ætters Repræsentanter i den historiske Tid, — længe efterat deres selvstændige Myndighed som Religionsvæsenets og Retsplejens Forstandere var bleven brudt, have vedblevet at betragte Kyndighed i Lovene som hørende til deres Stand og Stilling, ligesom de også havde lettest for at skaffe sig denne Kyndighed, — at de i Regelen have kunnet optræde ved Thingene blandt de retsforstandige Mænd (lögmenn), til hvem man henskjød sig for at få afgjort tvivlsomme Spørgsmål[30], at det fornemmelig har været til dem, Bønderne måtte søge forat få mæglet Forlig eller afgivet Kjendelser og Orskurder i Retstvistigheder, som man ikke kunde eller vilde indbringe for Thingene, og at det var ikke mindre ved denne Virksomhed end ved deres Virksomhed til at overholde Orden i Bygderne og frede om Liv og Ejendom ligeoverfor Tyve og Ransmænd («gæta hýbýla manna fyrir Þjófum ok ránsmönnum« — Gulathingsl. Cap. 3), hvortil deres udstrakte Besiddelser og talrige Skarer af Huskarle satte dem istand fremfor nogen anden, at det har lykkets dem at fastholde Bønderne i et Hengivenhedsforhold,[31] der stundom endog i det 11te Århundredes sidste Halvdel lader dem fremtræde som de egentlige Herskere i de Dele af Landet, hvor deres Ætter hørte hjemme. Når det fortælles om Lendermanden[32] Einar Thambarskelver, at han «var mest forstjóri fyrir bóndum alt um Þrándheim, hélt hann upp svörum fyrir þá á þingum, er konungs menn sóttu«,[33] — at han »kunni vel til laga; skorti hann eigi dirfð til at flytja þat fram á þingum, þó at sjálfr konungr væri við; veittu honum lið allir bændr«[34], — at han sagde til Kongen, at «bændr vildi eigi pola honum úlög, ef hann bryti landsrétt á þeim; ok fór svá nökkurum sinnum milli þeira«, — se vi ham indtage en fuldkommen tilsvarende Stilling til de svenske Lagmænd, der, efter Snorres Udsagn, «rådede mest hos Bønderne og svarede på deres Vegne, når Konge eller Jarl eller Biskop havde noget at forhandle med dem«, og denne Skildring viser os da klart, hvorledes Lendermændene også efter Religionsforandringen og til Trods for det tjenstbundne Forhold ligeoverfor Kongen kunde vedblive at være Bondehøvdinger i gammel Stil.

Men den nye Tingenes Orden, i hvilken de vare optagne, drog sine Conseqventser i Stilhed, og Enden måtte dog blive den, at deres Stilling forandredes. Jo mere Kongedømmet befæstedes, desto mere måtte deres Forhold til Kongen fremhæves, desto mere måtte de drives til at søge en Støtte for sin Magt og Anseelse i dette Forhold, og i samme Grad måtte de fjernes fra Bønderne i deres Hjembygder. En lignende Indflydelse måtte det få, at det politiske Liv mere og mere drog sig ud af de engere Kredse, hvori Folket oprindelig havde været delt. Sålænge disse Kredse endnu bevarede sin fulde Autonomi sålænge Stammeforfatningen stod ved Magt, var en virksom Deltagelse i det politiske Liv mulig for et stort Antal af Ætter, der siden mere og mere trængtes tilbage i en blot privat

Tilværelse. Vi må — som tidligere udviklet[35] — forestille os, at i Stammeforfatningens Tid hvert Hered, hvert Fylke har været styret af et Forbund af Ætter, i Lighed med hvad der siden blev Tilfælde inden de islandske Thingkredse; den øverste Ledelse har været lagt i Hersernes og Fylkeskongernes Hånd; men omkring hver Herse stod — ligesom om den islandske Gode i Fristatens Velmagtsdage — en tætsluttet Kreds af Storbønder der måske mangengang ikke gav ham meget efter i Magt, og til hvem han støttede sin Indflydelse. Ved det norske Riges Grundlæggelse bleve de højbyrdigste og mest formående af disse Ætter — og da naturligvis først. og fremst Hersernes — optagne i Lendermandsklassen og fik derved, foruden den Magt, de vedbleve at øve inden de engere Kredse, i hvilke de hørte hjemme, tillige Del i hele Landets Fællesstyrelse. De øvrige, hvem Kongerne ikke fandt det nødvendigt at knytte til sig i et sådant nærmere personligt Forhold, vedbleve derimod at være henviste til den Indflydelse, de kunde gjøre gjeldende på Thingene i deres Hjembygder. Og eftersom disse Thing — Hereds- og Fylkesthingene — nedsattes til at blive blotte Domstole, hvor private Retstrætter afgjordes, eftersom Selvstyrelsen i Folkets engere Kredse tabte sig, medens Landsstyrelsen vandt i Betydning, bleve altså disse Ætter mere og mere udestængte fra en direkte og virksom Deltagelse i det politiske Liv. Men Følgen heraf måtte igjen være, at den sociale Afstand mellem det højere Aristokrati (Lendermændene) og det lavere (Høldernes, Storbøndernes) blev større, end den før havde været. Sålænge Familjegodset også for Hølden var Basis for en politisk Herskerstilling, har han deri havt en Opfordring. til at holde det sammen, der kunde virke sterkere end den naturlige Tendents til at dele lige mellem Børnene; men, eftersom denne Opfordring tabte sig, må der inden Høldernes Kreds være begyndt en stadig voxende Udstykning, medens Lendermandsætterne derimod kunde holde sine Godser samlede, ja endog, gjennem sin offentlige Stilling, havde en Lejlighed til at forøge dem, hvilken vi se, at de ialtfald i den senere Tid ikke forsømte at udnytte.[36] Den ene Del af det fordums tætsluttede Fylkesaristokrati er således bleven trykket mere og mere ned, medens den anden holdt sig eller endog hævedes et Trin højere i social Henseende. Hertil kom nu endelig, at det, ved den Udvikling, som Lovgivningen fik efter Rigets Samling og Christendomens Indførelse, måtte blive mere og mere vanskeligt for Lendermændene at tilegne sig den Lovkundskab, der var nødvendig for at kunne fungere som «Lagmænd« på Thingene eller som Bøndernes juridiske Rådgivere og Forligsmæglere i deres indbyrdes Retstrætter. Det krævedes nu, for at udfylde disse Hverv, en mere speciel Uddannelse, hvortil Lendermanden neppe altid havde Tid eller Kald, og Adgangen til at opnå en sådan Uddannelse måtte desuden, efterat Kongedømet havde fået en afgjørende Indflydelse på Lovgivningens Udvikling og man havde begyndt at nedskrive Lovene, blive lettere for Mænd også udenfor de gamle Høvdingætter, til hvilke den traditionelle Lovkundskab engang havde været indskrænket. Også på denne Måde fjernedes Lendermanden fra Kredsen af Hjembygdens Bønder.

Nu er det vistnok så, at de her omtalte Forhold endnu i den første Fjerdedel af det 12te Århundrede ikke havde mere end begyndt at gjøre sig gjeldende, eller at de ialfald endnu da ikke på langt nær havde øvet sin fulde Virkning. Først ved denne Tid — i de sidste Årtier af det 11te eller de første af det 12te Århundrede — synes den skriftlige Optegnelse af de gamle Retsvedtægter at være kommet i Gang.[37] Vi kunne af Beretningerne om Sigurd Ranessøns Proces se, at det endnu i Magnus Barfods Sønners Styrelsestid hyppigt var Tilfælde, at Lendermændene optrådte som de juridiske Autoriteter, til hvilke man på Thingene henvendte sig i tvivlsomme Retsspørgsmål; således nævnes Lendermanden Jon Mörnef som «Lagmændenes« Ordfører (mestr forgangsmaðr laganna), da Kong Eystein opfordrede dem til at erklære, om ikke Søgsmålet mod Sigurd Ranessøn var bleven forspildt ved de Formalitetsfejl, hvori man havde gjort sig skyldig; en anden Lendermand, Bergthor Bokk, nævnes blandt dem, der i denne Sag afgave sin Orskurd, og endnu en tredie, Sigurd Sigurdssøn af Hvitastein, omtales ved den samme Lejlighed som den allerforstandigste, det vil da efter Sammenhængen sige: lovkyndigste Mand i Norge.[38]  Vi må fremdeles tænke os, at om end den Omstændighed, at en stor Del af de engang herskende Høldsætter mere og mere udestængtes fra selvstændig Deltagelse i det politiske Liv, virkede til at befordre Udstykningen af deres Jordegodser, så varede det dog længe, inden denne Udstykning antog slige Dimensioner, at den hele Klasses sociale Rang og Stilling derved blev i væsentlig Grad forandret; vi må tænke os, at Hølderne endnu ved det her omtalte Tidspunkt for en stor Del fastholdt sine aristokratiske Sedvaner og Traditioner, og at de endnu da ikke på langt nær vare sunkne ned til at blive en blot og bar Almue. Men på den anden Side kan det vel neppe være tvivlsomt, at Afstanden i social Henseende mellem Lendermanden og den almindelige Høld var større i Begyndelsen af det 12te Århundrede, end den havde været i Begyndelsen af det 11te. Ingen enkelt Lendermand kunde i Magnus Barfods Sønners Tid optræde med et politisk Velde, der lignede det, hvormed engang Rygekongen Erling Skjalgssøn eller Einar Thambarskelver havde optrådt. Når vi læse om Erling, at han omgav sig med en Hird, der ikke gav Kongens noget efter, at han jevnlig havde 200 (240) Mand eller flere hos sig, foruden Træle og Tjenestetyende[39], at han i Løbet af et Par Dage samlede en Styrke af 17—1800 væbnede Mænd og i Spidsen for denne tvang Olaf den Hellige til at ophæve Dødsdommen over Asbjørn Selsbane[40], eller om Einar Thambarskelver, at han og hans Søn stødte med 13 Skibe til Magnus den Gode, da denne foretog sit første Tog til Danmark for at kue den af Sven Estridssøn vakte Opstand[41], at han siden, da Fiendskabet mellem ham og Harald Hårdråde var bleven åbenbart, plejede at optræde med 8 til 9 Langskibe og et Følge af 600 væbnede Mænd, sålænge Kongen opholdt sig i det Throndhjemske, og at han var så mægtig, at Harald ikke vovede at binde åbent an med ham, men måtte finde sig i, at han i Spidsen for sine Huskarle ligefrem trådte Lov og Ret under Fødder[42]: da er dette Træk, hvorved Hovederne for de store Lendermandsætter endnu fremstille sig mere som virkelige Fyrster end som blotte Medlemmer af et Aristokrati, og hvortil vi i den følgende Tid neppe møde noget jevnbyrdigt Sidestykke. Deres Magt var altså sunken; men til Gjengjeld synes deres ydre Fornemhed at være steget, og det ene var vel endog en ligefrem Følge af det andet eller stod i Sammenhæng hæng dermed. Lendermændene droges mere og mere til Hoffet og tilegnede sig de der indførte nye Moder, medens Hølderne, der levede hjemme på sine Gårde, bedre fastholdt det gamle Levesæt. De adskilte sig derved fra disse på en mere iøjnefaldende Måde og kunde af den samme Grund heller ikke vedblive at være så populære blandt dem. De havde fået mere at sige som Kongens selvskrevne Rådgivere og Deltagere i hans Myndighed; til Gjengjeld må déres Rolle som Forligsmæglere ligsmæglere og Rådgivere for Hjembygdens Bønder være blevet af mindre Betydning for dem. Man ser dem vel endnu optræde som de juridiske Autoriteter på Thingene; men de kunne ikke længer have betragtet den Opgave: at kjende og bevare Lovene, som noget væsentligt for sin Stilling eller noget fra denne uadskilleligt. Medens deres Ætter engang helt havde tilhørt de frie Bondesamfund og som disses Spidser stået i en skarp Opposition til Kongedømet, syntes de nu snarest at indtage en Stilling midt imellem Kongedøme og Folk, knyttet til begge, støttende sin Magt til begge, — en Stilling, der har fundet sit Udtryk i vore ældste bevarede Love, når disse fastsætte, at Lendermanden i Tilfælde af visse Forseelser eller Forsømmelser af den ham påhvilende Skyldighed skulde bøde halvt til Kongen og halvt til Fylkesbønderne, hvorimod Årmandens Bod i lignende Fald helt skulde tilfalde disse sidste.[43] De havde nærmet sig til at blive en særskilt Samfundsklasse, medens deres Egenskab af Stammefyrster eller Hoveder for indbyrdes uafhængige, selvstyrende Kredse var trådt tilbage. De måtte mindre end før føle sig som tilhørende de enkelte Landsdele, hvor deres Ætter hørte hjemme, og mere den hele Stat eller det hele Rige. Men heri lå igjen en Opfordring for dem til at slutte sig indbyrdes nøjere sammen; ved disse Forhold betingedes Dannelsen af et nyt Lendermandsparti, der

G. L. Cap. 152: „Nu scal armaðr konongs æða lendrmaðr fa bana til ellar giallda .xl. marca; þat fe eigu bændr at hava er armaðr scal giallda. En konongr þat fe halft, er lendr maðr scal giallda, en bændr halft.“ forfulgte mere eller mindre bestemte Partiformål inden Staten, og hvis Politik tilsidst måtte komme i Strid både med Kongedømets og de menige Bønders Interesse. Herskesygen og den urolige, krigerske Ånd vare endnu levende i deres Ætter; men de ydre Forhold, under hvilke denne Ånd kunde gjøre sig gjeldende, vare forandrede, og derefter måtte den lempe sig; det var ikke længer i Egenskab af Bøndernes Ledere og Talsmænd ligeoverfor Kongedømet, at de kunde vente at gjøre sig mest gjeldende; deres Ærgjerrighed måtte føres ind på nye Veje og ledes til at opstille nye Formål; de måtte nu, da de ikke længer kunde tænke på at hævde sig en Rolle som helt uafhængige Høvdinger eller formåede at byde Kongedømet Trods, søge at drage dette ind i sin Interesse og at herske gjennem det; det måtte, efterat deres souveræne Herskerstilling udenfor Enhedsstaten var brudt, blive deres Opgave at sikre sig en indflydelsesrig Plads indenfor samme.

Enhedsstaten var knyttet til Kongedømet, hvis Ret nu havde opnået fuldkommen Anerkjendelse; men denne Ret opfattedes fremdeles som en rent personlig. Vi gjenkjende heri, som allerede før fremhævet, et for alle germaniske Folk i Middelalderen fælles Træk; vi møde hos dem alle en Tilbøjelighed til i den offentlige Myndighed først og fremst at se en privatretlig Herlighed; men denne Tilbøjelighed var hos det norske Folk bleven skarpere udpræget, dybere rodfæstet end hos noget andet ved de for Norge ejendomelige Samfundsforhold og historiske Traditioner. Allerede Hersens Verdighed var, ved at knyttes til den enkelte Odelsgård, hvor Thingkredsens fælles Hov stod, bleven et Arvegods i Ætten, og denne Udvikling fortsattes på Island derhen, at Godordet endog kunde deles eller blive Gjenstand for Kjøb og Salg. Harald Hårfagres Kongedøme fik en hermed overensstemmende retslig Opfatning. Det var grundet ved en Erobring, der i Løbet af få År omstyrtede den hidtil bestående Statsorden, og stod således fra først af i en skarp Isolation ligeoverfor de øvrige Organer for Folkets offentlige Liv; det opretholdtes ved det Indtryk, som Grundlæggerens Personlighed og aldrig svigtende Sejerslykke havde gjort, og opnåede fuld Legitimitet ved de to Olaf’ers kirkeligreligiøse Glorie. Således knyttedes det stadig fastere til den Æt, der fra først af havde grundet det; det gjaldt og vedblev at gjelde som en Odel i Harald Hårfagres og Olaf den Helliges Æt, på hvilken alle Ættens mandlige Medlemmer havde Krav, og som kunde skiftes mellem Arvingerne lig enhver anden Odel. En sådan ubetinget Arvelighed og Delbarhed af Kongedømet kunde synes uforenelig med de Opgaver, som efterhånden vare tilfaldne det, og den forandrede Stilling, som det efterhånden havde indtaget ligeoverfor Folket. Det var ikke længer, som i Harald Hårfagres Tid, en blot Voldsmagt, som man bøjede sig for, men som ingen Plads havde inden den anerkjendte lovlige Statsorganisation, heller ikke — som forud for Harald Hårfagres Optræden og siden, da Håkon Adalsteinsfostre havde gjengivet Bønderne Odelen og ladet sin Faders monarchiske System falde, — en blot Verdighed, hvormed var forbundet en til visse Tilfælde indskrænket Førerrolle og visse Indtægter og personlige Forrettigheder. Dets Charakter var ikke blot nu en fuldkommen legitim; det havde ikke blot opnået en religiøs Sanction, men det var tillige kommet i Besiddelse af en virkelig styrende Myndighed over Land og Folk. Det havde Ledelsen af Kirkevæsenet i sin Hånd. Det greb allerede virksomt ind i den lokale Administration gjennem sine Ombudsmænd, der skulde være tilstede ved de ordentlige Thing og have Indseende med, at disse bleve holdte til de fastsatte Tider, — hvem det påhvilede at holde grebne Forbrydere i Varetægt, at sørge for Execution af de over dem fældede Domme,[44] at påtale visse Lovbrud,[45] og at hjælpe Enhver til sin Ret, der krævede det og havde Hjælp behov.[46] Ved Olaf den Helliges reformatoriske Virksomhed, der ikke blot havde grundlagt den kirkelige Lovgivning, men også udbredt sig over den verdslige, og som havde knyttet Olafs Navn på en uopløselig Måde til Landets gjeldende Ret, var der skabt en Tradition, der måtte åbne Adgang også for de følgende Konger til at øve Indflydelse på Lovgivningen. Vi se endelig, at det allerede tidligt blev Skik, at Retstrætter henskjødes under Kongens Afgjørelse, og vi kunne ikke tvivle på, at denne Skik er bleven stadig mere almindelig, eftersom Kongedømets Anseelse voxede og det fik en sikrere Grund at stå på i den almindelige Opinion. Men denne dets styrende Myndighed havde endnu ved det her omhandlede Tidspunkt mere en faktisk end en retslig Charakter. En Konge, som havde Evne og Lejlighed dertil, kunde udfolde en meget omfattende Virksomhed som Lovgiver eller Dommer og Forligsmægler i private Retstrætter; men en slig Virksomhed gjaldt endnu ingenlunde som noget, der tilkom ham eller påhvilede ham ifølge hans Stilling, som en Del af hans Ret. I vore eldste Love, der skrive sig fra det 12te Århundrede, fremtræder Kongedømets Egenskab af styrende Statsmagt endnu kun på en underordnet Måde, medens det Væsentlige fremdeles synes at være de personlige Fortrin og privatretlige Herligheder, der tilkom dets Indehaver. Disse Love tillægge ikke Kongen nogen bestemt eller regelmæssig Andel i den lovgivende Myndighed. Det er i dem Folket, som taler, ikke Kongen; de fremtræde som Vedtægter, — noget engang for alle givet, der ikke måtte forandres.[47] Endnu mindre er der Spor af, at de erkjende ham i Besiddelse af nogen offentlig Myndighed som Dommer. Han har, ifølge dem, fremdeles sin særegne personlige «Ret«, som enhver anden fri Mand, hvorefter Fornærmelser, begåede af ham eller mod ham, skulde bødes[48]. Der tillægges ham eller hans Ombudsmænd et Tilsyn med Retsplejen og Iverksættelsen af fældede Domme; men denne Virksomhed havde en privatretlig Grund eller Side, der vistnok fremdeles har gjort sig sterkere gjeldende i Betragtningen end den offentlige, idet Bøder eller Andel i Bøder for visse Lovovertrædelser var sikret Kongedømet som en af dets faste Indtægter. Han skulde råde «boði ok banni«, d. v. s. han havde Ret til at opbydè Krìgsfolket inden en vis Udstrækning og til i Nødsfald at forbyde Udferd og Udførsel af Landet; fuld Almening af Skibe og Mandskab kunde han alene kræve til Rigets Værn mod en angribende Fiendehær, og ikke længere end til Rigsgrændsen (til landamæris), men den halve skulde stå til hans Rådighed hver Sommer i et Tidsrum af to Måneder og hvorhen han vilde føre den; også dette har fra først af været betragtet og blev vistnok fremdeles betragtet som en Kongen tillagt Indtægtskilde, idet han på denne Måde sattes istand til at foretage regelmæssige Vikingtog i Lighed med dem, der endnu indtil Slutningen af det 11te Århundrede foretoges af andre mægtige Mænd, og hvorved disse erhvervede sig «fé ok frægd« og det Fornødne til en standsmæssig Husholdning Vinteren over.[49] Kort at sige: skjønt Kongedømet, siden Christendomens Indførelse og under Påvirkning af christelige Ideer, faktisk havde udvidet sit Område og faktisk havde begyndt at antage en ny, højere Charakter, blev dog den gamle retslige Opfatning af det fremdeles fastholdt i Loven og den almindelige Mening. Det gjaldt fremdeles snarere som en Verdighed end som en Myndighed, snarere som en Ejendom end som en Institution. Hvad der lagdes Vegt på og betragtedes som dets egentlige Væsen, var Retten til visse Indtægter og Ydelser, derimod ikke Pligten til at våge over Undersåtternes Ve og Vel. Det syntes ikke at være til for Folkets Skyld, men kun for sin egen. Det opfattedes ikke som en Repræsentation af Folket, men som noget dette sideordnet, — en særskilt Magt eller Ret, hvis Forhold til al anden Magt og Ret i Samfundet omsider var blevet et Forbund, istedetfor at det før havde været en Krig, men som dog fremdeles stod for sig og havde sin Grund i sig selv. Og sålænge denne Opfatning af Kongedømet endnu fastholdtes, kunde man ikke finde det stridende mod dets Væsen og Øjemed, at det deltes, eller at det gik i Arv som anden privat Ejendom.

Slige Delinger havde allerede, siden Olaf den Helliges Fald, flere Gange fundet Sted. Magnus den Gode havde måttet tage sin Farbroder Harald til Medkonge, efterat han i flere År havde styret Riget alene. Det heder, at Lendermændene i Magnus’s Omgivelse frarådede ham at gå ind på Haralds Fordring, da den første Gang blev fremsat, og at deres Formand, Einar Thambarskelver, på deres Vegne udtalte, at de hidtil kun havde tjent een Konge ad Gangen, og at de ingen Lyst havde til at tveskiftes mellem Høvdinger.[50] Det har vel snarere været, fordi de ventede at finde en streng Herre i Harald, end fordi de vare gjennemtrængte af Principet om Rigets Enhed og Udelelighed, at de denne Gang gav et sligt Svar; man ser nemlig, at Lendermændene senere vare nok så villige til at «tveskiftes mellem Høvdinger«, og at de endog fandt sin Regning ved slige Tveskifter, der åbnede et nyt Spillerum for deres Ærgjerrighed. Efter Harald Hårdrådes Fald toges begge hans Sønner til Konger, efter Olaf Kyrre hans Søn og hans Brodersøn, og efter Magnus Barfod alle hans tre i Norge gjenlevende Sønner. Man skulde, efter de i Kilderne brugte Udtryk, tro, at det både ved den sidstnævnte og de to foregående Lejligheder ikke blot var Kongedømet, men selve Riget, der deltes. Det heder nemlig om Harald Hårdrådes Sønner, at den ene fik nordre og den anden østre Luten af Landet;[51] om Håkon Thoresfostre, at han blev taget til Konge over den samme Halvdel af Landet, som hans Fader havde havt før ham,[52] og om Magnus Barfods Sønner, at Sigurd fik den østre Del af Landet at råde over i Hensyn på Veitsler og Skatter, Eystein den nordre, medens Olafs Trediedel under hans Mindreårighed blev styret af begge de ældre Brødre.[53] Det er dog rimeligst, at Delingen kun har vedkommet Krongodset og de kongelige Indtægter, medens Riget selv fremdeles er bleven betragtet som en Enhed, der styredes af de samtidige Konger i Forening, og hvorom de indbyrdes fik forlige sig så godt de kunde; man ser nemlig, at Magnus Barfod og Håkon Thoresfostre, efterat begge vare blevne hyldede som Konger, tilbragte en hel Vinter sammen i Nidaros, ligeledes at af Brødrene Eystein og Sigurd Magnussønner den ene jevnlig opholdt sig i den andens Part af Riget og der udøvede fuld kongelig Myndighed.[54] Det heder i Gulathingsloven, at om der end var tre Konger på en Gang i Landet, så skulde det dog kun regnes som een Regjerings- eller Kongealder («þó at kounger sé þrír seen at landi, þá er þat pó eins æfi«); dette forudsætter som en vedtaget Regel, at, når flere Brødre samtidig vare Konger og en af dem døde, skulde de andre arve hans Del af Kongedømet, medens ingen af deres Sønner stededes til Arv, sålænge nogen af Brødrene endnu levede, og i Overensstemmelse hermed se vi også, at, da den ene af Harald Hårdrådes Sønner, Magnus, var død, blev den anden, Olaf, Norges Enekonge, medens Magnus’s Søn, Håkon, først efter Olafs Død optrådte med Fordringer på Del i Kongedømet og fik dem anerkjendte. Således var Principet om Kongedømet som en Odel, der tilhørte Ætten, og hvori enhver af dennes mandlige Medlemmer kunde kræve Del, på en Måde bragt i Samklang med Principet om Rigets Enhed og Udelbarhed, eller: det ene var lempet efter det andet. Men nogen virkelig Fællesregjering af de samtidige Konger blev dog ikke indrettet; disse opholdt sig stundom på samme Sted, men i Regelen vare de adskilte, og hver af dem udøvede da uafhængigt og på egen Hånd den kongelige Myndighed i den Del af Landet, hvor han havde sit Sæde; de havde dernæst sågodtsom altid hver sin Hird, så at Rigsenheden, om den end retslig opretholdtes, dog faktisk blev brudt, hver Gang en Deling af Kongedømet fandt Sted.[55]

Blandt Magnus Barfods efterladte Sønner var ingen avlet i lovligt Egteskab; også Magnus den Gode og Magnus Barfod selv vare uegtefødte. Det var således slået fast, at enhver Kongesøn, uden Hensyn til egte eller uegte Fødsel, havde Krav på Thronen. Heri adskilte Kongearvefølgen sig fra den private Arvegang, der gav egtefødt Søn Fortrinet fremfor den uegtefødte, og ved det Liv, som Kongerne i hin tidsalder så let fristedes til at føre, — ved den Stilling, som de store Lendermandsætter efterhånden havde indtaget ligeoverfor Kongedømet, var dermed en rig Kilde åbnet for indre Uroligheder, i hvilke disse Ætters Herskesyge og Ærgjerrighed kunde finde et nyt Virksomhedsfelt, og i hvilke Stammeånden atter kunde røre sig under Bevarelse af den nye Statsordens Former.

Vi have allerede i hvad der skete efter Olaf Kyrres Død seet en Bebudelse af, hvorledes Lendermændene vilde komme til at udnytte Thron-Arvefølgens Tilfældigheder og den rådende privatretlige Opfatning af Kongedømet til Fordel for sin egen politiske Indflydelse og til Skade for Rigets Enhed. Når flere af de mægtigste Høvdinger så ivrigt støttede Håkon Thoresfostres Krav på Del i Kongedømet efter Farbroderens Død, da havde de vistnok Medhold i den vedtagne Arvefølgeorden; men man ser tillige, at det ikke var Respect for Retten alene, der bestemte deres Optræden, og hvad de foretog sig efter Håkons Død røber ialtfald Tendentser, der førte videre. Disse Tendentser, for hvem Hævdelsen af de optrædende Kongsemners Ret kun var Påskud og Kongedømet selv et blot Skjul eller Navn, bag hvilket de dækkede sig, fik stadig ny Næring gjennem den Usikkerhed og Splittelse i Landets øverste Styrelse, der var en Følge af de gjeldende Thronfølgeregler, og kunde tilsidst gjøre sig gjeldende med bedre Held og under gunstigere ydre Vilkår end i Steigar-Thores og hans Forbundsfællers Opstandsforsøg. Forfatteren af Kongespejlet, der levede på en Tid, da Principet om Kongedømets Udelelighed omsider var slået fast, siger etsteds, idet han øjensynlig tænker på Thronkrigene efter Sigurd Jorsalfarers Død: «Når det bærer så til, at den Konge, der har styret Riget, falder fra, efterladende flere Sønner, og alle de, der nedstamme fra dem, som før plejede at råde for Landsstyrelsen med Kongen, ere unge herskesyge Mænd, og man så vælger et så dårligt Råd, at alle Kongesønnerne på en Gang beklædes med kongelig Verdighed og Titel, da kan det Rige kaldes en Spillebold for Skjæbnens Luner og betragtes så godt som fortabt; thi da såes Uårets Frø og Ufredens Korn i det Store. Småkongerne nemlig, som alierede have sønderslidt Riget, slide også Folkets Hengivenhed i ligeså mange Dele, og enhver af disse Høvdinger søger at skaffe sig Venner, som han bedst kan ..... Da begynder enhvers Venner at tale og minde om, hvormeget den Konge kunde skaffe sig, der før styrede Riget, både af Folk og Gods eller andet, han attråede, og ved hver sådan Påmindelse er det næsten, som man opæggede hver sin Høvding til at drage mere under sig, end han har«.[56] — I disse Ord er det udtalt, at Lendermændenes Ærgjerrighed og Herskesyge var et Hoveddrivhjul i Thronkrigene. De kunde ikke længer, som før, være Konger hver i sin Hjembygd; men der åbnedes for dem en Lejlighed til at agere Kongemagere, der syntes at skulle erstatte dem, hvad de havde tabt. Og en ny Magt havde hævet sig Side om Side med dem i Geistligheden, der var bleven sterk nok til at prøve på at unddrage sig sit gamle Uafhængighedsforhold til Kongedømet, og hvis politiske Ærgjerrighed kunde række Hånden til deres egen eller frembyde nye Støttepunkter for den.

Fodnoder

1

Munch, Det Norske Folks Hist., II. S. 18.

2

Munch, N. F. H., II. S. 231.

3

Sighvat Skalds Bersöglisvísur. Snorre, Hei mskr. (Ungers Udg. S. 527).

4

Sighvats Bersöglisvísur.

5

Snorre, Heimskr. Har. Hårdr. S. Cap. 36 (Ungers Udg. S. 574—75). Flateyjarbók, III. S. 343: „Var Haralldr konungr Þui mikill uinr peirra (d. e. Skalderne) ath honum potte gott lofit Þuiat hann uar Þessa heims hofdingi hinn mesti.“ — Et merkeligt Vidnesbyrd om, hvor populær Harald Hårdråde har været hos Islændingerne, er hvad der fortælles i Sturlunga-Saga, II. 1. S. 62, at nemlig Thord Kakale forud for Søslaget på Floen i 1244 gjorde det Løfte, at han og hans Mænd skulde vandfaste alle Fredage i et helt År og derhos lade kjøbe Sjælemesser for Kong Harald Sigurdssøn i tolv Måneder.

6

Morkinskinna, S. 60—61. Fagrskinna, Cap. 190.

7

Munch, N. F. H., II. S. 213.

8

N. F. H., II. S. 179, 231 o. fl. St.

9

Ifølge det i Magnus Barfods Saga hos Snorre Cap. 1. citerede Vers.

10

Cap. 31 (Scriptores Rerr. Danicc. V. 338).

11

Munch, N. F. H., II. S. 448—89.

12

Morkinskinna, S. 136.

13

„Var sem a ismol veri at sia, sva var Þat liÞ vel bvit at vapnom oc bryniom.“ Morkinsk., S. 137.

14

„En Konge er til for at vinde Berømmelse, og ikke for at leve længe“.

15

Morkinsk., S. 72.

16

Munch, N. F. H., II. S. 372 og 1046—74.

17

Det tillægges ham vel i en Saga (Ågrip, Cap. 49, Fornmanna Sögur, X. 418) denne Kvidling:

18

Morkinsk., S. 156. Ågrip, Cap. 45. Snorre, Sag. Sig. Eyst. 0l., Cap. 19.

19

Cap. 148.

20

Munch, N. F. H., II. S. 489.

21

Se t. Ex. Munch, N. F. H, II. S. 989—990 o. fl. St.

22

Se 1ste Del, S. 120—22, 130—31, 136-37, 198-99, 204—6, 212-13.

23

Keyser, Norges Stats- og Retsforf., S. 207—8.

24

Man erindre t. Ex. Thore Hunds Ytring til Asbjørn Selsbane, da denne havde påtaget sig Årmandsbestillingen i Thore Sels Sted: „þessi for er bæði pín skömm ok frænda þinna, ef pat skal framgengt verða, at pú gerist konungs þræll ok jafningi hins Versta manns þóris sels.“ Snorre, Ol. d. Hell. S., Cap. 128.

25

G. L. Cap. 170, jvfr. Cap. 198, hvor der tildeles Træl, som arbejder på Kongens Gård, samme Ret som Årmanden.

26

Se G. L. 214, 271. F. L. Indl. Cap. 19 o. fl. Steder i de gamle Love, der vise, at slige Forretninger udelukkende vedkom Årmanden.

27

G. L. 152. 253. 311. F. L. IV. 10.

28

Således t. Ex. Sigurd Thoressøn, Thore Hunds Broder, om hvem det heder: „hann var maðr stórauðigr, virðingamaðr mikill; ekki var hann konungi handgenginn, ok var Þórir fyrir Þeim bræðrum at virðingu, er hann var lendr maðr konungs. En heima í búnaði, Þá var Sigurðr í engan stað minni rausnarmaðr.“ Snorre, Hskr. Ol. d. Hell. S., Cap. 123.

29

Munch, Samlede Afhandl., I. S. 94.

30

Se Ebbe Hertzberg, Grundtrækkene i den ældste norske Proces, S. 156 ff., mod K. Maurer, Kritische Vierteljahrsschrift für Gesetzgebung und Rechtswissenschaft, X. S. 374—81, der mener, at Lagmændene allerede fra den norske Stats Stiftelse have været en særegen Art af offentlige Functionærer. — Jfr. Munch, Saml. Afh., I. S. 94—95. Brandt, Om Norges dømmende Institutioner i Langes Tidsskrift, 5. Bind, S. 106—7.

31

Man sammenligne hermed, hvad der er bekjendt om de islandske Goders Virksomhed, — som t. Ex. når det i Hrafnkell Freysgodes Saga (Nordiske Oldskrifter, I. S. 24) fortælles om Såm, der var Godordsforstander, at han var „vinsæll af sinum þingmönnum þvi at hann var hægr ok kyrr ok godr orlausna“.

32

Det siges udtrykkeligt om Einar, at han under Harald Hårdråde beholdt de samme Veitsler, som han havde havt under Magnus den Gode. Snorre, Hskr., Har. Hårdr. Saga, Cap. 41.

33

Han „var Formand for Bønderne over alt Throndhjem og svarede på deres Vegne på Thingene, når Kongens Mænd fremkom med noget Søgsmål eller Krav mod dem.“ Snorre, Hskr., Har. Hårdr. S., Cap. 44.

34

Han „var meget kyndig i Lovene; det skortede ham heller ikke på Djærvhed til at fremsætte sin Mening, om end Kongen selv var tilstede, og alle Bønderne sluttede sig til ham.“ Snorre l. c.

35

Se 1ste Del, S. 122—30.

36

Aschehoug, Stats for fatningen i Norge og Danmark, I. S. 100—101.

37

Se K. Maurer, „Die Entstehungszeit der ält. Gulaþingslög„ og „Die Entstehungszeit d. ält. Frostuþingslög„ i Abhandl. der bayerschen Akademie der Wissensch. I. Classe, XII. Bd. III. Abth. og XIII. Bd. III. Abth.

38

Jvfr. Hertzberg, Grundtrækkene etc., S. 161—65.

39

Hskr., Ol. d. Hell. S., Cap. 21 og 22.

40

Ibid., Cap. 127.

41

Jvfr. Munch, N. F. H., II. S. 21.

42

Hskr., Har. Hårdr. S., Cap. 44 og 45. Flateyjarb., III. S. 344—45.

43

G. L. Cap. 71: „Ef maðr selr skulldar mann mansale .... þa er hann seccr .xl. marca. ... En ef lendr maðr selr, þa scal hann halft kononge giallda, en halft fylkismonnum. En ef armaðr konongs selr, þa scal hann giallda .xl. marca fylkismonnom.“

44

G. L. Cap. 152, 253, 259 o. fl.

45

G. L. Cap. 32, 187, 202, 214, 256 o fl.

46

G. L. Cap. 35, 37. Jvfr. Keyser, Retsforf., S. 207.

47

Keyser, Retsforf., S. 230 ff.

48

G. L. Cap. 91 og 185. Jvfr. Brandt, Brudstykker af Forelæsninger, S.3,6—7

49

Keyser, Retsforf., S. 223. Brandt, Den norske Krigsforf. i Middelalderen, S. 5.

50

Morkinskinna, S. 17; jvfr. Thjodrek Munk, Cap. 27, (Ser. RR.DD. V.S. 335)

51

Morkinskinna, S. 121. Jvfr. Ågrip, Cap. 37 (Fornm. S., X. 408).

52

Snorre, Hskr., Magn. Barf. S., Cap. 1.

53

Morkinsk., S. 156.

54

Jvfr. Munch, N. F. H., II. S. 480 Anm. 2. S. 560—61.

55

Keyser, Retsforf., S. 42—43. Keyser, Kirkehist., I. S. 127—28. Aschehoug, Statsforf., S. 16 ff.

56

Kongespejlet, Christiania- Udg., S. 75—76.

II.

Kirken og Christendomen 1030—1130.

DE første Skridt til Grundlæggelsen af en særegen norsk Kirkeordning måtte selvfølgelig ske samtidig med at Christendomen indførtes, og som det var Kongerne, fra hvem Christendomspåbudet udgik, og ved hvem det blev gjennemført, måtte det også blive dem, der fra først af tog denne Ordning i sin Hånd.[1]

Allerede Olaf Trygvessøn og Olaf den Hellige lod bygge Kirker i hvert Fylke — i det Norden- og Vestenfjeldske en, i Viken to og på Oplandene, der sidst bleve christnede, endog tre i hvert —, og Olaf den Hellige tillagde disse Kirker Præbender af Kronens Ejendome. «Han gav», heder det, «efter Biskop Grimkells Råd Gods til de Kirker, som Olaf Trygvessøn havde ladet rejse, således at en vejet Mark Sølv skulde udredes årlig til hver Fylkeskirke af de Jorder, der lå til dem». Eftersom Christendomen bedre befæstedes og Behovet af flere Prester og Kirker gjorde sig gjeldende, byggedes dernæst over en stor Del af Landet — ialtfald i de til Viken og Gulathingslagen hørende Fylker — særskilte Kirker for hvert Fylkes Underafdelinger, — for Herederne eller, som de i Gulathingslagen tillige benævntes, Fjerdingerne og Åttingerne. Også af disse ere vistnok mange blevne til allerede i Olaf den Helliges Tid. Man ser endelig, at det i Norge, som på Island, allerede fra Christendomens første Tider var sedvanligt, at Høvdinger eller andre Mænd, der havde Råd dertil, lode opføre Kirker på sine egne Gårde og til sit eget private Brug. Landet fik således tre Slags Kirker af indbyrdes forskjellig Rang: de ældste og fornemste, Fylkes- eller Hovedkirkerne, der vare byggede af Kongerne, og til hvis Underholdning der var lagt Gods af Kronens Ejendome; Heredskirkerne, som vistnok fordetmeste ere blevne byggede af Bønderne i hvert Hered; endelig Høgendeskirkerne eller de rent private Kapeller. Til disse tre Slags Kirker svarede nu også tre Klasser af Prester: Fylkespresterne, som beskikkedes af Kongen[2] og havde sit Underhold af det af Kongedømet skjænkede Jordegods, og hvem der desuden var tillagt en engang for alle bestemt årlig Udredsel af Bønderne i deres Sogne; Heredspresterne, hvem det tilhørte vedkommende Hereds Bønder at vælge, og som også i Hensyn på sit Underhold vare henviste til en Overenskomst med disse;[3] endelig Høgendespresterne, der ansattes og lønnedes af de private Kirkeejere eller af de Fylkes- og Heredsprester, for hvilke de vikarierede. — Det øverste Opsyn med Kirken og Geistligheden var overdraget til Biskopperne; men disse vare fra først af og vedbleve længe at være blotte Missionsbiskopper (lýðbiskupar), uden noget fast Biskopssæde og uden noget bestemt Område for sin Virksomhed. Det var Kongen, der udså dem til deres Stilling, og deres. Forhold ligeoverfor ham måtte følgelig være et meget afhængigt; de regnedes for at høre til hans Hof; de kaldtes hans Hirdbiskopper, og det var i Egenskab af hans nærmeste geistlige Rådgivere, at de fik Indflydelse på Ordningen af Kirkevæsenet; det var i hans Ærinde og som hans Repræsentanter, at de droge omkring i Landet for at påse Overholdelsen af Religionens Forskrifter. Kongerne, der havde grundet den christne Kirke i Norge, betragtedes altså også som dens rette Hoveder og Styrere. De rådede for Valget af Biskopperne og øvede Patronatsret over alle Landets Hovedkirker; de optrådte som Kirkens Lovgivere og ordnede dens ydre og indre Forhold med en Magtfuldkommenhed, der alene var indskrænket ved Nødvendigheden af at indhente Folkets Samtykke, hvilket udkrævedes til enhver Forandring i gjeldende Lov og Sedvane. Olaf den Hellige rådførte sig vel med sine Hirdbiskopper i alt, hvad der angik de rent kirkelige Anliggender; men han ordnede disse i eget Navn og som den, der på dette Felt var den rette Styrende; han ikke blot fik vedtaget de Forandringer i den verdslige Lovgivning, der måtte ansees nødvendige af Hensyn til Christendomens Tarv; men han gav Love om Kirkerne, deres Bygning og Vedligeholdelse, om Kirkens Forstandere og Tjenere, om Helligholdelsen af Søndage og Messedage, om Faste, Dåb, Begravelse, Ægteskab o. s. v., og Folket samtykkede i dem. «Han ordnede Lovene», heder det, «med de viseste Mænds Råd, tog fra eller lagde til der, hvor det syntes ham nødvendigt. Men Christenretten satte han med Biskop Grimkells og andre Læreres Råd og lod sig det være i højeste Måde magtpåliggende at borttage Hedendom og alle gamle Sedvaner, hvori der tyktes ham at være Christendomsspilde».[4] Derfor kaldte også Nordmændene i den følgende Tid sine Love og særligt den Del af dem, der omhandlede Kirken, den hellige Olafs Lov og mente, at hvad den hellige Olaf en Gang havde fastsat, det vedblev at være den uforanderlige Grundvold, hvorpå Forholdet mellem Konge og Folk, Stat og Kirke skulde hvile.

Den norske Kirkes Forfatning havde således fra første Ferd en helt ejendomelig Charakter. Vi have seet, hvorledes denne Charakter var betinget af Landets ejendomelige Samfundsforfatning. Ved at stå ligeoverfor et talrigt Aristokrati, der havde sin Rod i den hedenske Religionsforfatning, blev Kongedømet drevet til at knytte sin Sag på det nøjeste til den nye Religions, så at dets Sejr tillige var Christendomens. Deraf fulgte igjen, at Kirken blev det særlig underlagt, og at den i den almindelige Folkemening kom til at stå som uadskillelig forbunden med det, — som en Del af dets Domaine. Og dette Forbund havde ikke blot en Støtte i de for Norge specielle historiske Forhold; det var også i en videre Forstand et naturligt, idet ikke blot Kongedømet, men også Christendomen efter sit inderste Væsen havde en demokratisk Tendents. På den anden Side stod dog den norske Kirkes fuldkomne Afhængighed af Kongedømet altfor meget i Strid med Forholdene i det øvrige Europa og med de Fordringer, som den katholske Kirke i hin Tidsalder opstillede, — navnlig efterat den store Reformbevægelse var begyndt, der fandt en så veldig Repræsentant i Gregor den Syvende, — til at den længe kunde fastholdes uforandret. Denne Reformbevægelse havde sin verdenshistoriske Ret og Gyldighed; Kirken indesluttede i hin Tidsalder den største Sum af Intelligents og repræsenterede ligeoverfor det øvrige Samfund en fuldkomnere, mere ideal Retsorden; dens Krav på at frigjøres fra enhver verdslig Myndighed og at sideordnes eller endog overordnes Staten, var derfor et Udtryk for den fremadskridende Tidsånd. Udviklingen måtte medføre, at disse Krav også gjorde sig gjeldende i Norge, at også den norske Kirke nærmede sig til at blive et eget Samfund, en Stat i Staten, med sin selvstændige Styrelse, der følte sig som sideordnet med den verdslige og søgte at drage såmeget som muligt fra dennes Område og under sit eget. Jo fuldkomnere et sådant hierarchisk System kunde gjennomføres, desto dybere rodfæstet viste den christelig-religiøse Ånd sig at være hos Folket, desto varigere og sterkere kunde dens Indflydelse blive. Det første mere betydningsfulde Skridt, der skete i denne Retning, var, at Biskopperne løsgjordes fra det rent personlige Afhængighedsforhold, hvori de stode til Kongen som dennes Hirdbiskopper eller Missionsbiskopper, og at Adam af Bremen skrev (ved År 1075), synes Forholdet at have været det samme som i Olaf’ernes Tid, inden Christendomspåbudet endnu var gjennemført. Han siger nemlig om de norske Biskopper (og de svenske), at de, «udnævnte af Kongen eller Folket, uden bestemt afgrændsede Biskopsdømer, opbygge Kirken i Fælledsskab, idet de gjennemrejse Landet, drage såmange de kunne til Christendomen og lede de således vundne Sjæle uden nogen indbyrdes Misundelse», og Rigtigheden af denne Skildring synes at stadfæstes ved vore egne Kilder.[5] Harald Hårdråde, der var så påholden på sin Magt, og hvem Adam af Bremen tillægger den ligefrem cæsaropapistiske Ytring, at han ikke blot var Norges Konge, men også dets Erkebiskop, har vel ikke skjøttet om at give sine Biskopper og derigjennem Kirken i det Hele en friere Stilling. Hos hans Søn og Eftermand, Olaf Kyrre, derimod og Magnus Barfods Sønner, Eystein og Sigurd, gjorde en mere religiøs Åndsretning sig gjeldende; på deres Tid havde desuden den store Reformbevægelse inden det katholske Kirkesamfund grebet alles Sind, så at også Kongerne førtes til at arbejde for Kirkens Uafhængighed, skjønt de derved indskrænkede sin egen Magt. Under Olaf Kyrre blev Landet på en varig Måde inddelt i visse Biskopsdømer, hvilke fra først af synes at have faldet sammen med de gamle Lagdømer, idet der blev en Biskop i det Throndhjemske, en i det Vestenfjeldske eller Gulathingslagen og en i det Søndenfjeldske eller Viken med Oplandene, og under den samme Konge gjordes ligeledes de første Skridt til Oprettelsen af faste Biskopsresidentser med tilhørende Kathedralkirker, af hvilke den ældste var den af Olaf Kyrre opbyggede Christkirke i Nidaros. Hvad der var begyndt af ham, fortsattes siden af Eystein og Sigurd Magnussønner. I deres Tid bleve Norges tre Biskopsdømer forøgede med et fjerde, nemlig Stavangers, og Bygningen af nye Kathedralkirker fuldendtes, hvorved tillige nye Biskopssæder bleve indrettede (Oslo — Halvardskirken; Stavanger — St. Svithunskirken).[6] Under disse Konger gjorde dernæst den norske Kirke et stort Fremskridt i en anden Retning, idet Tienden blev indført. Forud havde Biskopper og Prester havt sin Underholdning dels af visse engang for alle fastsatte Udredsler efter Mandtallet, dels af det til Kirkerne lagte Jordegods, dels af Betaling for de kirkelige Forretninger, dels af Gaver og Offer eller Ydelser, hvortil Bønderne i hvert Sogn frivillig havde forpligtet sig ligeoverfor sin Prest; men de Indtægter, der flød af disse Kilder, vare både sparsomme, og Geistligheden bragtes desuden, ved at aflønnes på denne Måde, i et trykkende Afhængighedsforhold til sine Sognefolk. Ved Tiendens Indførelse opnåede den på en Gang større Velstand og en mere fri og selvstændig Stilling. Det heder, at.Sigurd Jorsalfarer, da han i Jerusalem modtog en Spån af det hellige Kors, aflagde en højtidelig Ed om, at han skulde gjøre, hvad han formåede, for at få oprettet en Erkebiskopsstol i sit Rige og få Tiende-Ydelsen indført. Det sidste, der syntes at være det vanskeligste Stykke Arbejde, lykkedes ham, ialtfald for en Del,[7] derimod ikke det første. Den norske Kirke måtte endnu vente nogen Tid, inden den fik sin egen Metropolitan.

Den havde således vistnok ved Kong Sigurds Død arbejdet sig et godt Stykke frem i den Retning, i hvilken Tidsalderens rådende Grundsætninger førte. Men det var endnu meget langt fra, at den holdt det europæiske Mål, eller at den svarede til de Krav, som man i hin Tid opstillede i Hensyn på Kirkens Uafhængighed af verdslig Myndighed og Geistlighedens Særstilling som en egen, fra det øvrige Folk skarpt adskilt Stand. De norske Biskopper vare vel blevne udløste af det rent personlige Afhængighedsforhold til Kongen, hvori de havde stået, sålænge de regnedes for at høre til dennes Hird; det er måske også sandsynligt, at der, efter at en fast Dioecesan-Inddeling var bleven istandbragt, har været indrømmet Folket i hvert Biskopsdøme nogen Indflydelse på Biskopsvalgene;[8] men Kongen havde utvivlsomt fremdeles den afgjørende Stemme ved disse; han var fremdeles den norske Kirkes egentlige Hoved og rette Erkebiskop, langt snarere end de hamburgsk-bremiske eller de lundske Erkebiskopper, hvem Metropolitan-Myndigheden i Navnet var tillagt, men som var for langt borte til at øve nogen virkelig Indflydelse. Biskoppernes Kontrol med den underordnede Geistlighed og med Presteembedernes Besættelse må vistnok være blevet en virksommere, efterat de havde fået faste Sæder og bestemt afgrændsede Områder for sin Myndighed; men den gamle ukanoniske Regel, hvorefter Kongen eller Almuerne eller de private Kirkeejere øvede Kaldsretten til de af dem eller deres Forfædre opbyggede Kirker, stod fremdeles ved Magt. Presterne opnåede ved Tiendens Indførelse en mere anselig ydre Stilling end den, de forud havde indtaget; men deres Forhold til Folket var dog fremdeles et sådant, der stemte bedre overens med den nationale Charakter, som det norske Omvendelsesverk fra først af havde havt, end med det System, der nu var blevet det gjeldende inden den katholske Kirke. De levede blandt Bønderne som deres Lige, knyttede til dem ved Frændskabs- og Svogerskabsbånd, uden særskilte Rettigheder af nogen Betydning, undergivne den samme Lov og de samme Domstole. «Vore Lærere», heder det i Gulathingsloven,[9] «skulle have samme Mandhelge som enhver anden af os, og vi have afskaffet den Skik at straffe dem med Hug og Slag, såsom Vi besvogre os med dem og lade vore Sønner oplaere»; — i et aristokratisk Bondesamfund som det norske måtte det allerede gjelde som en stor Ting, at Presten optoges som Ligemand i Bøndernes Kreds, og det kunde her vanskelig finde Indgang, at der skulde tilkomme ham nogen særskilt eller højere Ret. I de gamle Christenretter er det påbudt, at, når der holdtes Arveøl eller Sjæleøl efter en død Mand, da skulde Presten og hans Kone indbydes; Presten skulde signe Øllet og Maden, og han skulde da sidde i Højsædet og Konen hans ved Siden af ham.[10] Lovene erkjendte således ved denne Tid, ligesom endnu meget senere, med rene Ord Presternes Ægteskab som gyldigt,[11] og der var i Norge ikke Tale om noget Coelibat, medens dette dog nu forlængst var opstillet som en almindelig Fordring inden den katholske Kirke og for en stor Del allerede gjennemført.

Det synes endog, som at den norske Kirke ved det her omtalte Tidspunkt har stået tilbage for Naborigernes, ialfald Danmarks, i Hensyn på Gjennemførelsen af de Krav, som Tidsalderens hierarchiske Udvikling havde stillet i Forgrunden: Kirkens Frihed, som det kaldtes, eller dens Uafhængighed af al verdslig Myndighed og Geistlighedens Udsondring som en særegen Stand fra det øvrige Folk. Vi minde om, hvad der før er berørt,[12] at Omvendelsesverket i Danmark og Sverige fra først af havde en mindre national og som Følge deraf også mere strengt-kirkelig Charakter end Omvendelsesverket i Norge, — at dette sidste udgik fra England og lededes af Landets egne Konger, medens den danske og svenske Mission udgik fra Tydskland og lededes af Udlændinger, hvis Virksomhed stod under fremmede og ofte fiendtlige Herskeres Beskyttelse; — særlig gjelder da dette om Danmark. De danske Prester kom således fra først af til at stå i et mindre fortroligt Forhold til Almuerne end de norske, ja, de synes tildels endog at have levet i et Slags klosterlig Ensomhed og Afsondring fra det øvrige Folk;[13] den nye Tro knyttedes ikke her til den gamle ved så jævne Overgange som i Norge; de christne Kirker rejstes ikke her i de hedenske Hovs Sted, og Presterne forpligtedes ikke her til at præsidere i de halvhedenske Arveøl eller Gilderne, hvor der blev drukket «til árs ok til friðar». Men heraf fulgte igjen, at de hierarchiske Grundsætninger om Kirken og dens Tjenere havde lettere for at gjøre sig gjeldende i Danmark end i Norge. Det blev således i det førstnævnte Land allerede i Begyndelsen af det 12te Århundrede gjort et alvorligt Forsøg på at gjennemføre Coelibatsloven; den fandt vel en voldsom Modstand og trængte først igjennem et Århundrede senere;[14] men her kunde det dog forsøges på en Tid, da der i Norge endnu ikke var Tale om sådant. Den norske Kirkes Grundlæggelse ved Landets egne Konger medførte, at disse fik en Magt over den, der vanskelig kunde brydes; i Danmark, hvor Kirken grundlagdes uden at finde nogen virksom Støtte hos Kongerne, eller endog i ligefrem Strid med dem, indtog den også fra Begyndelsen af en langt mere uafhængig Stilling ligeoverfor Kongedømet. Man finder ikke, at de danske Konger i samme Grad eller på samme Måde som de norske have tilegnet sig en lovgivende Myndighed i rent kirkelige Sager: Danmarks, ældste Lovgivning peger ikke tilbage på Kongedømet som sit Udspring, men synes at være istandbragt ved Overenskomster mellem Folket og Biskopperne.[15] Det hændte vel stundom også i Danmark, at Kongerne indsatte Biskopper af eget Valg; men en slig Fremgangsmåde synes dog aldrig her at være bleven Ret og Regel, som den var og længe vedblev at være i Norge.[16] I den ældste Tid var det vistnok de hamburgsk-bremiske Erkebiskopper, der i Regelen besatte Danmarks Biskopsstole eller øvede størst Indflydelse på deres Besættelse, og siden, da den danske Kirke udløstes fra det Afhængighedsforhold, hvori den havde stået til det bremiske Erkesæde, gik Valgretten fordetmeste over til Domkapitlerne eller de til Domkirkerne knyttede Konventer af Geistlige, der navnlig siden Gregor den Syvendes Tid spillede en så stor Rolle i den katholske Kirke, og på hvem dennes «Frihed» og selvstændige Styrelse i en så væsentlig Grad beroede. I Norge bleve slige Domkapitler først indrettede i 1152; i Danmark derimod gå de meget længere op i Tiden, og her havde allerede i Begyndelsen af det 12te Århundrede de fleste Domkirker sine Kapitler,[17] af hvis Stemme Biskopsstolenes Besættelse fornemmelig afhang. Den norske Kirke fik først i 1152 sin egen Metropolitan og dermed den Enhed, som var nødvendig for at give dens Styrelse Sammenhæng og Styrke; derimod blev Erkesædet i Lund, som bekjendt, allerede oprettet i 1104 og, om end også Norge og Sverige fra først af vare underlagte de lundske Erkebiskopper, kunde deres Virksomhed dog ikke på langt nær få en sådan Betydning for disse Landes Kirker som for den danske. Føjes nu hertil, at den danske Kirke allerede i Begyndelsen af det 12te Århundrede var i Besiddelse af en meget vidtstrakt selvstændig Jurisdiktion, idet de Geistlige, ikke blot i sine indbyrdes Retstrætter, men også når en Lægmand anlagde Søgsmål mod nogen af dem, — ikke blot i geistlige, men også i alle andre Sager, vare fritagne for de sedvanlige Domstole,[18] medens der i Norge på denne Tid ikke kjendtes nogen anden selvstændig geistlig Dommermyndighed, end den, der stod i Forbindelse med Retten til at pålægge Poenitents, altså i egentlige Samvittighedssager, udenfor hvilke «hverken en Sags Beskaffenhed som henhørende under Christenrettens Bestemmelser, eller en Persons Stilling som Geistlig eller Kirkens Embedsmand, eller en Ejendoms Beskaffenhed som Kirkegods, gjorde nogen Undtagelse med Hensyn til Rettergangen»,[19] — fremdeles, at der allerede i Begyndelsen af det 12te Århundrede var tilstået geistlige Stiftelser i Danmark Fritagelser i Hensyn på Skat eller anden Udredsel til Staten, der havde større økonomisk Betydning end dem, som på hin Tid vare tilståede eller endog kunde tilståes i Norge, hvor al Jord endnu var skattefri og den eneste Ydelse til Staten, Ledingen, opfattedes som et Vederlag for den personlige Krigstjeneste, fra hvilken selvfølgelig de Geistlige for sine Personer måtte være fritagne,[20] — endelig, at de ældste danske Kirkelove ved sin forholdsvis ringe Udførlighed, sammenlignet med de norske, tyde på, at den almenkirkelige, kanoniske Ret har været gjort gjeldende i en temmelig vid Udstrækning i Danmark, medens dette ikke var Tilfælde i Norge:[21] — kan det ikke synes tvivlsomt, at den danske Kirke ved det her omhandlede Tidspunkt var kommet langt videre i hierarchisk Udvikling end den norske, at den mere end denne og forud for denne havde nærmet sig til at blive et selvstændigt Samfund, en Stat i Staten.

Så meget mere påfaldende er den store politiske Rolle, som den norske Kirke kom til at spille knapt mere end en Menneskealder senere og på en Tid, da den danske Kirke endnu holdt sig i Baggrunden; vi se den ligesom med et Sæt at skyde forbi denne og i Løbet af få År at hæve sig fra fuldkommen Afhængighed og politisk Betydningsløshed til en dominerende Stilling, sådan som det aldrig lykkedes Kirken i Danmark at opnå; vi se de norske Biskopper træde i den skarpeste Opposition til Kongedømet og vove en Kamp på Liv og Død mod det længe før de danske og på en Tid, da disse endnu sluttede sig nær til Kongen og fandt den bedste Støtte for sin Magt i et sådant Forbund. Vi kunne dog ikke lade dette gjelde som et Vidnesbyrd om, at den norske Kirke nu virkelig, ved et Sprang i Udviklingen, skulde have overfløjet den danske i Hensyn til indre Samhold og Styrke, medens den kun en Menneskealder forud var så afgjort underlegen. Hvad der betingede dens sterke Fremtræden i sidste Halvdel af det 12te Århundrede, var ydre Forhold, og af disse ydre Forhold blev den drevet ind i en politisk Forgrunds-Stilling, som den ved sine egne indre Hjælpemidler ingenlunde var voxen. Den fandt, — samtidig med at der ved den nidarosiske Erkestols Oprettelse blev givet den en Formand, som kunde bringe Enhed og planmæssig Sammenhæng i dens hierarchiske Stræben, — et Stormandsparti for sig, til hvilket den kunde støtte sig under denne Stræben, medens Elementerne til et sådant Stormandsparti først holdt på at danne sig i Danmark; den fandt for sig en Modsætning i de rådende politiske Interesser, der på en Gang åbnede det videste Felt for dens Ærgjerrighed, medens en sådan Modsætning først senere indtrådte i Danmark og da også her blev en medvirkende Grund til at fremkalde lignende Kampe mellem Kirken og Kongedømet som dem, der udfylde en så stor Plads i Norges Historie i Slutningen af det 12te og Begyndelsen af det 13de Århundrede. Det var i visse Måder en skjæv Stilling, hvori den norske Kirke bragte sig ved at søge Støtte hos Stormandsætterne og stille sig i Opposition til Kongedømet, — det legitime, Olaf den Helliges Kongedøme; dette var jo nemlig i Folkets historiske Tradition uadskillelig forbundet med Christendomen, medens Aristokratiet havde sin Rod i den gamle Religion. Alligevel måtte dog en Alliance mellem Hierarchi og Aristokrati, under de daværende Forholde, siges at være en naturlig eller ligefrem uundgåelig. Biskopperne hørte fordetmeste selv til de gamle Storætter og stode under Indflydelse af de inden disse rådende Traditioner. Deres af Kirkens sande Tarv foreskrevne Opgave var at få den udløst af ethvert Afhængighedsforhold til den verdslige Statsmyndighed og at hævde dens frie Rådighed over sine egne Anliggender; men deres Stræben efter at gjennemføre denne Opgave måtte nødvendigvis bringe dem i Kollision med et Kongedøme, der opfattedes som en uafhængig, på sig selv beroende Ættebesiddelse, og til hvis Odel også Opsynet med Religion og Kirke regnedes for at høre; de måtte derfor gribe enhver Lejlighed, som frembød sig, til at få denne Kongedømets Charakter forandret og til at rykke det op fra en Retsgrund, på hvilken det kunde stille sig stejlt afvisende ligeoverfor alle kirkelige Krav på Frihed og Selvstyrelse. Og det traf sig da heldigt for dem, at Hovederne for de store Lendermandsætter, ved at drages bort fra sin Førerrolle inden de enkelte Stammer, havde nærmet sig til at blive et Parti, en særskilt Samfundsklasse, hvis naturlige Politik gik ud på at herske gjennem Kongedømet, at drage det ned fra sin Højde og gjøre det til et blot Redskab for Andres Ærgjerrighed. Hierarchi og Aristokrati mødtes altså, og det var naturligt, at de gave hinanden Hånden og sluttede sig på det nærmeste sammen.

Hvad der træder i Forgrunden i den norske Kirkes Historie i det her omhandlede Tidsrum, er Udviklingen af dens ydre Former: dens Organisation og Styrelse og Forhold til den verdslige Statsmyndighed. Dette Træk har den tilfælles med den middelalderske Kirke i Almindelighed. Det var jo også netop ved sin ydre Organisation, at Kirken i hin Periode virkede som den store Kulturmagt og opretholdt Forestillingerne om en højere åndig Ret midt under den herskende Lovløshed og råe Vold. Men vistnok gjelder det i en sær Grad om den norske Kirke, at dens Historie er sågodtsom helt optaget af de blotte Forfatningsspørgsmål. Om dens indre Rørelser, om Troeslivet, om Måden, hvorpå Christendomens Lære blev opfattet og tilegnet, og dens Indflydelse på Sederne og den rådende Livsopfatning i Tidsrummet nærmest efter, at den store Kamp mellem Hedenskab og Christendom var afsluttet og Religionsforandringen i det ydre fuldt gjennemført, give vore Kilder liden direkte Oplysning. — Denne Kamp selv derimod kunne vi følge i det Enkelte, og Kilderne indeholde en Mængde Træk til Oplysning om de åndige Tilstande hos Folket, medens den endnu stod på. Vi minde om, hvad der i det foregående er bleven fremhævet i Hensyn på Omvendelsesverkets nationale Charakter og den summariske Måde, hvorpå det blev gjennemført både i Norge og på Island. Det fulgte heraf, at den nye Lære fra først af kun blev tilegnet på en yderst ufuldkommen og udvortes Måde. Vel kunde de christne Lærere ikke i Troessager vise en lignende Imødekommen ligeoverfor det hedenske Religionsvæsen som i Hensyn på Skikke og ydre Forfatning; men den Omstændighed, at de nye Gudshuse rejste sig på de samme Steder, hvor de gamle havde stået, og at de hedenske Offermåltider omdannedes til christelige Fester, måtte dog bidrage til, at også Hedenskabets religiøse Forestillinger havde lettere for at vedligeholde sig sammen med de ny indførte og at forbinde sig med disse. Da det var Kongerne, fra hvem Christendomspåbùdet udgik, og som gjennemførte det, samtidig med at de befæstede sin egen Magt, blev det den politiske Side ved Religionsforandringen, der trådte sterkest frem for Folket; man opfattede Christendomen mere som en ny «Lov» end som en ny Lære og benævnte den også således.[22] Man antog den fordetmeste af rent praktiske Grunde; man bøjede sig for den, efterat den først i en ydre Forstand havde fået Overtaget, med den Respekt for den fuldbragte Kjendsgjerning, der er så charakteristisk for de germaniske Folk i Almindelighed og for Nordmændene i Særdeleshed, og som hænger sammen med deres praktiske, mere til Handling end til Spekulation oplagte Natur; man spurgte ikke efter, på hvad Måde den havde vundet Overtaget; det var nok, at den havde vist sig at være den sterkere; det bedste Argument for Christendomen i Nordmændenes Øjne var, at den havde sejret, og det faldt neppe mange ind at retferdiggjøre denne Sejr for sig ved at granske dens Lære. De Nyomvendtes Tro blev således en underlig Blanding af hedenske og christelige religiøse Forestillinger, i hvilken hverken det christelige eller det hedenske Element rigtig kunde komme til sin Ret. De Christnes Gud og de ham omgivende Engle og Helgener bleve et nyt Sæt Guder, der kom i de gamles Sted, uden dog ganske at kunne fortrænge disse; man tænkte sig dem som bedre og sterkere; men deres Væsen og Forhold til Menneskene opfattedes dog væsentlig på samme Måde, som de hedenske Guders havde været opfattet; de bleve, hvad Æserne før havde været, Menneskenes Venner og Forsvarere mod alle onde og ødelæggende Magter; man indviede Løftebægrene til Christus og Erkeengelen Michael, som man før havde indviet dem til Odin og Thor; man påkaldte Christus’s Hjælp, endog hvor det gjaldt Udførelsen af de mest uchristelige Handlinger, som Blodhævn og Mordbrand; man tænkte sig ham som en sejrrig Høvding, der havde «herjet i Helvede» og udført andre «Storverker» i god Vikingmaner, — «en mægtig Konge, der sad i Syden og havde underlagt sig Æsernes Rige»,[23] og Korset var hans «sigrmark», som Hammeren for Thor; man dannede sig på egen Hånd et efter disse, halvt eller helt hedenske, Forestillinger lempet Credo som det bekjendte, der tillægges Thrond i Gata:

Givne ere Engle gode,
Går jeg ej i Verden ene,
Mine Fjed følge
Fem Guds Engle.

Jeg beder Bøn for mig,
Bære de den for Christ,
Syv Salmer synger jeg,
Sørge Gud for mit Vel,

og om hvilket han bemerkede, da der blev ytret Tvivl om dets Rigtighed: «Det er nu så, som Du nok ved, at Christus havde tolv Læresvene eller flere, og de brugte hver sin Credo. Jeg har nu også min Credo, og der er mange Credoer, og de behøve ej alle at være eens for at være rigtige». — Hvad der fra først af optoges af den nye Religionslære, synes overhovedet at have indskrænket sig til de mere på Overfladen liggende Forestillinger, der nogenledes kunde bringes i Sammenhæng med den hedenske Livs- og Verdensopfatning; Christendomens dybereliggende Hoveddogmer derimod træde sågodtsom aldeles ikke frem i Traditionerne vedkommende Omvendelsesverket, og der er også al mulig Grund til at tro, at de kun have spillet en meget underordnet Rolle ved dette, at den overvejende Flerhed af de Nyomvendte neppe har kjendt dem, endsige forstået dem. Det kunde lidet nytte at tale om Menneskets Syndighed og Svaghed til Mænd, der vare opdragne i Vikinglivets Skole. Det vilde have været at stænge deres Hjerter for den nye Lære, om man havde lagt nogen Vegt på Fortællingen om Christus’s Lidelser og hånlige Død, da de allerhelst, for at kunne slutte sig til ham, vilde forestille sig ham som den store Høvding, hvem Lykken stadig følger, og som ikke lader sig kue af sine Fiender. Den himmelske Fred, som Christendomen lovede sine Bekjendere, kunde ikke være noget synderlig virksomt Lokkemiddel hos et Folk, hvis Natur var så stridbar, og som på egen Hånd havde opgjort sig et Lyksaligheds-Ideal af en så helt modsat Art, og hvad Skildringen af Helvedsstraffene angår, der spillede en stor Rolle i Omvendelsesverket hos andre Folk med svagere Nerver og en mere fængelig Indbildningskraft, da er der heller intet, som tyder på, at den har været brugt i nogen fremtrædende Grad til at vinde Nordmændene for den nye Lære, eller at den har gjort noget Indtryk på dem.

Saddanne vare altså de åndige Tilstande hos den første christne Generation i Norge. Dens Christendom var og måtte være, seet fra et strengt religiøst Standpunkt, kun et Navn. Hvorledes nu denne Christendom har udviklet og befæstet sig hos de nærmest følgende Generationer, derom ere vi, som sagt, fordetmeste henviste til blotte Gisninger. På det religiøse endnu mere end på det politiske Felt afløstes den voldsomme Bevægelse af en næsten fuldkommen Ro, og Omvendelsesverket synes, så uchristeligt det end havde været drevet, alligevel i en ydre Forstand at have løst sin Opgave på en Måde, der intet lod tilbage at ønske. Der er intet Spor af, at siden 1030 nogen hedensk Reaktion fandt Sted, eller at den gamle Religion, da den en Gang havde ligget under, beholdt Kraft nok til at vinde noget af det tabte Terrain tilbage, så at den atter kunde træde frem på Overfladen. Christendomen formåede, skjønt den var pånødet Folket, alligevel at opretholde sig ved sin egen Kraft, uden nogen yderligere Indskriden af den verdslige Arm. Og det kan selvfølgelig ikke drages i Tvivl, at den, under dette sit ubestridte ydre Herredøme, har befæstet sig også i en indre Forstand, forsåvidt som dens Lærdomme ere blevne stadig mere alment bekjendte og anerkjendte, medens på den anden Side de fra Hedenskabet stammende religiøse Forestillinger mere og mere have trådt tilbage og ere sunkne ned til en blot Overtro, som man ikke turde rigtig vedgå. Men at Christendomens religiøse Ideer skulde, ved det nærmere Kjendskab, have gjort et dybt Indtryk på Folkets Sind, at den kjølige Tilslutning eller blot formelle Underkastelse hos den første christne Generation skulde allerede hos de nærmestfølgende Generationer have givet Plads for en virkelig inderlig Tilegnelse, der kunde afføde et religiøst Liv, i sit Væsen og Princip forskjelligt fra det hedenske: derom foreligger intet Vidnesbyrd, og dette synes i sig selv fuldkommen usandsynligt. Vi høre om, at Olafsdyrkelsen, allerede i den nærmeste Tid efter den hellige Konges Fald, vandt en overordentlig Udbredelse hos Nordmændene, og at man valfartede i store Skarer til hans Helligdom og skjænkede Gaver til den; men ligesom denne Helgen ved sit Liv og sine Bedrifter havde en meget national og meget ukanonisk Charakter, således synes også hans Dyrkelse, der blev det mest fremtrædende Træk i Nordmændenes religiøse Liv efter Christendomens fuldkomne Indførelse, snarere at have smagt af den gamle Religion end af den nye; den hellige Olaf trådte med sit røde Skjæg og sin Øxe næsten ganske i Thors Sted i Folkets Opfatning; han blev, hvad denne havde været, Landets Skytsguddom (dets Landås) og var, som denne, stadig påferde mod Jøtner og onde Vætter. Vi se, at Nordmændene allerede tidligt foretoge hyppige Valfarter til hellige Steder udenfor Norge, og at de, da Korstogene vare begyndte, toge Del i disse på en, i Forhold til Landets og Folkets Kræfter, meget fremtrædende Måde; også heri gjenkjende vi snarere en Ytring af den hedenske Vikingånd end af en ny christelig Enthousiasme. Den samme Respekt for den fuldbragte Kjendsgjerning, der i så høj Grad havde lettet Christendomens Indførelse, og som havde sikret dens ydre Herredøme, efterat den først engang var bleven lovlig anerkjendt, måtte på den anden Side medføre, at man vedblev at stå i et meget kjøligt og udvortes Forhold til den, også efterat dens Lærdomme vare blevne bedre bekjendte, at den vedblev at opfattes mere som en Lov, som man bøjede sig for, og som man anså sig forpligtet til at lyde, end som en Lære, hvilken det var det enkelte Menneskes Sag at tilegne sig, at granske og fordybe sig i. At Kongerne fremdeles stode i Spidsen for Kirkevæsenet, måtte også bidrage til, at denne Opfatning blev fastholdt. Og hvad Religionens nærmeste Tjenere angår, Presterne, der levede blandt sine Sognebønder og delte deres Levevis, som præsiderede i deres Ølgilder med sine Koner ved Siden, og som, hvis man kan slutte af, hvad der fra en senere Tid er bekjendt om det norske Presteskab, ikke adskilte sig fra dem, ialtfald ikke på nogen fordelagtig Måde, i Hensyn på Seder, da skulde heller ikke disse kunne fremkalde nogen Forestilling hos Folket om, at den nye Religion var mere end blotte ydre Forskrifter, at den var noget i sit Princip forskjelligt fra, hvad den gamle havde været.

Der er, efter dette, fuld Grund til at antage, at, om end Christendomen har befæstet sig mere og mere hos de nærmestfølgende Generationer efter Omvendelsesverkets Gjennemførelse, så er dog dette kun eller væsentlig kun skeet ved Sedvanens og Lovens Magt hos et i eminent Forstand konservativt og lovlydigt Folk. Og det synes da på Forhånd lidet rimeligt, at en Lære, der fra først af var og fremdeles vedblev at være tilegnet på en så overfladisk og udvortes Måde, og som i sin inderste Kjerne var så stridende mod Folkets hele Natur, skulde have kunnet virke til at hæve Folkets Moral. Alligevel har man talt om den formildende og forædlende Indflydelse, som Christendomen øvede på Nordmændene allerede i de første Menneskealdere efter dens Antagelse,[24] og man har ment at have Beviser for denne formildende og forædlende Indflydelse. Adam af Bremen, der skrev i Olaf Kyrres Tid, giver Nordmændene det bedste Skudsmål for Christendom og gode Seder. «Norge er», siger han, «formedelst sine barske Fjelde og sin umådelige Kulde det ufrugtbareste af alle Lande, alene skikket for Fædrift .... Derfor opfostrer det også de kjækkeste Krigere, som ej ere blødgjorte ved Afgrødens Overflod, og som oftere angribe andre end selv angribes...... Tvungne af Fattigdomen i Hjemmet, fare de hele Verden om og hjemføre ved sine Sørøvertog andre Landes Rigdome, afhjælpende på denne Måde sit eget Lands Mangel. Men, efterat de have antaget Christendomen og ere blevne gjennemtrængte af bedre Lærdomme, have de nu lært at elske Freden og Sandheden, at nøjes med sin Armod, ja at adsprede det Samlede og ikke som før at samle det Adspredte. Og skjønt de alle fra først af have været trælbundne under Troldmænds skjændige Kunster, bekjende de nu med Apostelen enfoldigen Christum, ham den korsfæstede. De ere de mest afholdende af alle Mennesker og elske i høj Grad Tarvelighed og Mådehold såvel i Hensyn på Spise som Seder. Derhos have de en så stor Ærefrygt for Prester og Kirker, at den neppe gjelder for en Christen blandt dem, der ikke daglig skjænker Gaver til Messen, som han har hørt. Men Dåb, Konfirmation, Alteres Indvielse og Ordination til de hellige Grader kjøbes meget dyrt hos dem ligesom hos Danerne, hvilket, som jeg tror, kommer af Presternes Vindesyge, fordi Barbarerne endnu ej kjende til Tiendeydelsen og derfor nødes til at give såmeget mere for hvad der burde tilbydes dem gratis. Thi alt koster der Penge, endog Sygebesøg og Dødes Begravelse. Således blive deres ypperlige Seder, efter hvad jeg har hørt, alene skjemmet ved Presternes Gjerrighed. På mange Steder i Norge og Sverige ere Fæhyrderne endog Folk af den højeste Byrd, der leve på Patriarchernes Vis og af sine Hænders Arbejde. Men alle Norges Indbyggere ere de ivrigste Christne (christianissimi), undtagen de, som bo i det yderste Norden ved Oceanets Breder; om dem siges, at de endnu give sig af med magiske Kunster». — Dernæst heder det om Islændingerne, efter en kort, men ikke lidet forvrængt Beskrivelse af deres Land og Levemåde: «Dette er et lykkeligt Folk, hvem ingen misunder dets Fattigdom, og deri allerlykkeligst, at de nu alle have iført sig Christendomen. Der er meget ypperligt i deres Seder, især deres Kjærlighed, som er så stor, at alt hos dem er tilfælles, såvel for Fremmede som for Indfødte. Sin Biskop anse de som en Konge; på hans Vink vogter det hele Folk, og hvad han bestemmer efter Guds Vilje, efter Skriften, eller efter andre Folks Sedvaner, det gjelder for dem som Lov».[25] — Denne Skildring ser jo meget godt ud, når man blot kunde tage den for gode Vare. Men Adam af Bremens Efterretninger må benyttes med stor Varsomhed;[26] han havde aldrig været i Norge og måtte som Fremmed have ondt ved at opfatte rigtig de norske Forhold, om endog de Meddelelser, han fik, kunde være pålitlige; han er fremdeles tilbøjelig til at deklamere, og man har, vistnok ikke uden Grund, mistænkt ham for at ville (ligesom Tacitus) holde en indirekte Straffepræken for sine egne Landsmænd ved at skildre de nordiske Folks Liv og Seder i den skarpeste Modsætning til deres. Have Nordmændene t. Ex. ikke bedre fortjent sin Berømmelse for ivrig Christendom end den Attest, der gives dem for Mådehold og Tarvelighed: da har den ikke stort at betyde; thi det er noksom bekjendt af både ældre og yngre Kilder, at Mådehold i Mad og Drikke aldrig har hørt til de sterkest fremtrædende Fortrin hos vort Folk.

Over alle andre lovpriser Adam Islændingerne, som ved sin Kjærlighed, der er så stor, at alt hos dem er fælles, og sin Lydighed ligeoverfor Biskoppen næsten synes at fremstille Idealet af et christeligt Samfund, og herved er nu det at merke, at denne Skildring på en iøjnefaldende Måde svarer til, hvad Islands egne Kildeskrifter vide at berette. Rigtignok er der en Uoverensstemmelse i Hensyn på Tiden; Adam af Bremen synes at have foregrebet Udviklingen et lidet Gran ved den Ros, han yder Islændingerne for Lydighed ligeoverfor sin Biskop. Han skrev nemlig, medens den første islandske Biskop Isleif endnu levede, og om Isleif heder det udtrykkelig i Hungrvaka,[27] at «han i sin Biskopsdom havde stor Nød i mange Måder på Grund af Folkets Ulydighed; man kan nogenlunde skjønne, hvor stor Nød han har været i ved sine Undergivnes Ulydighed, Vantro og slette Seder, deraf, at i hans Tid Lovsigemanden på en Gang levede sammen med Moder og Datter, og da lagde somme Mænd sig på Vikingtog og Rov, og mangt og meget tog Folk sig da til, der vilde synes noget ganske uhørt, om det hændte nu». Men på hans Søn og Eftermand Gissur’s Styrelsestid synes Adam af Bremens Skildring at passe fuldkommen, efter de islandske Kilders Vidnesbyrd. Biskop Gissur Isleifssøn fik sat igjennem Tiendens Indførelse på Island, endnu før den var almindelig indført i noget andet nordisk Land, og dette er, siger Are Frode i sin Islendingabok, «et stort Tegn på, hvor lydige Indbyggerne vare denne Mand, at han kunde bringe det dertil, at alt det Gods, der fandtes på Island, ja Landet selv blev vurderet under Ed, og Tiender udredede, og en Lov derom vedtagen, at det skal være så, sålænge Island er bebygget».[28] Hans Fader havde på sit Yderste erklæret, at Islændingerne vilde have vanskeligt ved at få en ny Biskop, medmindre de forpligtede sig til at vise større Ærbødighed mod hans Eftermand, end de havde vist mod ham, og Sønnen, der førte sig dette Vink til Nytte, vilde ikke modtage det på ham faldne Valg, førend alle Høvdingerne havde lovet at være ham lydige i alt, hvad han kunde påbyde i Hensyn på Religionen og de kirkelige Forholde, såfremt han opnåede Biskopsvielse. Og de holdt dette Løfte; thi, heder det, «Gissur opnåede strax i den første Tid af sit Biskopsdom såmegen Anseelse og Værdighed, at så vilde hver Mand stå eller sidde, som han bød, ung og gammel, fattig og rig, Koner og Karle, og det kunde med Sandhed siges, at han var både Konge og Biskop over Landet, medens han levede».[29] «Biskop Gissur fredede så vel Landet», heder det i en anden Kilde, «at der i hans Tid ikke forefaldt nogen Stortrætte mellem Høvdingerne, og at den Skik at bære Våben på sig da lagdes meget af»,[30] og det anføres som et Vidnesbyrd om, hvor dybt rodfæstet de fredelige Sedvaner vare blevne under hans 36årige Styrelsestid, at det Året efter hans Død, da der på Althinget opstod Strid mellem to af Islands mægtigste Høvdinger, kun fandtes een Mand blandt den hele forsamlede Thingalmue, som var forsynet med Stålhue, og det uagtet dengang næsten hver Bonde over hele Island plejede at ride til Althinget.[31] Nu var Gissur vistnok ved sine personlige Egenskaber ualmindelig skikket til at øve Indflydelse på de islandske Stormænd og holde deres Stridbarhed i Tømme; det var ham, om hvem Harald Hårdråde skal have sagt, at han havde Stof i sig både til at blive Vikinghøvding, Konge og Biskop, og den Skildring, der gives af ham i en af Islands kirkehistoriske Kilder, svarer også ret vel til dette Udsagn. «Gizurr», heder det, «var mikill maðr vexti ok vel bolsvexti, bjarteygðr ok nokkut opineygð, tiguligr i yfirbragði ok allra manna goðgjarnastr, rammr at afli ok forvitr»; han, «var algjørr at sér um alla luti, þá er karlmaðr átti at sér at hafa»; han «var farmaðr mikill hinn fyrra hlut œfi sinnar, meðan Isleifr lifði, ok var jafnan mikils virr, hvar sem hann kom, ok var tignum mønnum á hendi, er hann var utanlands».[32] Alligevel vilde det være lidet rimeligt at føre den Fred, som det islandske Samfund nød, medens Gissur var Biskop, udelukkende eller væsentlig tilbage til hans overlegne Ånd og den personlige Indflydelse, han øvede på Landets Høvdinger.[33] Det viser sig nemlig, at om end hans Forgjænger havde havt mere Grund end han selv til at klage over Folkets Ulydighed, så var dog i det Hele det Århundrede, der fulgte nærmest efter Christendomens Indførelse og fuldkomne Befæstelse som Statsreligion, udmerket i Islands Historie ved en indre Fred, en begivenhedsløs Ro, som står i en påfaldende Modsætning til den nærmestforudgående Periodes voldsomme Brydninger. Tiden fra 930 til omkring 1030 er, som før udhævet, Islands store Sagatid; det er til denne Periode, at de fleste Traditioner henføres, hvoraf Sagaforfatterne have øst sit Stof; det var da, at de «Stortidender» forefaldt, der danne Indholdet for de fleste og bedste af de islandske Ættesagaer, og som fremstille Billedet for os af et uroligt gjærende Liv, af Kraft og Kløgt, men tillige af en ofte frastødende Sedernes Råhed og Vildhed. Ved År 1030 er det, som om Scenen med en Gang skiftes om. Kilderne til det følgende Århundredes Historie ere både langt færre og have tildels en ganske anden Charakter end Kilderne til det nærmest forudgåendes. En enkelt ubetydelig Proces—Historie (Bandamanna-Saga) og nogle få i de norske Kongesagaer indflettede Småfortællinger om islandske Mænds Skjæbner i Norge fraregnet, ere vi for dette Tidsrums Historie udelukkende henviste til Levnetsbeskrivelser af Biskopperne, der lægge an på at opbygge, og som, i Overensstemmelse med sin Gjenstand, ere affattede i en prædikenagtig, legendemæssig Stil. De blodige Privatfejder, de voldsomme Kampe på Thingene, Kappestriden mellem de hensynsløst-ærgjerrige og stridbare Høvdinger, der i den forudgående Periode gav Traditionen et så rigt Stof at bevare, viser sig at være bleven, omtrent samtidig med at Christendomen opnåede fuld Anerkjendelse som Statsreligion, afløst af en gjennem lange Tider uafbrudt fredelig indre Udvikling. Og heri turde man da vel altså have Ret til at «spore Christendomens kraftige Virkninger til Folkeåndens Formildelse og Sedernes Afslibning».[34]

Men have disse Virkninger ytret sig på Island, kan det ikke slå fejl, at de ligeledes må have ytret sig i Norge. Også på Island var nemlig Kampen mellem den gamle og den nye Lære meget kortvarig og blev også her afgjort til den sidstes Fordel, væsentlig på Grund af rent ydre, politiske Hensyn, om end ikke Christendomen her, som i Norge, indførtes ved ligefrem Tvang eller stod i ligefrem Forbindelse med Grundlæggelse af en ny Statsorden. Også på Island havde Omvendelsesverket en sterkt fremtrædende national Charakter, så at den nye Tro og de nye Skikke og den gamle Tro og de gamle Skikke ikke kom til at stå i en så skarp Modsætning som andensteds, men knyttedes sammen ved jævnere Overgange, og så at Geistligheden ikke kom til at udgjøre nogen selvstændig, ved sine Interesser og sin Levemåde fra det øvrige Folk skarpt udsondret Stand. Ja, dette gjaldt endog i meget højere Grad om Island end om Norge. I Norge havde fra først af ialtfald enkelte Kirker, nemlig de såkaldte Fylkes- eller Hovedkirker, havt en offentlig Charakter, og der var tillagt de ved disse ansatte Prester et fast Underhold dels af det Kirkerne tilhørende Jordegods, dels af visse en Gang for alle Bønderne pålagte Afgifter, hvorved de kom til at indtage en nogenlunde uafhængig Stilling ligeoverfor sine Sognealmuer. På Island derimod havde alle Kirker fra først af havt og vedbleve at have en rent privat Charakter. Høvdingerne og andre Mænd, der havde Råd dertil, lode opføre Kirker på sine Gårde og rådede da for disse Kirker som for sin øvrige private Ejendom og ansatte Prester til at betjene dem efter eget Forgodtbefindende. Under den herskende Mangel på geistligt oplærte Personer hændte det ofte, at Kirkeejerne selv modtoge Prestevielse for at kunne forestå Gudstjenesten i sine egne Kirker, og blandt dem, der således lode sig gjøre til Prester, møde vi mange af Islands mægtigste Høvdinger, Medlemmer af de gamle Godeætter, der i Hedenskabets Tid havde forenet en religiøs Myndighed med den verdslige, og som nu på denne Måde banede sig Vej til at gjenvinde, hvad Religionsforandringen havde berøvet dem. Når Kirkeejerne ikke selv kunde eller vilde overtage et sådant Hverv, lejede de sig Prester, på samme Måde som man lejer andet Tjenestetyende, eller de toge fattige Smågutter til sig i Huset, hvem de satte til Bogen og siden lode give geistlig Indvielse, for at de kunde forestå Gudstjenesten ved deres Kirker. I ethvert af disse Tilfælde måtte Prestens Stilling og Vilkår blive sådanne, der hverken stemte overens med Tidsalderens hierarchiske Fordringer eller med den Geistliges Kald i Almindelighed. Overtog Høvdingen selv at være Prest ved sin egen Kirke, blev den geistlige Stilling for ham kun en Bisag, omtrent som i Hedenskabets Tid Godens religiøse Funktioner kun havde udgjort en Del og det til og med en underordnet Del af Området for hans Virksomhed;[35] han var og vedblev at være fremfor alt verdslig Høvding, Statens, ikke Kirkens Repræsentant. Hvad Lejepresterne angår, da var deres Stilling en altfor afhængig, til at de på nogen tilbørlig Måde kunde udfylde sit Kald eller repræsentere den højere Ret, som det var deres Mission at repræsentere; deres Kontrakter med Kirkeejerne bleve kun sluttede for et År, og når Året var omme, beroede det på Kirkeejernes gode Vilje, om de fremdeles skulde forblive i sin Stilling; de kunde derfor i Regelen ikke betragtes eller behandles anderledes end som almindelige private Tjenere, og Loven selv omhandler dem på en Måde og i en Sammenhæng, der anviser dem Plads ved Siden af disse.[36] Værst farne og ydmygst stillede vare de, hvem Kirkeejerne havde fra Barnsben taget til sig og ladet opdrage til Prester for sine Kirker; i Hensyn på dem fastsatte Loven, at en sådan Prest ikke måtte forlade sin Kirke, medmindre han havde vedkommende Kirkeejers Tilladelse, eller medmindre han havde oplært en anden til at træde i sit Sted, og for det Tilfælde, at han gik fra sin Bestilling uden at have iagttaget disse Forskrifter, gav den endog Regler for hans Pågribelse ganske i Overensstemmelse med dem, der gjaldt for Pågribelsen af en bortrømt Træl. — Også Biskopperne indtoge en, i Forhold til den Opgave, som Kirken havde at løse i hin Tidsalder, meget ugunstig Stilling; de havde, før Gissur Isleifssøn skjænkede sin Fædrenegård Skålholt til Biskopsstolen, intet fast Sæde; de valgtes af Folket eller, som det heller bør hede, af Høvdingerne, og deres Embedsindtægter vare, forud for Tiendens Indførelse, overmåde tarvelige og indskrænkede til enkelte Sportler eller frivillige Gaver.[37]

Det er klart af disse Træk, at Kirken intetsteds kunde have et mindre hierarchisk Præg end på Island, at Geistligheden intetsteds i ringere Grad kunde have Charakteren af et selvstændigt, fra det øvrige Folk udsondret Samfund end her. Indtrædelsen i den geistlige Stand medførte ingen særskilt Ret, ingen Friheder eller Privilegier. Den islandske Kirke var sålidt i Besiddelse af nogen selvstændig Lovgivningsmyndighed[38] som af nogen særegen Jurisdiktion; kun i rene Disciplinærsager, d. e. sådanne Sager, hvori Biskoppen optrådte som Sagsøger mod en af sine underordnede Prester, havde de Geistlige, ifølge den ældste islandske Kirkeret, at møde for en af Prester sammensat Domstol, der opnævntes af Biskoppen på Althinget (prestadómr); men ingen udenfor Geistligheden var undergivet denne Domstol, og de Geistlige selv havde i alle andre Sager at svare for de sedvanlige Domstole.[39] Biskopperne havde Sæde og Stemme i Landets almindelige lovgivende Forsamling, Lagretten på Althinget, og deltoge således i den verdslige Styrelse sammen med de øvrige Høvdinger. Af Presterne hørte somme til Landets ypperste Ætter, medens andre vare stillede på Samfundets allerlaveste Trin; men om begge disse Klasser gjelder det, at de havde et mere verdsligt end geistligt Præg, og at de, uanseet sin prestelige Vielse, deltoge sammen med Lægfolket, og uden at adskille sig fra dette på nogen iøjnefaldende Måde, i det offentlige Liv eller i det daglige Livs praktiske Sysler. Vi finde Prester omtalte, der vare Godordsforstandere eller Lovsigemænd, og som altså med sit geistlige Kald forenede de højeste og ansvarsfuldeste verdslige Stillinger; vi høre om andre, at de vare ivrige Landmænd eller driftige Kjøbmænd og Skippere, eller at de anvendtes som Godsforvaltere eller til at forestå Husebygning o. desl.,[40] og i det Hele synes det en af disse islandske Prester tillagte Øgenavn «halfprestr» at have passet så omtrent på dem allesammen. Det er på Forhånd rimeligt, at en så verdslig Levemåde måtte medføre, at Presteskabet heller ikke i Hensyn på Seder kunde adskille sig fra det øvrige Folk, at det ikke engang kunde hævde det ydre Skin af en højere og renere Moral, og mange enkelte Træk tjene da også til at stadfæste dette. Men endog uden Hensyn hertil måtte den islandske Kirkes uselvstændige Stilling og Mangel på hierarchisk Organisation være til Hinder for, at den kunde gjennemføre sin moralske Mission. Vi må her atter minde om, at, så tilbøjelig man end i den nyere Tid har været til at betragte med Ugunst Kirkens Fordring på at være en Stat i Staten, eller til at lade alt, hvad der smager af Hierarchi, gjelde som en Forvildelse, en Udskejelse fra den oprindelige, med Religionens sande Væsen mere stemmende Forfatning, så er det dog vist, at den middelalderske Christendoms civilisatoriske og moralske Virksomhed var mere betinget af dens ydre Organisation end af dens Lære. Det var ved den ydre Glands, hvormed den fremtrådte, at den gjorde det dybeste Indtryk på Sindene og fik den største Kraft til at holde Råheden og Vilkårligheden i Tømme; det var ved dens Tjeneres Sammenslutning til et selvstændigt, skarpt afsondret Samfund, der var unddraget verdslig Lov og verdslige Domstole, at den fornemmelig bidrog til at emancipere Moralen fra Politikken og til at vække eller nære Forestillingen om de moralske Forskrifters Gyldighed, uafhængigt af ethvert ydre Hensyn.[41] Og hvor langt var det nu ikke fra, at den islandske Kirke — navnlig i det første Århundrede af dens Beståen — fyldestgjorde de her anførte Betingelser for en dybere indtrængende Virksomhed! Skulde denne Kirke, med sine tarvelige Træskur istedetfor højtrejste Kathedraler, med sine Biskopper, der udvalgtes af og blandt de verdslige Høvdinger, til hvem de vare og forbleve på det nøjeste knyttede gjennem fælles Traditioner og fælles Interesser, med sine Prester, for hvem det geistlige Kald kun var en Biting, medens de iøvrigt vare virksomme som Lovkyndige, som Ledere af den verdslige Styrelse eller som Kjøbmænd og Landmænd, eller som indtoge et Tjenestetyendes ydmyge Plads hos Stormændene, af hvem de brugtes i det daglige Livs allerlaveste Sysler, — skulde denne Christendom, der, efter Måden, hvorpå den blev udført, var og længe måtte vedblive at være hos de allerfleste et kun udvortes overdækket Hedenskab, virkelig have formået, og det næsten umiddelbart efter dens Indførelse, at tilvejebringe en gjennemgribende Forandring til det Bedre i Folkets Seder og Tænkemåde: — da må det samme have gjeldt, og det endda i højere Grad, om Kirken og Christendomen i Norge.

Men en nærmere og mere omfattende Betragtning af Islands Historie godtgjør tilstrækkeligt, at når der, efterat Christendomen var bleven anerkjendt som Statsreligion på Island, indtrådte en længere Periode af indre Fred, så har man ikke Ret til deri først og fremst at se en Virkning af den nye Religions forædlende og formildende Indflydelse på Sederne. Efter denne Fredstid følger nemlig en Periode, hvis Charakter er en så helt forskjellig, at det er «som at komme fra Lugn og Solskin ud i den voldsomste Uvejrsbyge».[42] Allerede et Par År efter Biskop Gissurs Død kom det til voldsomme Optrin på Althinget mellem et Par af Islands mægtigste Høvdinger, og efter Midten af det 12te Århundrede, da Hvamm-Sturla havde begyndt sin politiske Bane, og endnu mere i hans Sønners og Sønnesønners Tid — den såkaldte «Sturlungaöld», — søndersledes Landet mere og mere af de vildeste Partifejder, som omsider endte med, at det islandske Folk — udmattet og oprevet og fortvivlende om sig selv — opgav sin Selvstændighed og kastede sig i det norske Kongedømes Arme. I Beretningerne om disse Fejder åbenbarer sig en Blodtørst, en Hårdhed, hed, et voldsomt Begjer efter Gods og Magt, som ikke giver den hedenske Tidsalder noget efter, og desuden en Troløshed og Falskhed, en Mangel på Agtelse for den lovlige Retsorden, en Opløsning af det huslige Liv og en Tøjlesløshed i Forholdet mellem Mand og Kvinde, hvortil Sagaoldet forud for 1030 ikke på langt nær frembyder noget Sidestykke.

Vi kunne, når vi stille os Sturlungetidens oprørende Mordbrands- og Overfaldsscener for Øje, umuligt lade den forudgående Periodes indre Fred gjelde som et Vidnesbyrd om, at Religionsskiftet skulde have øvet en umiddelbar Indflydelse til at hæve Folkets Moral; — vi kunne det såmeget mindre, som vi, netop samtidig med at Partifejderne atter kom i Gang, — d. v. s. efter Midten af det 12te Århundrede, — møde de første Tegn på en dybere Tilegnelse af den nye Religion, de første Ytringer af et virkelig religiøst-kirkeligt Liv hos Islændingerne, overensstemmende med det, hvorigjennem Christendomen andensteds åbenbarede sin moralske Indflydelse. Vi må se os om efter andre Grunde til hin Fred, der så fordelagtig udmerker det første Århundrede efter Christendomens Indførelse på Island, og vi finde disse i den politiske Udvikling.

Hvad der gav Perioden før 1030 dens urolige og voldsomme Præg, var — foruden Sammenstødet mellem Hedenskab og Christendom — den Omstændighed, at Forfatningsforholdene endnu savnede Orden og Fasthed. En Række af store Ætter, hos hvem en aristokratisk Æresfølelse og Sands for og Evne til at herske var udviklet, havde taget Landet i Besiddelse uden nogen fælles Plan eller indbyrdes Aftale; de byggede Templer og lode indrette Thingsteder på sine Landnåm, og hver af dem samlede om sig en Menighed af mindre mægtige eller mindre højbyrdige Familjer, der ikke følte sig sterke nok til at stå på egne Ben; men de således opståede Småstater havde ingen fast Begrændsning og vare fra først af ikke indbyrdes forbundne ved noget retsligt Bånd. Forholdet mellem den enkelte Gode og hans Undersåtter var et rent personligt og kunde løses fra begge Sider; blev nogen misfornøjet med den Høvding, til hvis Menighed han hørte, stod det ham frit for at melde sig ud af den og træde ind i en anden, hvis Forstander var villig til at modtage ham som sin Thingmand;[43] heller ikke var der noget retsligt til Hinder for, at hver, som vilde, kunde bygge et nyt Tempel, indrette et nyt Thingsted og forsøge på at danne en ny Stat eller Menighed, sideordnet og ligeberettiget med de forud bestående. I disse Forhold lå selvfølgélig Spiren til en Uendelighed af Rivninger og fiendtlige Sammenstød: mellem de oprindelige Herskerætter indbyrdes, af hvilke hver søgte at drage såmeget som muligt under sig, og mellem dem og nye Ætter, der svang sig i Vejret og grundede selvstændige Småstater, til Fortrængsel for de allerede forud tilværende.

Det første Skridt til en fastere Ordning skete ved Oprettelsen af Althinget, hvorved de styrende Ætter opgave noget af den fulde Souverainetet, som de indtil da havde været i Besiddelse af hver i sin Kreds, og forenede sig om en fælles Styrelse af det hele Land. Det næste Skridt foretoges en Menneskealder efter (ved År 965), da det, ifølge Thord Gellers Forslag, blev vedtaget at dele Landet i fire Fjerdinger, som hver skulde omfatte et vist Antal Thingsogne, af hvilke igjen hvert skulde dannes af 3 Godord.[44] Herved afsluttedes Kredsen af de regjerende Ætter, ialtfald forsåvidt, at de Godord, der siden opstode, ikke kunde opnå statsretlig Gyldighed ved Siden af de ældre eller nogen Andel lige med disse i den fælles Landsstyrelse; og med denne Inddeling af Landet i faste Thingkredse stod da vistnok i Forbindelse en forandret Organisation af Althinget, idet den lovgivende og den dømmende Myndighed adskiltes og denne sidste overdroges til de såkaldte Fjerdingsdome, hvis Medlemmer opnævntes af Goderne, medens den lovgivende Myndighed forblev hos Lagretten, i hvilken Goderne selv toge Sæde og Stemme.[45] — Det tredie Skridt endelig skete ved Fimtardomens Oprettelse i 1004. Af hvad der i Njåls-Saga berettes om denne Foranstaltning synes at fremgå, at den ikke blot har været fremkaldt ved Trangen til en Forbedring i den hidtil bestående Rettergangsorden, men at den har stået i Sammenhæng med en ligefrem politisk Bevægelse. Det heder, som bekjendt,[46] at Njål, da han ønskede at skaffe sin Fostersøn Høskuld et Godord, men intet var at få tilkjøbs, søgte at nå sit Mål ad en Omvej. Han gav dem, der henvendte sig til ham i Rettergangsspørgsmål, forkerte Råd, hvilket havde til Følge, at deres Sager ikke kunde komme til Afgjørelse ved Fjerdingsdomene, og at mange omsider erklærede, at de, hellere end at gå Rettens Vej, vilde prøve på at verge sin Sag med Odd og Egg. Nu optrådte Njål og foreslog, at en Fimtardom skulde indrettes, for hvilken alle de Sager skulde komme, som på Grund af Formalitetsfejl eller af andre Grunde ikke vare blevne afgjorte ved Fjerdingsdomene, fremdeles at der til de 39 gamle Godord skulde føjes 12 nye, hvis Forstandere sammen med Forstanderne for de gamle Godord skulde opnævne Medlemmerne af Fimtardomen, endelig at inden den lovgivende Forsamling eller Lagretten den afgjørende Stemme for Fremtiden skulde være forbeholdt den Trediedel, der sad på Midpallen, og at denne skulde besættes ved Valg blandt de viseste og forstandigste Mænd. Det heder nu videre, at alle disse Forslag vedtoges, idet man erkjendte Nødvendigheden af at forbedre Rettergangsvæsenet for at opretholde Fred og Enighed i Landet. Men i den her givne Fortælling er hverken Njåls Optræden eller Høvdingernes Villighed til at gå ind på hans Forslag motiveret på nogen rimelig Måde. Fimtardomens Indstiftelse finder sin naturlige Forklaring i Ønsket om at afhjælpe de Mangler, der klæbede ved den ældre islandske Rettergangsorden; men det var ingenlunde nødvendigt for dette Øjemed at oprette nye Godord, og man må derfor spørge, hvorfor Njål, når hans Formål kun var at skaffe Fostersønnen et Godord, valgte at slå ind på en så lang og tilsynelandende så usikker Omvej for at komme til dette Mål, eller hvorfor de 39 regjerende Herrer så villig fandt sig i den Formindskelse af deres Magt, der måtte følge af, at 12 nye Godord oprettedes, når de, uden at bringe et så stort personligt Offer, havde kunnet afhjælpe de Mangler i Rettergangsvæsenet, hvorover der klagedes. Njåls tredie Forslag i Hensyn på Organisationen af den lovgivende Forsamling eller Lagretten synes dernæst hverken at stå i Sammenhæng med Fimtardomen eller med Oprettelsen af de nye Godord, og, da det gik ud på, at Lagrettens midtre Bænk, hvor Goderne hidtil selvnævnt havde taget Sæde, skulde besættes ved Valg og altså syntes at tilsigte en Reform af Forfatningen i demokratisk Retning, bliver det dobbelt besynderligt, at Njål kunde optræde slig, når han ønskede at vinde de regjerende Herrer for et personligt Formål, eller at disse så villigt føjede sig efter ham. Nu fremgår det endelig af de senere islandske Retsbøger, at det ikke forholder sig så, som Njåls Saga fortæller, at nemlig alle de af ham ved denne Lejlighed fremsatte Forslag vedtoges og fik Lovskraft. Fimtardomen oprettedes, de tolv nye Godord ligeledes, og der indrømmedes Forstanderne for disse nye Godord forsåvidt Del i den fælles Landsstyrelse, som de fik Ret til sammen med Forstanderne for de 39 ældre Godord at opnævne Fimtardomens Medlemmer; derimod bleve Forslagene til en forandret Organisation af Lagretten kun tildels vedtagne; ifølge den senere islandske Lovgivning hvilede vistnok den besluttende Stemme hos dem, der sad på den midtre Bænk, overensstemmende med Njåls Forslag, medens det oprindelige Forhold utvivlsomt har været, at alle Lagrettens Medlemmer afgave sine Stemmer; men istedetfor at efter Njåls Forslag denne midtre Bænk skulde besættes ved Valg blandt de viseste og forstandigste Mænd, var det ifølge de ældste bevarede Retsbøger fremdeles Forstanderne for de 39 gamle Godord, som her selvnævnt toge Sæde, og som altså havde sat sig i faktisk Enebesiddelse af den lovgivende Myndighed. — Det tør ifølge det her oplyste gjelde som rimeligt, at Sammenhængen i den hele, i Njåls-Saga romanagtig udpyntede og for et poetisk Brug tilstelte og forvanskede, men på et umiskjendeligt faktisk Grundlag hvilende Historie har været denne: Idet Kredsen af de statsretlig anerkjendte og i den fælles Landsstyrelse deltagende Godordsforstandere i 965 afsluttedes, ere flere ansete og mægtige Familjer, som måske allerede vare i Besiddelse af Godord, eller som senere have kunnet oprette sådanne, blevne tilsidesatte. Disse Familjer have dannet et misfornøjet Parti, der agiterede for at opnå Ligeberettigelse for sig og sine Godord med de 39 regjerende Godeætter, og som deres Repræsentant har Njål optrådt, idet han fremsatte sine Forslag om Fimtardomen og Lagrettens nye Organisation. De regjerende Herrer have neppe følt sig meget opbyggede ved disse Forslag; men de have på den anden Side fundet det hensigtsmæssigt at indtil en vis Grad imødekomme de Krav, der stilledes til dem, for at undgå en demokratisk Agitation, der kunde blive endnu mere farlig for deres Magt; de gik altså ind på at oprette en Række nye Godord, eller snarere — da disse Godord vistnok for en stor Del allerede faktisk bestode, — at anerkjende dem og give dem Del i den fælles Landsstyrelse, forsåvidt som de skulde være med i at opnævne Medlemmerne af den nye Fimtardom, der indstiftedes af Hensyn til rent praktisk-juridiske Behov, men af Forslaget om Lagrettens nye Organisation optoge de kun, hvad der tjente til Forøgelse af deres egen Magt, nemlig Indskrænkningen af Stemmeretten til dem, der sad på Midpallen, medens de lode Resten falde, der gik ud på, at Midpallen skulde besættes ved Valg, og hvis Hensigt efter al Sandsynlighed var at åbne de nye Goder Adgang til fuld Ligestilling med de gamle, og det lykkedes dem på denne Måde at vinde fuldt Vederlag, og mere end det, for hvad de tabte ved Oprettelsen eller Anerkjendelsen af de nye Godord. — Med andre Ord: den uden Tvivl længe ulmende Strid mellem de 39 regjerende Huse og de andre højbyrdige eller ansete Ætter, som i 965 ved Islands Inddeling i faste Thingkredse vare blevne tilsidesatte og udelukkede fra den fælles Landsstyrelse, endte med et Kompromis; de regjerende Huse gjorde Indrømmelser ligeoverfor disse, men betænkte med det samme rigeligt sig selv; de optoge i sin Kreds — om end ikke med samme Ret — de mægtigste af de udenfor stående Ætter, brød Odden af deres Opposition og udvidede sit Herredøme, samtidig med at de sikrede det mod enhver udenfra truende Agitation.[47] Det islandske Statssamfunds Udvikling havde ved dette Kompromis nået frem til en foreløbig Afslutning; de store Ætter havde delt Landet mellem sig, ordnet Landsstyrelsen til sin Fordel, draget til sig det øvrige Samfunds dygtigste og for deres Magt farligste Elementer; de stode nu som en tætsluttet, nøje forbundet Kreds, mod hvilken ingen kunde tænke på at sætte sig op, sålænge den var enig, og da nu Christendomen samtidig havde opnået at erkjendes som Statsreligion, var for lang Tid ethvert Ufredsfrø fjernet fra Samfundet, Kilderne tilstoppede, hvorfra de indre Rivninger havde havt sit Udspring. Det var naturligt, at i et Samfund, der så ubetinget beherskedes af sine store Ætter, også Kirken fra først af blev underordnet Aristokratiet og inddraget i dets Interesse. En Kirke, hvis Biskopper valgtes af og blandt Høvdingerne, og hvis Prester for en stor Del kun havde modtaget den geistlige Vielse af Hensyn til sin verdslige Høvdingstilling, kunde alene være et Tilbehør til Staten, og Biskopsvelden på Island i Slutningen af det 11te og Begyndelsen af det 12te Århundrede var heller ikke Udtryk for Kirkens Herredøme over Staten, men tvertimod for Statens Herredøme over Kirken; det var ikke som uafhængige Kirkefyrster, men som Repræsentanter for de store Ætter, som selvskrevne Medlemmer af Landets lovgivende Forsamling, der forenede en høj geistlig Verdighed med sin verdslige Magtstilling, at Biskopperne kunde optrædè som de øverste Ledere af det Samfund, til hvilket de hørte. Dette Samfund, med sine halvt geistlige, halvt verdslige Høvdinger, havde langt mere Overensstemmelse med Hedenskabet, i hvilket Kirke og Stat var smeltet sammen, end med Christendomen, der krævede en Adskillelse mellem begge. Men Adskillelsen mellem Kirke og Stat, skjønt nødvendig, for at Christendomen med Kraft kunde gjennemføre sin moralske Mission, medførte Strid, medens den halvt hedenske Tingenes Tilstand med verdslig og geistlig Myndighed nøje forenet og samlet hos de samme Personer var en ny Støtte for det enige Aristokratis Velde og en Grund mere til, at der efter Christendomens Indførelse fulgte en så lang og uafbrudt Fredsperiode.

Og som denne Fred, efter hvad der nu er vist, hænger sammen med Udviklingen af de politiske Forfatningsforhold, således er det fremdeles i disse, at vi må søge den nærmeste Grund til de indre Splittelser, hvorved det følgende Tidsrum i Islands Historie er charakteriseret. Det islandske Aristokrati, sådan som det efter langvarige Kampe havde organiseret sig i Begyndelsen af det 11te Århundrede, udgjorde en, om end ikke retslig så dog faktisk, strengt afsluttet Kreds af Ætter. Men et Aristokrati af denne Art må, ifølge en naturlig Udviklingslov, i Tidens Løb gå over til et Oligarchi; Storætterne smelte sammen, og jo færre de blive, jo vanskeligere må det blive at opretholde Fred og Enighed mellem dem. De islandske Godord havde, som før nævnt, en rent privatretlig Charakter; de vare ikke blot arvelige, men de betragtedes ligefrem som en Ejendom, der kunde deles, selges eller kjøbes eller bortskjænkes efter Behag. Heraf fulgte, at, idet Godeætterne smeltede sammen eller døde ud, kunde flere Godord ophobes på enkelte Hænder, og på denne Måde forstyrredes den Ligevegt inden Aristokratiet, der var en Forudsætning for den islandske Forfatnings fredelige Beståen. Magtbegjeret og Ærgjerrigheden stimuleredes hos de Høvdinger, der havde hævet sig over de øvrige ved at komme i Besiddelse af flere Godord; de kunde tænke på at vinde et Overherredøme over den. hele Ø: der opstod Jalousi mellem dem, og heraf fremkaldtes de voldsomme Fejder efter Midten af det 12te Århundrede. Under disse Fejder viser det sig da atter, som sagt, på en umiskjendelig Måde, hvor langt det var fra, at Christendomens Ånd havde formået at gjennemtrænge og lutre det islandske Samfund. Vi møde atter den gamle Vildhed og Råhed, ja mere end det! vi møde Vidnesbyrd om en moralsk Slappelse, der nøder os til at antage, at Troesskiftets umiddelbare Virkning på Folkets Moral, sålangt fra at være en løftende, en formildende og forædlende, snarere har gået i en modsat Retning. K. Maurer har i sit nyeste Verk over Island, idet han fremhæver de mange Træk af indre og ydre Opløsning i Sturlungetidens Historie, udtalt, at denne Opløsning ikke fyldestgjørende lader sig forklare af de politiske Forhold alene, at den peger tilbage på en anden, dybere liggende Årsag. «Zum Theil», siger han, «lässt sich jene entsetzliche Zerrüttung auf die politische Lage zurückführen .... Zum Theil dagegen, und vielleicht zum sehr überwiegenden Theil, macht sich auch noch ein ganz anderer Umstand dabei geltend, der Uebergang nämlich, so paradox dies klingen mag, zum neuen Glauben. Je entschiedener das Heidenthum als eine durch und durch nationale Religion mit dem ganzen Leben der Nordieute verwachsen gewesen war, je entschiedener und allseitiger dasselbe zumal auch alle sittlichen und rechtlichen Vorstellungen des Volkes bestimmt und getragen hatte, desto empfindlicher musste natürlich die Lücke sein, welche dessen Aufgeben bei diesen hinterliess. Je aüsserlicher andererseits die Motive gewesen waren, welche die grosse Masse des Volkes zum Glaubenswechsel bestimmt hatten, ... desto weniger konnte selbstverständlich das Christenthum zunächst noch befähigt sein, diese Lücke seinerseits auszufüllen. In den ersten Jahrzehnten nach der formellen Annahme des neuen Glaubens konnte sich dieser Uebelstand allerdings noch weniger fühlbar machen, da einerseit das Heidenthum noch auf längere Zeit hinaus thatsächlich die Gemüther beherrschte, und andererseits der glühende Eifer und das ächt christliche Verhalten der Wenigen, welche sich aus tief innerster Ueberzeugung der neuen Lehre zugewandt hatten, soweit ihr Einfluss reichte, auch dem Christenthume einen energischen Einfluss auf das aüssere Verhalten sicherte. Aber nachdem erst die im Heidenthum herangewachsene Generation abgestorben, und auch deren nächste Descendenz, die aus Mangel an Klerikern noch ziemlich im heidnischen Geiste erzogen sein musste, hinübergegangen war, nachdem andererseits das Christenthum zur Gewohnheitssache geworden war, und statt durch begeisterte Neophyten nur mehr durch Priester vertreten wurde, welche nur nothdürftig abgerichtet zumeist mit den aüsseren Formen der neuen Religion so vollauf zu thun hatten, dass sie sich um deren inneren Gehalt nur wenig kümmern konnten, und welche überdiess theils durch ihre hervorragende politische Bedeutung, theils umgekehrt durch ihre gedrückte sociale Lage allzusehr Lücke, welche die aüsserlich durchgeführte und innerlich doch ganz und gar nicht vollzogene Glaubenswechsel in den Gemüthern hatte entstehen lassen, in ihrer vollen, furchtbaren Bedeutung zu Tage treten: es erklärt sich leicht, dass die Gährung, welche jeder rasche Bruch mit den Gesammtzuständen der Vergangenheit erzeugen muss, auch in diesen Falle zunächst gerade die schlimmsten Elemente des Volk und die verwerflichsten Seiten seines Nationalcharakters an die Oberfläche trieb».[48] — Vi tro, at den her givne Udvikling i Hovedsagen rammer det Rette. Det er vistnok så, at Sturlungetidens Partifejder nærmest bleve fremkaldte ved Aristokratiets Overgang til et Oligarchi og Godordenes Ophobning på enkelte Hænder, og det er ikke mindre vist, at selve disse, altid blodigere og mere forbitrede, altid mere omsiggribende Fejder må have øvet en forvildende Indflydelse på Sederne. Alligevel vil man dog ikke på denne Måde kunne føre det dybe moralske Forfald, hvorom Beretningerne fra Sturlungetiden bære Vidne, helt og holdent tilbage til hine ydre politiske Forhold. En sådan Forklaring forslår ikke. Det hedenske eller halvhedenske Sagaold var ligeså kampopfyldt; men Kampene i denne Periode førte dog ikke så dybt ned. Det er øjensynligt, at der har været en Sygdom tilstede forud, som de politiske Splittelser kun forværrede og bragte til at slå ud, og at omvendt disse Splittelser netop derfor fik en så voldsom og uheldsvanger Charakter, fordi de vare forberedede ved en indre Opløsning, som havde kunnet gribe om sig i Stilhed, medens Overfladen syntes ren og klar, sålænge endnu de store Ætter, der på en Gang styrede Kirke og Stat, vare enige og alt bøjede sig for dem.

Men herfra kastes nu atter, ved den ligeså iøjnefaldende som naturlige og let forklarlige Parallelisme mellem Islands og Norges Historie, et Lys også over denne sidste. Også i Norge indtrådte der, efter Christendomens Indførelse og Befæstelse som Statsreligion, en Periode, der, sammenlignet med den nærmest forudgående, må siges at frembyde Billedet af en jævn og fredelig Udvikling. Vi have seet, at den væsentlige Grund hertil lå i de forandrede politiske Forhold, der medførte, at Høvdingerne ikke længere kunde træde i åben Opposition til Staten og det nationale Kongedøme, medens de på den anden Side dog endnu længe vedbleve at være altfor nøje knyttede til Stammen og Stammelivet, til at kunne samle sig om nye, med den forandrede Situation stemmende Formål for sin Ærgjerrighed. På denne Måde blev der dækket over det indre Brud, som måtte være en Følge af den voldsomme Fortrængelse af den nationale, med Folkets Liv og Samfundsorden på det inderligste forbundne Religion og Indførelsen af en ny, hvis Kjerne fordetmeste forblev uforstået og utilegnet, så at de uheldige Virkninger af dette Brud ikke strax kunde træde frem. Der måtte desuden hengå nogen Tid, inden disse Virkninger gjorde sig gjeldende i sit fulde Omfang. Og endelig: den sterke Bevægelse, hvori Kampen mellem Hedenskab og Christendom havde sat Sindene, måtte vedligeholde sig en god Stund, efterat Kampen var afsluttet, og i denne Bevægelse, i de første Christendomsforkynderes smittende Enthousiasme, i det dybe Indtryk, som de to Apostelkongers store Skikkelser efterlode hos Folket, havde dets åndige Liv et Vederlag for hvad Religionsforandringen brød ned uden at kunne bygge op igjen. Men dette Indtryk blegnede efterhånden; den glødende Kampiver måtte kjølnes, når der ikke længer var nogen ydre Modstand at slå ned, og nu kunde det blive åbenbart, at den nye Tro, med alle dens Fortrin, dog ikke formåede at udfylde den gamles Plads, fordi den ikke, som denne, var udrunden af den samme Rod, hvorfra Folkets Livsopfatning og Charakter og Samfundsformer havde sit Udspring. Der blev en Tomhed tilbage, en dyb Kløft mellem de religiøse Ideer og det virkelige Liv, som nødvendigvis måtte få en uheldig Indflydelse på Moralen, både den offentlige og den private. Og heri tør man da se et af de Grundforhold, som vare med at påtrykke det følgende Tidsrum i vor Historie dets ejendomelige Præg, og hvorved Borgerkrigene i Norge fra Midten af det 12te Århundrede til Midten af det 13de Århundrede bleve et både i Hensyn på Tid og Charakter så nær tilsvarende Sidestykke til den islandske «Sturlungaöld».

Når Adam af Bremen berømmer Nordmændene, fordi de, medens de før gjennemstrejfede hele Verden og hjemførte ved Sørøvertog andre Landes Rigdome, nu, efterat have antaget Christendomen og fået en bedre Undervisning, elske Freden og Sandheden og nøjes med sin Fattigdom: da er det vel sikkert, at han forsåvidt har Ret, som den gamle Skik, at Høvdinger og mægtige Bønder hver Sommer droge i Viking for at «afla ser fjár», på hans Tid var så godt som aflagt; men desto mere tvivlsomt er det, om denne Forbedring havde sin Grund deri, at de havde lært at «elske Freden». Det fortælles om flere norske Stormænd under Harald Hårdrådes Styrelse, at de droge i Viking på gammel Vis, således om Finn Arnessøn, hans Broder Kalf, Guthorm på Ŗingenæs, Håkon Ivarssøn; ja blandt Nordmændene på Orknø fandt det hedenske Vikingeliv endnu ved Midten af det 12te Århundrede en ægte Repræsentant i Svein Asleifssøn, som hvert År plejede at foretage to Hærferder til Irlands, Skotlands eller Englands Kyster, den ene, når Kornet var slået, den anden, når Agrene vare skårne og Kornet bragt i Hus, og som på denne Måde vandt både Gods og Berømmelse, så at det heder om ham, at han var den ypperste og veldigste Mand, der nogensinde enten i ældre eller nyere Tider havde fremstået i Vesterlandene og ikke bar fyrsteligt Navn. Men han er også den sidste virkelige Viking, der har efterladt sig et Navn i Sagaen.[49] Allerede i Harald Hårdrådes Tid synes det at have hørt til de sjeldnere Undtagelser, at norske Bønder eller Stormænd gave sig af med at foretage på egen Hånd Herjetog i fremmede Lande, og det skete da vel mest i den Form, at de mod en vis Betaling eller en vis Andel i det forventede Bytte stillede sig og sit Mandskab til en fremmed, irsk eller skotsk eller walisisk, Fyrstes Tjeneste.[50] Det heder, at Harald Hårdråde engang skal have sagt til Håkon Ivarssøn, da han hørte, at denne tænkte på at fare i Viking den næste Vår: «Dette er en Beslutning, hvorved man påtager sig et stort Ansvar; sligt kunde passe for hedenske Mænd, der ikke kjendte noget til Gud; men det er at spilde sin Christehdom at herje hos christne Folk»,[51] — en opbyggelig Tale, der vistnok ikke passer synderlig vel i Haralds Mund, hvis egne Herjetog til Danmark ikke synes at have været synderlig forskjellige fra de hedenske Vikingferder, men som alligevel tør antages at udtrykke en allerede dengang rådende Opfatning. Christendomen var nu engang bleven Normændenes Statsreligion; de lød selv under den christne «Lov»; det måtte da, hvad enten de vare påvirkede af den nye Religions mildere Ånd eller ikke, fremstille sig for dem som noget, der ikke var rigtigt i sin Orden, at herje i andre christne Lande uden noget andet Påskud end det, at man vilde vinde Bytte, og de bleve altså, i Hensyn på slige rent private Krigsforetagender, efterhånden indskrænkede til de enkelte Folk, der vedbleve at være hedenske, såsom Bjarmerne og de vendiske og estiske Stammer ved Østersøen, hvoraf igjen fulgte, at både Udsigterne til Erhverv ved Vikinghåndverket bleve færre og Farerne større.

For de norske Hølds- og Lendermandsætter, der havde været vante til at leve på Stormandsvis om Vinteren af hvad de havde røvet om Sommeren, og som havde omgivet sig med langt flere Folk, end de kunde underholde af sine Gårde, måtte det være et stort Afsavn at skulle give Slip på denne Erhvervsgren, hvorved de kunde vinde Berømmelse foruden Gods og Penge og tilfredsstille den dem i Kjødet bårne Trang til krigersk Dåd. Et Vederlag herfor bødes dem imidlertid ved de store fælles Krigsforetagender, hvortil de norske Konger gjennem længere Tid jævnlig opbød dem, navnlig Magnus den Godes og Harald Hårdrådes Tog til Danmark og Magnus Barfods i Vesterleden. Det heder også, at Lendermændene, trods deres ofte uvenlige Stemning ligeoverfor Harald Hårdråde, nokså gjerne fulgte ham på disse Tog, fordi de kunde gjøre Regning på et godt Bytte. Men da også denne Art af krigersk Virksomhed efterhånden ophørte, — tildels ialtfald på Grund af de forandrede politiske Forhold, — måtte det vel blive trangt både i en og anden Forstand for de norske Stormænd, og det måtte synes dem et kjedsommeligt Liv at sidde sådan År efter År hjemme på sine Gårde, uden at kunne foretage sig noget, der passede for deres Stand, og hvorved de bleve satte istand til at vedligeholde Ætternes Berømmelse og Velmagt.[52] Deres Traditioner vare krigerske; Minderne fra Vikingtiden må endnu have været levende hos dem; deres Fædres urolige Ånd og Higen efter Eventyr og Berømmelse kan ikke være uddøet efter en så kortvarig Fredsperiode. Men Adgangen for dem til at gjøre sig gjeldende i fremmede Lande var bleven voldsomt spærret. Såmeget ivrigere måtte de gribe Lejligheden til at træde frem, når denne bødes inden Landet selv; det måtte være, som når en Elv, hvis oprindelige Løb er bleven opdæmmet, bryder sig et nyt Leje. Partiånden kunde, når den først var bleven vakt, ikke finde mere villige eller brugbare Redskaber, end disse mange Ætlinger af Vikinghøvdinger, hos hvem Vikingnaturen endnu lå i Blodet, og for hvem den indre og ydre Fred var et Fængsel, i hviiket deres Ærgjerrighed ikke fik Luft, medens deres materielle Velstand svandt ind. Der fortælles fra Borgerkrigenes senere Tidsrum et Træk, som er charakteristisk, og som peger tilbage på en af de indre Kræfter, der vare virksomme i dette Tidsrums endeløse og tilsyneladende ofte så princip- og meningsløse Partifejder. Det var i 1208, da der blev indgået Fred og Forlig mellem Birkebejnerne under Inge Bårdssøn og Håkon Galin og. Baglerne under Philippus Simonssøn og Biskop Nikolas Arnessøn. Der opstod da, heder det, megen Misfornøjelse i begge Hære blandt dem, der vare uden Formue, men som dog havde en Rang og Værdighed at holde oppe, og man fik nu det underlige Syn at se, at de fordums Fiender sloge sig sammen om Krigstog til fremmede Lande. Baglerhøvdingen Reidar Sendemand og Birkebejnerhøvdingen Peter Steyper toge Korset og fore sammen til det hellige Land; andre Høvdinger og Krigere forenede sig om at foretage et Herjetog til Syderøerne næste Sommer og udrustede Skibe hertil på begge Sider.[53] Man har her noget tilsvarende til det experimentelle Bevis for de physiske Kræfters Enhed: Partiånden og Vikingånden afløser hinanden, går over i hinanden og viser derved, på lignende Måde som Bevægelsen og Varmen, sit indre Fællesskab. Den krigerske Energi hos det norske Aristokrati, der tidligere havde fået Luft gjennem Erobringskrige og Vikingtog til fremmede Lande, slog ligesom ind, da denne Udvej var bleven stoppet, og fortærede Folket, som når en sterk Bevægelse standser og der opstår Ild eller Hede, og omvendt se vi da også det pludselige Ophør af Borgerkrigene efterfulgt af et Forsøg på at gjenoplive Vikingtidens udadvendte krigerske Virksomhed.

I det Foregående er nu påpeget en Række Forhold, der udviklede sig eller trådte frem under den indre Fred i Perioden fra 1030 til 1130, og som gav det følgende Tidsrum i vor Historie dets Charakter, — af hvilke dette Tidsrums borgerlige Uroligheder hentede Næring, og hvorved deres Betydning var betinget. Vi have omtalt, hvorledes Lendermændene mere og mere udløstes af sit Forhold til den lokale Selvstyrelse og til Höldsætterne i sine Hjembygder, og hvorledes de herved måtte nærme sig til at danne en særskilt Klasse inden Samfundet, der forfulgte bestemte Partiformål; — hvorledes de, i samme Grad som deres Egenskab af Bondehøvdinger trådte tilbage, måtte drives til at søge en ny Støtte for sin Magt i sit Forhold til Kongedømet, — hvorledes det måtte blive det stadig mere bevidst fremtrædende Formål for deres Stræben at drage Kongedømet ind i sin Interesse, herske gjennem det og sikre sig en dominerende Stilling inden Staten som dets selvskrevne Rådgivere eller Formyndere. I denne Stræben fandt de en naturlig Allieret i Geistligheden, der fra først af var stillet i det strengeste Afhængighedsforhold til Kongerne, men som, eftersom dens Organisation blev mere fuldkommen, måtte søge at frigjøre sig for dette Forhold og indtage en med de rådende hierarchiske Grundsætninger mere stemmende Stilling i Samfundet. Vi have omtalt, hvorledes Religionsforandringen, efter den Måde, hvorpå den var bleven gjennemført, måtte øve en slappende Indflydelse både på den offentlige og private Moral og løse de indre Bånd, der holdt Samfundet sammen, — endelig, hvorledes den krigerske Energi hos Aristokratiet, der efter Vikingtogenes og Erobringskrigenes Ophør ikke længere fandt den vante Sysselsættelse udenfor Landet, måtte søge at åbne sig nye Udveje inden Landet selv og blive en Kilde til indre Uro og Gjæring.

Dette er de almindelige Forhold, hvori Borgerkrigene havde sin Grund, og som forklare deres Langvarighed og Voldsomhed og den i alle Retninger dybt indgribende Betydning, som de fik for Landets hele Historie. Men her, som ved enhver stor historisk Bevægelse, var det, ved Siden af de almindelige Grunde, af hvilke dens Omfang og Virkning var betinget, mere specielle og tilfeldige Årsager, der fremkaldte den på den og den bestemte Tid, på den og den bestemte Måde, og som i Bevægelsens første Tid alene syntes virksomme, medens de dybere liggende Grunde først siden trådte frem og åbenbarede dens sande indre Væsen. Når det brændbare Stof er hobet op til et Bål, gjelder det, at Gnisten kommer til og fænger. I Lendermandsaristokratiets forandrede indre og ydre Stilling, i Modsætningen mellem Kongedøme, Aristokrati og Hierarchi lå der Stoffer nok til en Gjæring, som tidligere eller sildigere — på en eller anden Måde — måtte føre til åben Kamp; alligevel fremkaldtes og indlededes denne Kamp ved en Række af tilfeldige, i sig selv lidet betydende Begivenheder, og ved disse Begivenheder kom da Samtidens eller den nærmeste Eftertids Opmerksomhed til at fæste sig som til den Kilde, hvorfra Partiåndens vilde Lidenskaber strømmede ud over Landet.

Fodnoder

1

Det Følgende efter Munch, N. F. H., I., 2. S. 634 ff. Keyser, Kirkehist., I S. 91, 172 ff. K. Maurer, Behehrungsgesch. d. norw. St., II. S. 642—50.

2

Sverres Stridsskrift mod Geistligheden, Anhang til Christiania- Udg. af Kongespejlet, S. 186; Sverres Saga (Ungers Udg.), Cap. 109. — Jvfr. u Keyser, Kirkehist., I. S. 178 og 224; Zorn, Ståt und Kirche in Norwegen bis zm Schlusse des 13tes Jahrh. (Münehen 1875), S. 61—63.

3

I den ældste bevarede Christenret, den vikske eller Borgarthings-Christenretten (fra 2den Fjerdedel af det 12te Årh. efter K. Maurer, Holtzendorffs Jur. Encyclopædie, I.), heder det endnu: „Nu skulu bændr raða preste till heraz kirkiu sinnar oc hava þœn er þœir uilia,“ (Æ. B. C. Cap. 12), og oprindelig har utvivlsomt det samme Forhold fundet Sted over hele Landet, at nemlig Almuerne selv indsatte Prester ved de af dem byggede Kirker, ligesom Kongerne ved de af dem opførte. Jvfr. Zorn, l. c., S. 63—69. — Når A. D. Jørgensen, Den nordiske Kirkes Grundlteggelse, S. 254—55, finder. et Bevis for, at Viken er bleven christnet fra Danmark og ikke, som det øvrige Norge, fra England og ved de to Olafer, i den vikske Christenrets Bestemmelser om, at Bønderne selv skulde sætte Prester til sine Kirker, idet denne Bestemmelse, der stemmer overens med Forholdene i Danmark, skulde afvige fra hvad der fra den ældste Tid var Regel i det øvrige Norge, og til Bevis for dette sidste anfører Gulathingslovens Cap. 15, hvor det heder, „at Kong Olav lovede Biskop Grimkell på Moster Thing, at Bisp skulde råde for Kirkerne og sætte til Prest hvem han vilde“, — da kan herimod, foruden andet, indvendes, at det ikke heder så i Gulathingslovens Cap. 15. Der står: ,,Nu er þat þvi nest, at biscop várr scal kirkium raða, sem Olafr hinn helgi satti Grimkeli biscope a Monstrar þingi oc sva sem vér uurdum a satter siðan; biscop várr scal nu presta til kirkna allra setia“ o. s. v. —

4

Hskr., Ol. d. Hell. S., Cap. 56.

5

Maurer, Bek.-gesch., II. S. 71 ff. Keyser, Kirkehist., I. S. 142 ff.

6

Munch, N. F. H., II. S. 614—15. Maurer, Bek.-gesch., II. S. 575—78.

7

Se K. Maurers Afhandl.: ,, Ueber den Hauptzehnt. einiger nordgermanischen Rechte“, i Abhandl. der k. bayer. Akad. d. Wiss. 1. Cl. XIII. Abth. II.

8

Ældre Eids. Chr. R., Cap. 31. Zorn, Ståt u. Kirche, S. 32—33. Keyser, Kirkehist., I. S. 145.

9

Cap. 15.

10

G. L., Cap. 23. Eids. Chr. R., Cap. 48. 49.

11

Jvfr. F. L., VIL 17.

12

Se 1ste Del, S. 252—54.

13

Helveg, Den danske Kirkes Hist. til Reform., I. S. 148—51.

14

Ibid., I. S 316. Stemann, Dansk Retshist., S. 86.

15

J. E. Larsen, Samlede Skrifter, I. S. 277—78.

16

Jvfr. Helveg, De danske Domkapitler, S. 58—62.

17

Helveg, De danske Domkapitler, S. 6—10.

18

K. Rosenvinge, Grundrids af den danske Retshist., 3die Udg., S. 77—78. Stemann, Retshist , S. 86.

19

Keyser, Kirkehist., I. S. 209.

20

Stemann, Retshist., S. 88—90. Keyser, Kirkehist., I S. 210—14.

21

Larien, Saml. Skr., I. S. 278.

22

Keyser, Kirkehist., I S. 95.

23

Se Eilif Gudrutiarsøns Kvad om Christus, citeret hos Keyser, Kirkehst., I. S. 100.

24

Se t. Ex. Keyser, Kirkehist., I. S. 121 og 141.

25

Adamus, Lappenbergs Udg., ved Pertz, S 204—6 og 211, oversat hos Munch, N. F. H., II. S. 221—22, 462-63.

26

Munch, N. F. H., II. S. 462.

27

Cap. 2. Biskupa-Sögur, I. 62.

28

Cap. 10. Isl. Sög., I. 16.

29

Hungrvaka, Bisk. Sög., I. 66—67.

30

Kristni-Saga, Cap. 13. Bisk. Sög., I. 29.

31

Kristni-Saga, Cap. 14. Bisk. Sög., I. 31: ... þa var svá litill vápnaburðr, at ein var stálhufa þá á alþingi, ok reið drjugum hverr bóndi til þíngs, er þá var á Islandi.

32

Hungrvaka, Cap. 5. Bisk. Sög. I. 66. „Gissur var stor af Væxt’ og sterk af Bygning, han havde lyse og store Øjne og et anseligt Udvortes; han var den velvilligste Mand, sterk af Legemskræfter og meget forstandig; — han var fuldkommen i alle de Dele, der hørte en Karlmand til; — i sin yngre Alder, medens Isleif endnu levede, for han meget på Rejser og var i Tjeneste hos Mænd af fyrstelig Verdighed og blev allevegne vel anset, hvor han så kom.“

33

Således Munch, N. F. H., II. S. 640: „Med Biskop Gissurs Død ophørte den lange fredelige Periode på Island. Det er tydeligt nok, at det ene var hans overlegne Ånd og ubegrændsede Indflydelse, der holdt de mægtige Høvdinger i Tømme.“

34

Keyser, Kirkehist., I. S. 149.

35

Maurer, Island, S. 88.

36

Keyser, Kirkehist., I. S. 179—80. Maurer, Island, S. 94—95. Maurer, Bek.-gesch., II. S. 465—466.

37

Hungrvaka, Cap.2. Bisk. Sög., I.63: „Isleifr biskup hafði ávallt óhægt bú fyrir peninga, voru faung litil en adsókn mikil, ok var af þvi honum ervitt buit.“ — Jvfr. Maurer, Island, S. 88—92. Bek.-gesch., II. S. 458—60.

38

Jvfr. K Maurers Afhandl. om den isl. Grågås i Ersch & Gruber, Encyclop., I. Sect. Bd. 77, S. 34 35.

39

Maurer, Island, S. 66. Keyser, Kirkehist., I. S. 210. Finn. Johann. Hist. Eccl. Isl., I. S. 107—8.

40

Finn. Joh. Hist. Eccl., I.S. 112—13. Maurer, Bek.-gesch., II. S. 464—68. (De her anførte Exempler ere tildels fra Sturlungetiden; men hvad der i så Henseende gjaldt denne, må også have gjeldt den forudgående Periode).

41

Se Comte, Cours de Philos. positive, V. S. 295 o. fl. St.

42

G. Vigfussons Fortale til Bisk. Sög., I. S. VI.

43

Se Maurer, Island, S. 40—43, 55, 156-57, der hævder, at Godordene fra først af vare rent personlige Associationer uden nogen bestemt territorial Begrændsning, — mod Keyser (Norges Retsforf. S. 260) og Munch (N. F. H., III. S. 782—83), som mene — vistnok med Urette —, at de først antoge en sådan Charakter efter 1004, da nye Godord vare blevne føjede til de gamle i Forbindelse med Fimtardomens Oprettelse, eller endog først i Sturlungetiden, som Følge af den da stedfundne Ophobning af Godord på enkelte Hænder. Dette sidste måtte netop — hvad siden skal omtales — virke i en modsat Retning.

44

I Hensyn på Tiden, da Fjerdingsinddelingen kom istand, slutter jeg mig nu til Maurers Mening og opgiver den af mig i 1ste Del, S. 184, udtalte.

45

Maurer, Island, S. 55—56.

46

Njåls S., Cap. 98.

47

Det Foregående er et Sammendrag af hvad Maurer har udviklet i sine Verker: „Entstehung des isl. Ståts“, S. 195 ff., og „Island“, S. 57—67.

48

Island, S. 278—80.

49

Se Munch, N. F. H., II. S. 948—49.

50

Munch, N. F. H., II. S. 431—32.

51

Morkinskinna, S. 83.

52

Det heder (Morkinsk. S. 83), at Håkon Ivarssøn skal have svaret Harald Hårdråde, da denne forestillede ham det uchristelige i at fare i Viking: „Davfligt þicci mer herra heima i landino en þarf ec storra viþrfanga of feit, þvi at fiavlmenni er micit.“ (Det tykkes mig kjedeligt at sidde hjemme, og jeg trænger til meget Gods, fordi jeg har mange Folk hos mig). Således have vel mange af hans Standsfæller i den følgende Tid måttet føle eller tænke.

53

Sag. Hák., Guth. ok Inga, Cap. 18. (Ungers Udg. af Sagaer om Sverre og hans Efterfølgere, S. 235—36). Jvfr. Munch, N. F. H., III. S. 539-541.

III.

Borgerkrigene indtil Sverres Optræden. — Forbund mellem Aristokrati og Hierarchi.

«HARALD Gilles Komme», sigerSaxo Grammaticus, «nedslog som et Lyn og Uvejr Norges blomstrende Forfatning. Fra hans Skjød er alle de norske Borgerkriges ødelæggende Pestsmitte udrunden».[1] Og en hermed overensstemmende Opfatning udtales af Thjodrek Munk, idet han fortæller, at det pålagdes Harald Gille at træde gloende Jern for at bevise sin Fædrenebyrd, hvorved han «ut creditur, divinitus adjutus, inustus apparuit», (ↄ: som man tror, ved Guds Hjælp blev uskadt), dernæst, at Sigurd Jorsalfarer få År efter døde, og så tilføjer: «Også vi ville her slutte denne Bog, idet vi anse det for upassende at betro til Efterslægtens Erindring noget om de Forbrydelser, de Manddrab og Frændedrab og falske Eder, Besmittelser af hellige Steder, Voldsgjerninger ikke mindre mod Kirkens Tjenere end mod Almuen, Ran af Kvinder og andre Afskyeligheder, som det vil være for vidtløftigt at opregne, og som har brudt løs og raset på en så forfærdelig Måde blandt vort Folk siden den førnævnte Kong Sigurds Død».[2] — Vi møde her den sedvanlige Tendents til at personificere de historiske Udviklingsprocesser, til at føre dem tilbage til en enkelt Mand eller en enkelt Begivenhed, til at opdrage skarpe Grændser mellem en ny og en ældre Tingenes Orden, istedetfor de mere jævne Overgange, der forbinde begge, for således at give Forestillingen om det Nye, det Forskjellige et populært, for Phantasien tilgjængeligt Udtryk. Hvad var det nu, som skete ved Harald Gilles Komme til Norge og Sigurd Jorsalfarers Død, og hvorledes skulde disse Begivenheder kunne, efter Saxo’s Udtryk, «som et Lyn og Uvejr nedslå Norges blomstrende Forfatning»? Sigurd Jorsalfarer havde, med alle sine Fejl, tillige fremragende Egenskaber, og hans Ungdoms Bedrifter kastede en Glans over ham, der bidrog til at bevare ham Folkets Agtelse og Hengivenhed til det Sidste; ingen af dem derimod, som efter ham stode Thronen nærmest, udmerkede sig ved sådanne Fortrin, der kunde gjøre dem skikkede til at indtage hans Plads; hans Søn Magnus roses alene for sit smukke Udvortes, medens han iøvrigt skildres som en overmodig, voldsom, udsvævende, pengegridsk og dertil lidet forstandig ung Mand; hans foregivne eller virkelige Halvbroder, Harald Gille, var i alle Henseender ubetydelig. Sigurds Død måtte derfor vistnok gjøre sit til at svække Kongedømets Agtelse, og han skal selv have udtalt sine mørke Anelser i så Henseende, idet han ved en Lejlighed ytrede: «Ilde ere I farne, I Nordmænd, idet I have en vanvittig Konge over eder; men jeg forudser, at den Tid vil komme, da I vilde give det røde Guld for heller at have mig til Konge end Harald og Magnus; den ene er grum, den anden uvittig»[3]. Men den Omstændighed, at Kongedømet for en Tid blev repræsenteret af mindre fremragende Personligheder, syntes dog i og for sig ikke at kunne få nogen skjebnesvanger Betydning, medmindre andre Forhold stødte til, medmindre der var Ufredselementer og gjærende Kræfter tilstede, som i en sådan midlertidig Slappelse kunde finde en gunstig Lejlighed til at bryde frem. — Harald Gille var født af en irsk Kvinde, der udgav ham for en Søn af Magnus Barfod; han kom til Norge, efterat være bleven voxen, for at gjøre sine Rettigheder som Kongesøn gjeldende, uden, som det lader, at have havt andet at påberåbe sig end sin Moders Vidnesbyrd; alligevel tillod Sigurd Jorsalfarer ham at bevise sin Herkomst ved Jernbyrd og erkjendte ham som sin Broder, da denne Prøve var løbet heldigt af, hvorved han vel lod ham sværge en Ed om ikke at gjøre Påstand på Kongedømet i Norge, sålænge han, Sigurd, eller hans Søn, Magnus, levede, men uden at denne Ed afholdt Harald fra at optræde som Thronprætendent efter Sigurds Død og virkelig også satte sine Krav igjennem. Således blev Thronfølgen endnu mere usikker, end den før havde været, og der var givet et farligt Exempel, der syntes at måtte friste alskens Eventyrere til Efterligning; ikke blot skulde en Konges uegtefødte Sønner have lige Ret med hans egtefødte; men det skulde ikke engang være en nødvendig Betingelse for, at den Uegtefødte skulde kunne optræde som Kongesøn og arveberettiget til Thronen, at han var anerkjendt af Faderen, når han kun på anden Måde viste at skaffe sit Udsagn Tiltro. På den anden Side kan det vel neppe være tvivlsomt, at Harald Gille virkelig var, hvad han udgav sig for at være, en Søn af Magnus Barfod;[4] man har ondt ved at forstå, hvorledes han skulde have villet indlade sig på et så voveligt Foretagende, som det var, at optræde med Fordringer på at anerkjendes som Kongesøn i et fremmed Land, såfremt han ikke havde været drevet af Overbevisningen om sin gode Ret, tilmed da det synes åbenbart, at han var en yderst hverdagslig Person, ude af Stand til at nære nogen stor Ærgjerrighed eller til at fatte højtflyvende Planer; man ser desuden, at Sigurd Jorsalfarer må have skjænket hans Udsagn ubetinget Tiltro, da det vel ellers havde stået i hans Magt at jage ham bort eller forspilde Jernbyrden for ham, og at han siden stedse viste ham megen Agtelse, ja endog en vis Hengivenhed, skjønt det åbenbart ikke kunde være ham kjærkomment, at der meldte sig en ny Thronarving, og skjønt han måtte forudse, at hans egen Søn i ham vilde få en farlig Medbejler eller Modstander. Det Exempel, som Harald Gille havde givet, fandt vel snart en Efterligner, idet Sigurd Slembedjakn optrådte og ligeledes udgav sig for en Søn af Magnus Barfod; men det var kun Få, som vilde tro ham; det lykkedes ham ikke, trods hans overordentlige Begavelse, at samle noget Parti om sig, og han prøvede ikke på at godtgjøre sit Udsagn ved Jernbyrd. Overhovedet var jo Sammenhængen med dette Bevismiddel en sådan, at det umulig kunde lykkes for andre end dem, der havde et sterkt Parti eller en udbredt gunstig Stemning for sig, og om det således end kan siges, at der ved Harald Gilles Exempel var åbnet Adgang for alskens Eventyrere til at stræbe efter Thronen eller vække Strid i Landet, så var det dog kun under Forudsætning af, at slige Eventyrere fandt sterkt udviklede Partimodsætninger eller Ufredselementer at støtte sig til.

Det stemmer heller ikke med det Indtryk, vi modtage af Kilderne, at Sigurd Jorsalfarers Død og Harald Gilles Optræden i den Forstand skulde betegne et Vendepunkt i vor Historie, at nu med et Slag en ny Situation indtrådte, eller at den jævne Udvikling nu på en Gang og for lange Tider afbrødes og afløstes af Partilidenskabernes Brydninger. Det kom vistnok få År efter Sigurd Jorsalfarers Død til åben Krig mellem Magnus og Harald, som begge vare blevne tagne til Konger efter ham og i Fællesskab skulde styre Riget, men som fra først af stode fiendtlig ligeoverfor hinanden, da Magnus mente at have Eneret til Riget, efter de Eder, der vare blevne svorne, og kun nødtvungen havde fundet sig i at dele med sin Farbroder. Denne Krig varede imidlertid kun kort, og da Harald havde fået Magnus i sin Vold og ladet ham lemlæste og indsætte i Nidarholmens Kloster, så han for Fremtiden ikke kunde blive farlig, så det ud til, at Landets Fred atter var sikret, og at Uvejrsskyerne, der droge op ved Sigurd Jorsalfarers Død, atter havde fordelt sig. Harald Gille stod nemlig nu ene tilbage som lovlig anerkjendt Repræsentant for Kongeætten, og han synes, trods sine indskrænkede Åndsevner, at have været almindelig afholdt på Grund af sin Gavmildhed og sit venlige, nedladende Væsen, ligesom han også viste sig skånsom ligeoverfor Magnus’s forrige Tilhængere. Sigurd Slembedjakns foregivne kongelige Byrd vilde man ikke høre noget om, og han blev først farlig, da han havde fået den blindede Kong Magnus i sin Vold og stillet ham op som den nominelle Fører for det Parti, han søgte at danne.[5] Men både han og Magnus Blinde fandt sin Død i Slaget ved Holmengrå, og der gik nu hen en Række af År, i hvilke Landets Fred ikke blev forstyrret. Efterat Harald Gille var bleven myrdet i Året 1136, toges hans Sønner Sigurd og Inge til Konger; de vare begge i sin spædeste Barnealder, den ene kun fire År gammel; den anden neppe toårig, og Landsstyrelsen kom således i Hænderne på de mægtigste Lendermænd, der optrådte som de unge Kongers Formyndere og Rådgivere. Kongerne havde kun een Hird, og deres Formyndere styrede med stor Myndighed og Anseelse og synes at have handlet i uafbrudt indbyrdes Overensstemmelse. Siden fremtrådte endnu en tredje Søn af Harald Gille, Eystein, med Krav på Del i Riget; han kom fra Skotland, hvor han var født, men havde allerede været anerkjendt af Faderen i hans levende Live.[6], så at man ikke gjorde nogen Vanskelighed ved at opfylde hans Fordring. Han var allerede voxen, da han kom til Landet, og tog derfor strax efterat være bleven Konge sin egen Hird. Også hans Brødre skiltes ad, da de havde nået en modnere Alder, og toge hver sin Hird, og da nu tillige de gamle Formyndere, som under deres Mindreårighed havde styret Riget med Kraft og Enighed, efterhånden trådte bort fra Skuepladsen, viste der sig snart Tegn til ny Ufred. Det kom til Rivninger mellem de tre Brødre og de Mænd, der omgave hver især af dem; Fiendskabet mellem dem voxede og slog tilsidst ud i en åben Fejde, der imidlertid hurtig endte med, at Inge fældte begge sine Brødre og blev Landets Enekonge.

Ved disse Begivenheder synes der nu ikke i og for sig at være skeet noget, der betegner, at en ny Situation var indtrådt, eller hvorved Harald Gilles Optræden fremhæver sig som en så skarp Grændse mellem et Tidsrum af fredelig Udvikling og et Tidsrum af indre Gjæring og Partistrid. Denne Optræden havde draget efter sig som umiddelbar Følge en kortvarig Thronkrig, der endte med, at Harald Gilles Linje blev den herskende; Harald selv efterlod flere Sønner, der alle toges til Konger efter ham, og som, da de vare blevne voxne og havde fået hver sin Hird, ikke kunde leve i god Forståelse, men arbejdede på at fortrænge hverandre fra Del i Riget og Styrelsen. Dette var ikke noget nyt; Thronkrigene mellem Harald og Magnus og siden mellem Haralds Sønner havde tilsyneladende en rent personlig Charakter og førtes af Kongerne og deres håndgangne Mænd, medens Folket iøvrigt neppe berørtes deraf, og medens der fra først af ikke på nogen af Siderne synes at have gjort sig gjeldende virkelige Partiformål eller Partitendentser, som fulgte sin egen Vej, uafhængigt af hvad der i det enkelte Øjeblik kunde være Stridens Emne. I denne Henseende se vi imidlertid, at der lidt efter lidt indtræder en Forandring; der knytter sig til disse Begivenheder en indre Bevægelse, som fremskyndes ved dem og giver dem sin rette Betydning. Vi se Lendermandsaristokratiet med stadig voxende Iver kaste sig ind i de indbyrdes Stridigheder mellem Kongerne; vi se det træde stedse mere og mere i Forgrunden på den politiske Skueplads og omgive Kongedømet, på samme Tid som det slutter sig tættere indbyrdes sammen. Denne Bevægelse var, som i det Foregående udviklet, forberedet gjennem lange Tider ved de Forandringer, som efterhånden indtrådte i Lendermændenes Forhold til Folket eller Hjembygdens Bønder på den ene Side og til Kongedømet eller Staten på den anden. Men der behøvedes Stød udenfra for at sætte den rigtig i Gang, og sådanne Stød var det, som blev givet den ved Begivenhederne efter Sigurd Jorsalfarers Død, ved Krigen mellem Magnus og Harald Gille, ved Haraldssønnernes langvarige Mindreårighed og siden ved den mellem dem udbrudte Strid. På denne Måde kunde da også disse tilfeldige, i sig selv kun lidet betydende Begivenheder få varige Følger og fremstille sig som Forspillet til dybere indgribende Modsætninger, — Indledningen til en virkelig Partistrid, der efterhånden drog hele Folket med og bestemte dets Skjæbne for lange Tider.

Det fortælles, at den højbyrdige Nordmand Kale Kolssøn, der siden under Navn af Ragnvald blev Jarl på Orknø, i England traf Harald Gille, som dengang kaldtes Gilchrist, og som betroede til ham sit rette Navn og sin kongelige Byrd, — at de to sluttede Venskab med hinanden, og at Kale lovede sin Ven at støtte hans Sag, når han kom til Norge for at gjøre sine Krav som Kongesøn gjeldende.[7] Et Par År efter foretog en anden norsk Høvding, Lendermanden Hallkell Huuk fra Søndmøre, en Rejse til Orknø og Syderøerne, og under hans Ophold her kom Harald Gille til ham, fulgt af sin Moder; og fornyede sit Udsagn om at være Magnus Barfods Søn, hvorefter Hallkell tog dem begge med sig til Norge og dernæst ledsagede dem til Kong Sigurd Jorsalfarer, for hvem de fremførte sit Ærinde og bad om, at Harald måtte få Tilladelse til at godtgjøre Rigtigheden af hvad han berettede om sin Byrd.[8] Sigurd forelagde Sagen for sine Rådgivere og Høvdingerne, og de fleste af disse skulle have udtalt sig mod at give en sådan Tilladelse; det heder endog, at Kongen, ved at indvilge Haralds Bøn, mere handlede efter sin Egensindighed, end efter forstandige Mænds Råd;[9] man ser imidlertid, at det nye Kongsemne ingenlunde savnede enten ivrige eller indflydelsesrige Talsmænd inden Lendermandsaristokratiet; der nævnes blandt disse, foruden Kale (eller, som han nu kaldtes, Ragnvald Jarl) og hans Fader Kol, flere andre, om hvilket det andetstedsfra er bekjendt, at de hørte til Høvdingklassens myndigste og mest fremtrædende Repræsentanter, som Ingemar af Ask og Thjostulf Ålessøn,[10] og deres Indflydelse har vistnok ikke havt ringe Del i, at Haralds Sag fik et for ham så heldigt Udfald. — Det kan nu vel ikke ligetil siges, at vi heraf få det Indtryk, at det skulde have været en aristokratisk Partiinteresse, der skjød Harald Gille frem; men på den anden Side er det efter Lendermandsaristokratiets hele senere Forhold lidet sandsynligt, at hvad der bevægede en Hallkell Huuk, der under de følgende Thronfejder viste sig så egennyttig og så upålitlig, eller en Ingemar af Ask eller en Thjostulf Ålessøn til at optræde for den dem ubekjendte Udlænding, udelukkende skulde have været Overbevisningen om hans Ret, der dog altid måtte synes noget tvivlsom, og ikke ligesåmeget eller snarere ærgjerrige Beregninger og Udsigten til at opnå Hæder og Magt under en Konge, der skyldte dem sin Stilling.

Efter Sigurd Jorsalfarers Død ilede hans Søn Magnus med at sætte sig i Besiddelse af de kongelige Skatte og at sammenkalde et Thing (i Oslo), hvor han lod sig tage til Konge over hele Landet. Men Harald Gille, eller rettere hans Venner og Tilhængere, blandt hvilke Ragnvald Jarl og hans Fader Kol først og fremst nævnes, satte sig også i Bevægelse og sørgede ligeledes for at få sammen et Thing (i Tunsberg), hvor Harald blev hyldet som Konge over det halve Rige, idet man satte sig udover den Ed, han tidligere havde svoret, under Påskud af, at den var ham aftvungen og derfor ikke kunde have bindende Kraft. De to Thronprætendenter stode nu i nogle Dage truende ligeoverfor hinanden; men da Harald, endnu før den første Uge var forløben, talte langt flere Tilhængere end Magnus, fandt denne det rådeligst at give efter og at indrømme sin Medbejler, hvad han krævede. Også her give Omstændighederne Grund til at tro, at det ikke var såmeget for Haralds egen Skyld, som fordi han var et Redskab for visse af de fornemste Ætters Herskesyge og Ærgjerrighed, at hans Sag blev så godt understøttet: man måtte nu have lært ham at kjende, og man (d. v. s. Lederne for hans Parti) må have skjønnet, at han ikke duede til at være mere end Konge af Navn: Kilderne stemme overens om, at hans Forstand var indskrænket;[11] han var opvoxet i Udlandet og vedblev uden Tvivl stedse at være fremmed for det norske Folks Ånd og Institutioner; han lærte aldrig at tale rigtig Norsk, og hans Radbrækken af Sproget gjorde ham til Spot for hans Omgivelser; hans Krav på at få Del i Rigsstyrelsen stred både mod den Ed, han selv havde svoret, og mod den, som Sigurd Jorsalfarer havde ladet Folket tilsværge sig, at Sønnen skulde have Riget efter ham; over hans Herkomst måtte der altid hvile et vist Mørke, medens hans Medbejler dog altid havde det ustridige Fortrin at være den sidstafdøde folkekjære Konges eneste efterladte Søn: — det synes ikke rimeligt, at en sådan Thronprætendent skulde have kunnet samle et talrigt Parti om sig, såfremt det ikke for flere af de store Høvdinger havde stillet sig som et Håb, at de vilde blive de egentlig Styrende under en Konge, der af så mange Grunde måtte føle sig afhængig.

Under den siden udbrudte Fejde mellem Magnus og Harald havde den førstnævnte i Begyndelsen Overmagten; mange Lendermænd, heder det, fulgte Harald, men det var dog langt flere, der fulgte Magnus.[12] Aristokratiet var endnu ikke samlet og havde endnu ingen klar Følelse af Fællesskab i politiske Interesser; hos Flerheden kunde endnu Hensynet til den større, mere utvivlsomme Ret eller Pieteten ligeoverfor den afdøde Konge øve en afgjørende Indflydelse; det var kun et Mindretal, hvem en mere aktiv Ærgjerrighed eller tilfeldige Omstændigheder havde drevet til at gjøre Haralds Sag til sin; men disse vare da også såmeget ivrigere; om Thjostulf Ålessøn fortælles det således, at han solgte sine Jorder for at kunne kjøbe Skibe og Våben.[13] Og denne Iver viste sig da snart sterk nok til at få Vegtskålen til at helde over til den anden Side. Da Harald, efter Nederlaget på Fyrileif, vendte tilbage for at gjenvinde sin Del af Riget, fandt han Stemningen så vel forberedet for sig, at han i en Fart kunde underlægge sig hele Viken og samle en talrig Hær og Flåde, hvormed han drog nordover for at angribe Magnus. Imens havde denne siddet stille i Bergen uden at foretage sig noget for at møde den truende Fare. Ifølge Sagaernes Fremstilling skulde det nærmest være Magnus’s Egenrådighed og Forblindelse, der var Grunden til dette gådefulde Forhold. Men man skimter dog, at også andre Grunde have været med i Spillet. Det heder, at Magnus, da han fik Underretning om sin Medbejlers Fremgang i Viken, kaldte de fornemste af sine Mænd til Rådslagning og æskede deres Mening om, hvad der nu var at gjøre, og at Lendermanden Sigurd Sigurdssøn under denne Forhandling, efterat hans første Råd om at prøve Forlig og tilbyde Harald det halve Rige var bleven forkastet, ytrede Følgende: «Det synes mig, Herre, som om dine Lendermænd, de, som i Høst bade dig om Hjemlov, nu have sat sig i god Ro hjemme og ikke ville komme til dig. Den Gang handlede du tvertimod mine Råd, da du opløste den talrige Hær, som vi havde fået sammen; thi jeg skjønte nok, at Harald og hans Mænd vilde søge tilbage til Viken, såsnart de fik høre, at det der var høvdingløst. Nu er det mit andet Råd, og skjønt det er ondt, tør det nok vise sig fordelagtigt: udrust dine Gjester og andet Mandskab med dem, lad dem hjemsøge og dræbe de Lendermænd, som nu ikke ville stå dig bi, og giv så deres Ejendom til andre, der ville være dig tro, ligemeget om de hidtil kun vare lidet ansete; lad disse bringe Folket på Benene, slå ikke Vrag på nogen, enten onde eller gode, og drag så østover med det Mandskab, du får samlet, for at møde Harald og prøve Krigslykken». Hertil skal Magnus have svaret: «Det vil kun pådrage mig Uvenskab, om jeg lader dræbe mange Stormænd og i deres Sted ophøjer ringere Folk, der måske ikke ere et Gran mere pålitlige, men langt mindre skikkede til at holde Orden i Landet; lad mig derfor høre endnu et andet Råd».[14] Vore Efterretninger om denne Tids Hændelser stamme fra en samtidig og, som det synes, særdeles vel underrettet Kilde,[15] så der er al Grund til at tro, at Ordene under hin Rådslagning virkelig ere faldne omtrent således, som de gjengives; men disse Ord tyde på, at Stemningen hos dem af Stormændene, der fra først af havde stillet sig på Magnus’s Side, nu var bleven vaklende, og at mange af dem havde begyndt at hælde over til hans Modstander. Da Harald siden med sin Flåde lagde sig udenfor Bergen, strømmede Folk til ham fra alle Sider, så at hans Hær alene i Juledagene blev forøget med over tusind Mand; man kaldte endog denne Vinter siden «Muge-Vinteren» på Grund af de store Flokke, der havde samlet sig om ham, og dette bekræfter, at det ikke var såmeget af Magelighed, at Magnus’s Lendermænd undslog sig for at komme til ham, da han trængte deres Hjælp, men snarere fordi de allerede i al Stilhed vare vundne for den anden Part. Sigurd Sigurdssøns Råd til Kong Magnus gik, som vi så, ud på at søge en Støtte hos de lavere Samfundsklasser ligeoverfor det egennyttige og upålitlige Aristokrati, at opstille et afgjort demokratisk Kongedøme ligeoverfor det af Stormændene bårne og fremhjulpne. Derhen førte jo også tilsidet den følgende Tids Thronfejder, og her er altså et af de Træk, hvorigjennem disse Fejders inderste Tråd og Tanke glimter frem. Partimodsætningen, sådan som vi møde den i Erling Skakkes og Sverres Tid, bebudes allerede længe iforvejen, fordi den var en nødvendig Conseqvents af Landets forudgående politiske og sociale Udvikling og ikke blot fremkaldt ved et Sammenstød af tilfældige Omstændigheder.

Harald Gille nød i de Par År, han som Enekonge styrede Landet, almindelig Popularitet, og det er udtrykkelig anført som en Grund hertil, at «han lod sine Mænd råde med sig i alt, hvad de vilde»;[16] Høvdingerne vare tilfredse, fordi det var dem, der i Virkeligheden styrede i Kongens Navn, og Høvdingernes Mening blev som sedvanlig også Folkets. Harald stod sig ligeledes godt med Geistligheden, ja, han blev endog efter sin Død kaldt en hellig Mand, trods det forargelige Liv, han havde ført, og uagtet han — hvad der vel ansåes for endnu værre — engang havde ladet en Biskop hænge. Begge disse Klasser måtte, idet de nærmede sig til hinanden og arbejdede på at opnå en uafhængig Stilling i Staten, finde sin Regning ved, at Kongedømet var svagt repræsenteret. Derfor kunde Sigurd Slembedjakn, om hvem alle, både Venner og Uvenner, bleve enige — da han var død —, at ingen Mand havde været mere udmerket i alle Henseender end han, såvidt de vidste om,[17] heller ingen Vej komme med sin Fordring på at få Del i Riget, uagtet hans kongelige Byrd, når alt kommer til alt, neppe var mere tvivlsom end Harald Gilles.[18] Det heder, at han, da han meldte sig med sine Krav, ikke strax fik Svar, men at Kongen forelagde Sagen for sine Rådgivere, og at disse da talte sig imellem og mente, at Sigurd, om han fik Del i Riget, vilde blive dem for stor, som Magnus havde været, medens Lendermændene nu havde det så godt og roligt og styrede Landet efter eget Behag, hvorfor de gav det Råd, at Sigurd skulde gribes og aflives under Påskud af, at han havde været med ved Drabet på Kongens Ven, den orknøske Høvding Thorkell Fostre.[19] Det lykkedes ham at undgå dette Anslag og kort efter at rydde Harald Gille afvejen; men sit Mål kom han derved ikke nærmere; Høvdingerne vedbleve at stå ham imod med en Styrke og Enighed, der umulig lader sig fyldestgjørende forklare af deres Tvivl om hans kongelige Byrd alene, endnu mindre af nogen Afsky over, at han havde ladet sin egen foregivne Broder dræbe (man erindre, hvorledes Magnus Blinde var bleven medfaret). Det Slag, som var bleven dem tilføjet, bragte dem ikke ud af Fatning, så uventet det end havde været; de satte sig øjeblikkelig i Bevægelse for at sikre den dræbte Konges Sønner Thronfølgen; den ene blev hyldet i Viken, den anden i det Throndhjemske; overalt vare Storhøvdingerne virksomme til deres Fordel; overalt sluttede Menigmand sig til dem, allermest, som det heder, fordi deres Fader kaldtes hellig, (hvilket vel betyder, at deres Sag ligeledes blev støttet af Geistligheden), og Riget blev dem tilsvoret på den Måde, heder det videre, at sålænge nogen af Haraldssønnerne levede, skulde ingen anden få Del i det.[20] Men dette var da også Konger, der ganske måtte falde i Aristokratiets Smag: den ene fire, den anden to År gammel. Under dem måtte det blive Lendermændene, der også i Formen kom til at overtage Landets Styrelse, og denne ordnedes da således, at et Par af de mest ansete Høvdinger i hver af Landets Hoveddele blev stillet i Spidsen for den som de unge Kongers Formyndere og Fosterfædre. En slig Formynderstyrelse plejer at være svag; men denne skilte sig fra sit Hverv på en Måde, der både vidner om, hvor overordentlig den Indflydelse var, som de store aristokratiske Ætter fremdeles øvede på det øvrige Folk, og hvor godt de forstode at holde sammen. Ikke blot synes den indre Fred og Orden at være bleven overholdt gjennem hele den Række af År, i hvilke Kongerne vare mindreårige; men det lykkedes Formynderstyrelsen at slå på det eftertrykkeligste tilbage de Angreb, som bleve rettede mod Landet af den gautske Jarl Karl Sunessøn og den danske Konge Erik Emune, og som foretoges ifølge den meget rimelige Forespejling, at Norge nu måtte være let at tage, såsom Landets Konger vare umyndige Børn, medens de store Høvdinger, der skulde styre i deres Navn, vare avindsyge på hverandre og den ene ikke vilde som den anden.

Det kan neppe være tvivlsomt, at Aristokratiets Smag for at herske gjennem Kongedømet må være bleven skjærpet ved en sådan Prøve, — at med andre Ord Harald Gilles Uduelighed til at være andet end Skyggekonge og hans Sønners langvarige Mindreårighed har bidraget til at føre Lendermændene mere klart og bestemt ind på den for dem naturlige Sammenslutning og i Egenskab af Repræsentanter for Statsstyrelsen en ny Magtstilling istedetfor den, som de før havde indtaget hver for sig og i Egenskab af Hoveder for den lokale Selvstyrelse. Alligevel synes de dog ikke at have gjort nogen Vanskelighed ved at anerkjende Harald Gilles tredie Søn, Eystein, der kom som voxen til Landet, eller ved at lade ham få den af ham krævede Del i Riget, skjønt deres Herredøme herved måtte lide et alvorligt Knæk. Men denne Søn havde vistnok, som før nævnt, allerede været omtalt af Faderen i hans levende Live, så der ikke kunde være Spørgsmål om at negte hans kongelige Byrd, følgelig heller ikke om at vægre sig ved at tilstå ham, hvad der var tilstået hans Brødre, på hvis Vegne og i hvis Navn Lendermændene den hele Tid havde optrådt, og man tør måske se et Vidnesbyrd om, at disse dog ikke så ganske villig opgav noget af den Magt, som de vare komne i Besiddelse af, deri, at endnu en fjerde Søn af Harald Gille, Magnus, der både var et Barn og tillige vanfør, som det synes samtidig hlev tagen til Konge, så det ikke blev en Trediedel, men kun en Fjerdepart af Riget, der kom til at tilfalde Eystein.[21] Da nu dernæst de to andre Brødre, Sigurd og Inge, ligeledes nåede en modnere Alder (den fjerde, Magnus, døde tidligt), kunde det ikke undgåes, at Lendermændene i det Hele trådte tilbage fra den herskende Stilling, som de forud havde indtaget; det var tilfældige Omstændigheder, der havde åbnet dem Adgang til denne Stilling, og ethvert Forsøg på at fastholde den, efterat disse Omstændigheder vare bortfaldne, vilde været et så voldsomt Brud med den gjeldende Statsorden, at Tanken derom ikke kunde opstå, sålænge Partivæsenet endnu havde levnet nogen Respekt for Lov og Ret. Der var nu også en Ende på den Enighed inden Lendermandsaristokratiet, der tilsyneladende havde fundet Sted under Formynderstyrelsen, og som havde givet denne sin Styrke; efterat de tre samstyrende Konger vare blevne myndige og havde antaget hver sin Hird, gjentager det samme Skuespil sig som ved de tidligere Fællesregjeringer; somme af Lendermændene sluttede sig til den ene Konge, somme til den anden, og idet der udbryder Jalousi og Fiendskab mellem Kongerne, deler også Kredsen af de aristokratiske Ætter sig i flere Faktioner, der stå fiendtlig ligeoverfor hverandre. Man har anført dette som et Vidnesbyrd om, hvor ubeføjet det er at tale om Lendermændene som et Parti, der havde særskilte, bevidste Standsinteresser for Øje og arbejdede for Opnåelsen af bestemte Partiformål. Og det er også vist, at deres Forhold endnu ved dette Tidspunkt langtfra svarer til en sådan Charakteristik; Partierne pleje ikke at fremtræde fuldferdige på engang; de have i Regelen en sen Væxt, og at følge deres Tilblivelse og Udvikling er at følge en lang og bugtet Vej, der ofte synes rent at tabe sig. Det er en sådan Vej, vi her følge; vi have visse almindelige Tendentser for Øje, der lå begrundede i den hele Situation og i en lang forudgående Udvikling, men hvis Virksomhed længe er som en Understrøms, der øver Indflydelse på de handlende Personers Optræden, uden at de selv vide noget deraf; vi se dem lokkes frem på Overfladen, inden de endnu have opnået indre Fasthed, ved tilfældige Omstændigheder, og så atter at træde tilbage eller tilsyneladende forsvinde, når disse tilfældige Omstændigheder ikke længer finde Sted; men for hver Gang de vise sig pånyt, synes de sterkere, mere sammenhængende, mere uafhængige ligeoverfor den ydre Foranledning; det er dette, som godtgjør, at vi have for os en indre Væxt, Begyndelserne til en virkelig Partidannelse, og ikke blot Virkningen af rent ydre eller personlige Forhold; det er dette, der lader os skimte Enhed og Sammenhæng indunder det tilsyneladende så regelløse Spil af tilfældige Sammenstød og de på kryds og tværs hinanden skjærende Linjer.

Når Stormændene fra først af fordelte sig nogenlunde ligelig mellem de tre samstyrende Konger, var det vel rent personlige eller lokale Hensyn, der bestemte deres Tilslutning: Inge var opfostret i det Søndenfjeldske og blev taget til Konge af Høvdingerne i denne Del af Landet; Sigurd var opfostret i Thrøndelagen, hvis Høvdinger havde givet ham Kongenavn og styret under hans Mindreårighed, og mellem disse Landets gamle Hoveddele bestod fremdeles en dyb indre Adskillelse, der endog fik ny Næring ved Thronfejderne, og som både nu og siden greb ind i disse og interfererede med de øvrige Modsætningsforhold, hvoraf den indre Gjæring fremgik. De thrønderske Høvdinger holdt på sin Konge, og Høvdingerne i Viken og Gulathingslagen på sin, — ligesom efter Harald Hårfagres Død, da Stammeånden atter fik Luft efter den voldsomme Tvang, hvorunder den gamle Konge havde holdt den. Snart se vi imidlertid andre Hensyn gjøre sig gjeldende og forandre den oprindelige Partigruppering. De tre Brødre viste sig nemlig, eftersom de voxede til, meget ulige både i Hensyn på Sjæls og Legems Beskaffenhed. Sigurd blev høj og sterk og af et mandigt Udseende; han talte godt for sig, var rask og glad blandt sine Mænd, men tillige voldsom, selvrådig, vanskelig at komme til Rette med, ustadig og ubetænksom. Eystein var ligeledes stor og sterk og en dygtig ldrætsmand og udmerkede sig ikke mindre end Sigurd ved en voldsom og herskesyg Charakter; han gjaldt derhos for at være klog og omtænkt, men var på den anden Side til det yderste pengegridsk og gjerrig. Inge derimod, den yngste af Brødrene, havde et nedladende Væsen og et mildt og føjeligt Sind; hans Legeme var vanført, den ene Fod vissen, så at han vanskelig kunde gå alene, og både denne hans Legemsbeskaffenhed, som efter Tidens Forestillinger og Fordringer måtte synes at gjøre ham lidet skikket til at være Konge, og hans Charakters Mildhed virkede til, at han, som det også udtrykkelig siges, lod de Høvdinger, der omgav ham, råde for Styrelsen således, som de vilde. Han blev imidlertid snart Brødrenes Overmand, og hvad der gjorde ham sterk, var netop hans Svaghed; «han var blidmælt og føjelig mod sine Venner», heder det, «og lod Høvdingerne styre, og dette virkede til at forøge hans Magt og Tallet på hans Tilhængere»;[22] derfor samlede de myndigste og mest fremragende af Aristokratiets Medlemmer sig om ham og holdt fast ved ham, trods den Jalousi, der stundom kunde herske mellem dem indbyrdes (som mellem Gregorius Dagssøn og Erling Skakke). Brødrene Sigurd og Eystein, hvis Forhold tidligere just ikke havde været det bedste, fandt det nødvendigt at slutte sig sammen for at holde ham Stangen; de mødtes etsteds på Oplandene, heder det, og bleve her enige om, at Inge, under Påskud af, at hans Vanførhed gjorde ham uskikket til at være Konge, skulde berøves sin Del i Riget og alene tilståes et Par Gårde og såmeget Gods, at han kunde underholde 30 Mand om sig. Men Inge, eller rettere Hovedmanden for den Kreds af Lendermænd, der omgav denne, Gregorius Dagssøn, kom dem i Forkjøbet. På et Thing i Bergen, hvor både Sigurd og Inge indfandt sig, den sidste ledsaget af Gregorius Dagssøn med gylden Hjelm på Hovedet og en talrig Skare af vel væbnede Huskarle, optrådte Inge og fortalte, hvad der var i Gjære mod ham, og fik hele den tilstedeværende Mængdes Tilsagn om Hjælp og Hengivenhed. Kong Sigurd fralagde sig den mod ham gjorte Beskyldning, erklærede den for et Påfund af Gregorius og tilføjede, at det skulde ikke vare længe, inden de to mødtes således, at han nok skulde få den gyldne Hjelm til at rulle i Støvet. Men hertil svarede Gregorius: «Jeg tror ikke, Kong Sigurd, at du behøver at længes såmeget efter et Møde, hvor det kommer til Strid mellem os to; jeg er dertil beredt, når du vil». Og få Dage efter blev Sigurd fældet under et Sammenstød mellem hans og Gregorius Dagssøns Folk. Om den sidstnævnte fortælles det ved denne Lejlighed, at han kom til Bergen med 2 Langskibe og over 90 Huskarle, hvis Fortæring han alene sørgede for, og som han holdt så godt, at han aldrig drak i nogen Skytningsstue uden at lade dem drikke med sig. Hans pragtfulde Optræden og det overmodige Sprog, han førte ligeoverfor Kong Sigurd, minder om Erling Skjalgssøn eller Ejnar Thambarskelver; men når disse bød Kongedømet Spidsen, var det i eget Navn eller som Førere for Bondealmuen i deres Hjembygder, medens Gregorius Dagssøn indtog en udfordrende Holdning ligeoverfor den ene Konge i Egenskab af den anden Konges Rådgiver og fortrolige Ven, og denne Forskjel er betegnende for den forandrede Situation: Lendermændene vilde fremdeles herske; men det var nærmest i Egenskab af Kongedømets Repræsentanter, at de nu prøvede på at indtage en lignende Plads som den, de før havde indtaget i Kraft af egen Magtfuldkommenhed.

Efter Kong Sigurds Fald måtte Forholdet mellem de to gjenlevende Brødre blive end yderligere spændt, og det varede heller ikke længe, inden det kom til åbenbare Fiendtligheder mellem dem; men Rækken af Eysteins Tilhængere tyndedes stadig, idet den ene Lendermand efter den anden forlod ham og gik over til Modparten,[23] og da de tilsidst havde rustet sig til den afgjørende Kamp og lå med hver sin Flåde ligeoverfor hinanden i Bergensleden, svigtede såmange af Eysteins Folk ham, at han med den tiloversblevne Rest måtte forlade sine Skibe og flygte over Land til Viken, hvor han kort efter blev fældet af Inges Tilhængere. — Denne sidste var nu, som den eneste gjenlevende af Brødrene, eneberettiget til Norges Rige; vel havde både Sigurd og Eystein efterladt Sønner, men disse vare endnu umyndige Børn, og det havde jo desuden hidtil været anerkjendt som en rimelig og naturlig Regel for Arvefølgen, at når flere Brødre styrede sammen, skulde deres Regjering dog kun regnes for en, så at ingen af deres Sønner igjen stededes til Arv, inden den længstlevende af Brødrene var død. Hertil kom, at Inge allerede længe forud havde havt det talrigste Parti for sig, at Størsteparten både af Aristokratiet og Folket havde sluttet sig til ham, og at hans Mildhed og Eftergivenhed syntes at måtte indeholde en yderligere Opfordring for det Mindretal, der stod på den modsatte Side, til at nedlægge Våbnene og underkaste sig ham, nu da han stod ene igjen af de samstyrende Konger. Men det viste sig, at den indre Gjæring allerede havde nået frem til et Stadium, da slige Hensyn ikke længere havde Magt over den; Partiånden lod sig ikke længere nøje med at benytte den gunstige Lejlighed, når en sådan frembød sig af sig selv; den var bleven sterk nok til på egen Hånd at skabe de ydre Betingelser, som den behøvede for at gjøre sig gjeldende; Kongerne eller Kongsemnerne, i hvis Navn der blev kjæmpet, syntes fra nu af næsten kun at være Brikker, der skjødes frem af de bagved stående ærgjerrige og hevnsyge Faktioner, som ikke betænkte sig på at gå udenfor den sedvansmæssige anerkjendte Arvefølgeorden, når denne, så rummelig den end var, ikke forsynede dem med det nødvendige Antal Kongsemner til Brug for deres politiske Ærgjerrighed.

Efter Kong Eysteins Fald vilde flere af dennes og Sigurds forhenværende Tilhængere ikke underkaste sig Inge, men opstillede Sigurds tiårsgamle Søn Håkon (Herdebreid) som Thronprætendent. Det er første Gang, at det af Steigar-Thore i det foregående Århundrede givne Exempel ligefrem efterfølges, at en Thronprætendent ligefrem opstilles; tidligere havde det, ialfald i en udvortes Forstand, været Kongerne, der skabte Partierne; dennegang var det Partiet, der skabte en Konge. — I Spidsen for dette Foretagende stod flere Medlemmer af de fornemste Ætter i Landet, som Sigurd af Reyr, en Frænde af Gregorius Dagssøn, Andres og Anund Simonssønner, den nye Konges Fostbrødre, Lendermanden Eindride Unge o. fl. Aristokratiet var altså ikke indbyrdes enigt; der bestod Jalousi og Fiendskab mellem enkelte af de højbyrdige Ætter eller endog mellem Medlemmer af den samme Æt, så at de ikke kunde forliges om den samme Konge; medens dog deres fælles Stræben gik ud på at drage Kongedømet ind i deres Interesse og at herske gjennem det. De allerfleste havde sluttet sig til Inge, som jo både havde den største Ret på sin Side og desuden lod Lendermændene få al den Magt, de kunde begjere; men i denne Magt kunde ikke alle få lige Del. I Spidsen for hans Rådgivere og som den, der egentlig styrede i hans Navn, stod Gregorius Dagssøn og næst efter ham Erling Skakke, men, skjønt disse Mænd vare Hoveder for to af Landets højbyrdigste Ætter, der igjen vare forbundne ved Frændskab og Svogerskab med de fleste andre Høvdingætter på hin Tid,[24] så at de kunde siges at repræsentere det hele Aristokrati, som gjennem dem var kommet i faktisk Besiddelse af Magten og havde på en Måde indtaget Kongedømets Plads, så var der dog enkelte af Stormændene, der ikke vilde finde sig i at underordnes dem, enten af personligt Fiendskab, eller fordi deres Ærgjerrighed stevnede mod et højere Formål. Sigurd af Reyr var en Uven af Gregorius Dagssøn; Eindride Unge, som havde foretaget et Korstog sammen med Erling Skakke, skiltes fra denne som hans svorne Fiende og vilde derfor ikke, som det udtrykkelig siges, stå på samme Side som Erling.[25] Det var således ikke et mere aristokratisk og et mere demokratisk Parti, der nu stod ligeoverfor hinanden; det var to aristokratiske Faktioner, der stredes om Magten, hver med sin Skyggekonge i Spidsen. Alligevel gav den Kamp, der nu udbrød mellem Kong Inge og Håkon Herdebreid, Stødet til en Bevægelse, hvorved den ene Side antog en afgjort aristokratisk Partifarve, medens der på den anden Side kom tilsyne Træk af en ligefrem demokratisk Charakter.

Den Flok, der havde opstillet Håkon Herdebreid som sin Konge, var fra først af så svag, at dens Høvdinger fandt det rådeligst at undvige over Grændsen og tage sin Tilflugt til Gautland. Her samlede de Folk om sig og vendte tilbage, da de troede sig sterke nok til at vove et nyt Forsøg. Efter først at have bestået en uheldig Kamp mod Gregorius Dagssøn ved Konghelle toge de Vejen til det Throndhjemske, hvor Håkon Herdebreid blev tagen til Konge over en Trediedel af Riget, der betragtedes som hans retmæssige Fædrenearv, og hvor han og hans Tilhængere fik udrustet en Flåde af nær 30 Skibe. Med denne Flåde drog han sydover Våren efter (1159), og nu fik man da vide, hvad Slags Folk det for en stor Del var, hvormed Håkons Rådgivere havde forøget sin Skare under Opholdet i Grændsebygderne ved Gautelven. Otte af Skibene, der vare bemandede med Vikverjer, — det vil da øjensynligt sige dem, der havde slået sig til Flokken under dens Ophold i Gautland, og som hørte hjemme i hine Grændsebygder, — sejlede forud for de øvrige og herjede under Sejladsen langs Kysterne af Nordmøre og Søndmøre som i fiendtligt Land. Således antog disse Thronfejder stadig en mere vild og forbitret Charakter, greb dybere og dybere ind og rev med sig den store Masse af Folket, der i Begyndelsen havde stået udenfor; det havde ikke hændt før, heder det, at der var bleven herjet på nogen Mand mellem Kjøbstæderne.[26] Af de to aristokratiske Faktioner, der stod ligeoverfor hinanden, havde den ene, i Følelsen af sin Underlegenhed, søgt en Støtte i Samfundslag, som Høvdinger og håndgangne Mænd ellers holdt sig fjernt fra, og ikke vraget ligefremme Røvere og Ransmænd, af den Sort, der plejede at holde til ved Grændserne, og som vare villige til at slutte sig til en hvilkensomhelst Oprørsflok, når der kun var Udsigt til at gjøre et godt Bytte. Men således fik denne Faktion et demokratisk Præg, der i Tidens Løb fremtrådte stadig skarpere og skarpere, og som igjen måtte bidrage til, at Aristokratiet samlede sig tættere og optrådte mere mandsterkt på den anden Side. «Vi skjønne alle», sagde Erling Skakke i en Tale, han holdt forud for et Slag mellem de to Partier, «hvor nødvendigt det er at jage fra hinanden denne Stimandsflok, der har faret Landet rundt med Ran og Rov, og sørge for, at Folk atter i Fred kunne bygge Landet og tjene en eneste Konge, der er så god og retferdig som Kong Inge».[27]

Det så iøvrigt ud til, at Håkon Herdebreids Flok ikke skulde få megen Nytte af de Elementer af en tvivlsom Charakter, som den havde optaget i sig. Deres voldsomme Adferd mod den fredelige Landbefolkning bidrog til at gjøre Bruddet mellem Partierne mere ulægeligt og til at give Striden et videre Omfang; men de viste sig lidet pålitlige, når det kom til ordentlige Slag, og lå stundom under for en langt ringere Styrke af Lendermændenes bedre disciplinerede og bedre førte Krigsfolk. Lykken føjede det imidlertid således, at denne Flok for en Tid skulde få Overtaget. Dens første Held var at få fældet Formanden blandt Kong Inges Høvdinger og den virksomste og årvågneste af dem, Gregorius Dagssøn, og kort efter lykkedes det den ved Hjælp af Forræderi at overvinde og fælde Kong Inge selv i et Slag på Isen udenfor Oslo (1161). Det andet Parti stod nu hovedløst. Inge efterlod ingen Sønner;[28] at underkaste sig Håkon Herdebreid var det samme som at underkaste sig de Høvdinger, der styrede i hans Navn, og dette var, mente Erling Skakke, der efter Gregorius Dagssøns Fald stod som Førstemand inden sit Parti, for ham og hans Venner omtrent at gå den visse Død imøde. Om nu end dette ikke forholdt sig ganske så,[29] var dog øjensynligt Partimodsætningen bleven en altfor dyb og Kongedømet altformeget et blot ydre Merke, under hvilket de stridende Parter samlede sig, til at den Omstændighed, at en af de Konger, i hvis Navn der var kjæmpet, døde uden at efterlade Arvinger, skulde kunne være Grund nok for hans Tilhængere til at nedlægge Våbnene. Når de Høvdinger, der havde sluttet sig til Kongerne Sigurd og Eystein, ikke havde villet gå Inge til Hånde, efterat denne ved Brødrenes Fald var bleven Rigets lovlige Enekonge, måtte det næsten synes en Selvfølge, at heller ikke Inges Parti, der omfattede den overvejende Flerhed af Landets gode Ætter, bøjede sig for Håkon Herdebreid nu, da denne stod ene igjen af de stridende Konger, eller indlod sig på en Underkastelse, hvorved de udsatte sig for at se alskens Ransmænd og Eventyrere af lav Æt dragne frem foran sig til Hædersposter og Del i Landets Styrelse. Men Partiet måtte have en Konge; det var i Kongedømets Navn, at Striden den hele Tid havde været ført, og det var som dets Rådgivere og Repræsentanter, at Høvdingætterne alene kunde vente at indtage den herskende Stilling i Staten, som deres Ærgjerrighed mere og mere bevidst og bestemt lagde an på at nå. Nu havde vistnok Kong Eystein efterladt en Søn og Sigurd ligeledes ialfald en Søn til, foruden Håkon Herdebreid, hvilke kunde ansees som ligeberettigede med denne til Arv i Riget. Men dels har måske disse Kongesønners Tilværelse på denne Tid endnu været ubekjendt, dels have de vel været i Modpartiets Vold, dels have vel Kong Inges forhenværende Tilhængere nødig villet hylde nogen Søn af en af de Konger, mod hvilke de selv tidligere havde kjæmpet. Vist er det, at der ikke blev Tale om nogen af dem, hvorimod Partiet enedes om et Valg, der på det klareste skulde vise, hvor fuldstændig Striden nu havde skiftet Charakter, hvorledes de Spørgsmål, om hvilke Thronfejderne fra først af udelukkende syntes at dreje sig, nu vare trængte i Baggrunden, og hvorledes dybere liggende og mere omfattende Interesser nu gjorde sig gjeldende i første Række og forfulgte sit Mål, uafhængigt af de tilfældige ydre Lejligheder, som Thronarvefølgen frembød, eller af de personlige Forhold, under hvilke de før havde været underordnede.

Da Erling Skakke i Bergen havde fået Efterretning om Kong Inges Fald og om Rådslagningerne mellem Håkon Herdebreids Mænd efter Sejren, sammenkaldte han de øvrige Høvdinger for sit Parti og den faldne Konges Hird og håndgangne Mænd for at aftale, hvad der nu var at gjøre. Her blev det da først vedtaget, at Flokken fremdeles skulde holde sammen, og de forbandt sig dertil alle ved Ed. Dernæst kom Spørgsmålet om, hvem man skulde opstille som Modkonge ligeoverfor Håkon Herdebreid, på Bane; der nævntes — rimeligvis kun for et Syns Skyld, da Resultatet vistnok forud var bleven opgjort mellem de ledende Høvdinger,[30] — som Kandidater en Dattersøn af Harald Gille, en Halvsystersøn af Magnus Barfod, Kong Inges Halvbrødre, Sønner af Harald Gilles Dronning Ingerid i hendes Egteskab med Lendermanden Arne på Stodreim, af hvilke ingen havde Ret til Thronen efter den gjeldende Arvefølgeorden; men tilsidst enedes man om at tage Erling Skakkes egen femårsgamle Søn, Magnus, af hans Egteskab med Sigurd Jorsalfarers Datter, Kristina, til Konge, og på et Thing, som umiddelbart derefter afholdtes, blev denne Beslutning stadfæstet, idet Magnus Erlingssøn hyldedes som Konge over hele Landet; alle de, der før havde været Kong Inges Mænd, gik nu ham til Hånde, og enhver blev bekræftet i den Verdighed, han havde havt under Inge.

Dette Skridt var en ligefrem Revolution, et åbent Brud med den bestående statsretlige Orden; havde Håkon Herdebreid været Partikonge, var Magnus Erlingssøn det i endnu langt højere Grad; den førstnævnte var dog Kongesøn og utvivlsomt arveberettiget til Thronen, om end hans Arveret først skulde indtræde ved Farbroderens Død; men Magnus havde ingen Arveret, sålænge nogen Kongesøn var ilive, og når han opstilledes som Modkonge mod Håkon Herdebreid, var Spørgsmålet om Lov og Ret ganske skudt tilside. Alligevel synes denne Beslutning ikke at have stødt på nogensomhelst Modsigelse inden Partiet; alle de Høvdinger, der før havde stået på Kong Inges Side, — og det var næsten hele Landets Aristokrati —, sluttede sig villig til Magnus Erlingssøn og vedblev at kjæmpe for hans Sag med den største Iver og Udholdenhed, og det endog de blandt dem, som selv eller hvis Sønner kunde synes at have ligeså god Ret til Thronen som han. Nu må vi vel for en Del heri se en Virkning af Erling Skakkes utvivlsomt fremragende Begavelse og overlegne Herskerånd. Det er øjensynligt, at hans personlige Ærgjerrighed har været det Hjul, der drev hele Verket. Men det er ikke mindre øjensynligt, at han har fundet Grunden på det bedste forberedet for sig, — at de aristokratiske Ætter under Fejderne må have sluttet sig nær sammen og følt sig i høj Grad solidariske ligeoverfor de demokratiske Elementer, der søgte at trænge sig frem i Håkon Herdebreids Følge, siden de kunde blive så enige om og holde så godt fast ved en Beslutning, der var i den Grad i Strid med Lov og hævdet Skik, og siden de så villig fandt sig i at underordnes Ledelsen af en af deres Ligemænd, — at Lendermændenes Tendents til at agere Kongemagere og regjere i et af dem afhængigt Kongedømes Navn nu må have nået en ikke ringe Grad af Klarhed og Bevidsthed, siden de ikke betænkte sig på, da det legitime Kongedøme ved et Tilfælde var sluppet dem af Hænderne, at opstille et illegitimt i Stedet.

Her er altså et virkeligt Vendepunkt indtrådt, og vi ville da, inden vi gå videre, prøve på at resumere Gangen i den forudgående Udvikling. — Hvad der fra først af fremkalder de borgerlige Uroligheder, er Thronarvefølgens Usikkerhed, Kongedømets Delbarhed og den tilfældige Omstændighed, at der fremstår Thronprætendenter, hvis Krav ikke kan forliges, eller at der opstår Strid mellem flere samstyrende Konger. Det er — for at gjentage et allerede før brugt Udtryk — Kongerne eller Kongsemnerne, der skabe Partierne, ikke omvendt. Men allerede på dette Borgerkrigenes første Stadium se vi de aristokratiske Ætters Ærgjerrighed virksom; det er i Grunden den, hvorfra Kampene mellem Kongehusets Medlemmer hente den nødvendige Næring, og som stiller disse fiendtligt op ligeoverfor hverandre, inden de endnu have nået Skjels År og Alder og lært at tænke eller handle for sig selv. Lendermændene gruppere sig om de stridende Konger; somme slutte sig til den ene, somme til den anden; de fleste til den, der ved sin Charakter lover at blive det føjeligste Redskab i deres Hånd; men på begge Sider viser det sig mere og mere åbenbart, at deres inderste, om end dem selv ofte ubevidste Stræben går ud på selv at komme til at herske i den Konges Navn, som de slutte sig til og hæve til Magten. Det er, med andre Ord, uenige Konger eller Thronprætendenter, der optage Scenens Forgrund, og om hvilke tilsyneladende alting drejer sig; men bagved dem stå aristokratiske Koterier eller Partier, hvis Deltagelse i Striden har sine særskilte Formål, og som lede, medens de synes at ledes. Tilsidst, efterat Partierne under de fortsatte Kampe have nået en tilstrækkelig Fasthed, er det disse selv, der træde frem i Forgrunden og overtage Rollen som de egentlige Aktører, idet de vedblive at holde sammen og at handle, uden Hensyn til de ydre Forhold, der fra først af fremkaldte dem, eller til de Rettigheder, hvis Forsvar de oprindelig samlede sig om. Denne Vending kommer tilsyne, da Kongerne Sigurds og Eysteins forhenværende Tilhængere opsøge den tiårsgamle Håkon Herdebreid og opstille ham som Modkonge ligeoverfor Kong Inge. Og samtidig med at Partierne således fremtræde med en af de tilfældige Omstændigheder uafhængig Holdning, forandres tillige Charakteren af deres Sammensætning på en Måde, der bidrager til at gjøre Modsætningen mellem dem endnu dybere. Håkon Herdebreids Flok optager i sig et sterkt Element af Ransmænd og lavættede Eventyrere, og Kampen mellem de to aristokratiske Faktioner nærmer sig derved til at antage Præget af en Kamp mellem et aristokratisk og et monarchisk-demokratisk Parti. Denne Udvikling fremskyndes yderligere ved de Skridt, som Kong Inges Tilhængere foretage sig efter hans Fald. De enes om at tage til Konge en, der ikke er Kongesøn, og kaste derved alle Broer af bag sig. Størsteparten af Landets aristokratiske Ætter kommer fra nu af til at stå som en Flok for sig, — allerede forud nøje forbunden og yderligere opfordret til at holde tæt sammen efterat have foretaget et så ulovligt Skridt, — i åben Fejde mod den legitime Konge og hans blandede Følge. Således vender det gamle Modsætningsforhold — det samme, der ligger til Grund for Kampene i de første halvandethundrede År af vor Historie, — tilbage i en ny Form. Det synes dennegang udelukkende hidført ved en Række af tilfældige Omstændigheder og rent personlige Forhold. Men Harald Hårfagres og Olaf den Helliges Kongedøme var ifølge sit Væsen og sin Oprindelse demokratisk; det kunde lykkes Stormændene for en Tid at drage det ind i sin Interesse og gjøre det til Redskab for sin politiske Ærgjerrighed; men en slig Stilling var altfor uforenelig med dets Traditioner og oprindelige Retsgrund, til at det ikke til syvende og sidst måtte slippe dem af Hænderne og vende sig imod dem, så at hine tilfældige Omstændigheder ikke kan tillægges anden Betydning end den at have fremskyndet, hvad der så alligevel, også uden dem, vilde have indtrådt, senere eller tidligere, på en eller anden Måde.

Man ser, at Erling Skakke i Begyndelsen ikke havde nogen rigtig Tillit til det af ham istandbragte Verk, så let det end synes at have gået ham fra Hånden. Måske har han, i Erkjendelse af, at hans Søns Ophøjelse til Konge var ligefrem ulovlig, og at Håkon Herdebreid ustridig var den nærmest berettigede til Thronen efter Kong Inges Fald, frygtet for, at Stemningen inden hans Parti ikke skulde være fuldkommen at lite på, eller ialfald at Flerheden af Folket skulde tykkes ilde om, at en Lendermandssøn var bleven ophøjet til Konge. Vist er det, at han forlod Landet og drog med sin Søn og alle sine nærmeste Venner og Tilhængere til Danmark, hvìs Konge, Valdemar, lovede ham al den Hjælp, han kunde behøve til at underlægge sig Norge, mod at han forpligtede sig til at afstå Viken, hvorved altså det forud for Olaf den Helliges Tid bestående Forhold skulde gjenoptages. Det viste sig imidlertid, at Erling var sterkere, end han selv synes at have troet. Lendermændene stod fast ved hans Side, og Folket vedblev i det Store taget at følge sine gamle Høvdinger, også efterat de havde stillet sig i åben Kamp mod det legitime Kongedøme. Da han, efterat have fuldført sit Erinde hos den danske Konge, vendte tilbage, lykkedes det ham derfor i en Fart at underlægge sig hele det søndenfjeldske Norge, og der samlede sig snart såmange Folk om ham, at han allerede Våren efter kunde med Overmagt opsøge sin Modstander, der havde tilbragt Vinteren i det Throndhjemske og rustet sig af alle Kræfter, og hvem han overvandt og fældede i Slaget ved Sekken (1162). — Høvdingerne for den faldne Konges Parti vilde fremdeles ikke underkaste sig Erling, men fore efter Slaget til Oplandene, hvor de udså sig til Konge en anden Søn af Sigurd Mund, ved Navn Sigurd, der opfostredes hos Markus på Skog, en Frænde af Sigurd af Reyr, og som endnu må have været et Barn af Alder. Om denne Sigurds kongelige Byrd synes der sålidet at have været Tvivl som om Håkon Herdebreids; han havde følgelig efter den hidtil gjeldende Arvefølgeorden ubetinget bedre Ret til Thronen end Magnus Erlingssøn; alligevel synes der ikke at have samlet sig mange Tilhængere om ham, allermindst af Lendermænd eller Samfundets højerestillede Klasser overhovedet; hans Flok synes i endnu højere Grad at have havt den samme Charakter som Håkon Herdebreids: at være for en stor Del sammensat af meget tvivlsomme Elementer. Den holdt til på Oplandene, men foretog stundom Strejftog ned i Viken og gjorde sig på disse Strejftog skyldig i ligefremt Ran eller anden ulovlig og voldsom Adferd. Flere af de Mænd af god Byrd, der havde slået sig til Flokken, søgte at opnå og opnåede tildels også Forlig med Erling Skakke, og de øvrige kom snart til at gjelde for en blot og bar Røverhob, som det var Alles Pligt at stå imod og hjælpe til at få udryddet. I denne Tid, heder det,[31] stod Norges Velde i megen Blomst; Bondefolket var velstående og mægtigt og uvant med, at Krigerflokkene tilføjede dem nogen Overlast; derfor vakte slig ulovlig Fremferd stor Eftertale og almindelig Harme. Og da nu desuden Vikverjerne vare fuldkomne Venner af Erling Skakke og hans Søn,. mest af den Grund, at Kong Inge havde været så vennesæl blandt dem, og at de fremdeles vilde følge det samme Merke, vandt det deres højeste Bifald, når Erling på Thingene talte om de Voldsgjerninger, som Sigurds Mænd gjorde sig skyldige i, og mente, at det vilde være en heldig Gjerning, om man kunde få denne Flok i Bund og Grund ødelagt. Ja, Arne af Stodreim (Kongsmåg, som han kaldtes efter sit Egteskab med Dronning Ingerid), der hørte til Erling Skakkes ivrigste Tilhængere, skjønt hans egne Sønner som Kong Inges Halvbrødre havde været bragte på Bane, da man rådslog om at vælge en Konge efter dennes Fald, opfordrede endog på et Thing alle de Tilstedeværende, Krigsmænd, Bønder og Bymænd, til at dømme ved Våbentak Sigurd af Reyr og hele hans Flok i Djævelens Vold både levende og døde. Og så ustyrlig var Forsamlingen, heder det videre, at en slig uhørt Dom virkelig blev fældet, overensstemmende med alle lovlige Former. Derhen var det altså kommet, at den lovlige Thronarvings Tilhængere kunde betragtes og behandles som blotte Oprørere og Urostiftere, medens den Konge, som Aristokratiet havde givet sig, i Strid med gjeldende Ret og Sedvane, fandt ivrig Tilslutning hos den overvejende Flerhed af Folket.

Det kunde under disse Omstændigheder ikke falde Erling vanskeligt at gjøre det fuldstændigt af med sine Modstandere. Deres egentlige Fører, Sigurd af Reyr, blev overvunden og fældet i Slaget på Ree (1163). Partiets øvrige Høvdinger tilligemed deres Navnekonge Sigurd Markusfostre toge siden Vejen op til Throndhjem, hvor de, som det heder, fandt en god Modtagelse, så at Sigurd endog blev tagen til Konge på Ørething og mange gode Mænds Sønner gik i Flok med ham.[32] Så mange kan det dog ikke have været; thi Flokken blev ikke sterkere, end at den ikke blot ikke kunde binde an med Erling selv, der havde sin Hovedstyrke i Viken, men at nogle Lendermænd, som Erling havde efterladt til Landevern i Bergen, kunde sprenge den rent fra hinanden og tage både Sigurd og hans Fosterfader Markus tilfange, hvilke derpå begge bleve aflivede.

Erling Skakke syntes således at stå ved Målet for sin Ærgjerrighed. Hans tilsyneladende så vovelige Foretagende havde havt den fuldkomneste Fremgang. Ingen af de to Medbejlere, som han havde havt at kjæmpe mod for at bane sin Søn Vej til Thronen, havde, trods deres ustridig bedre Arveret, formået at samle noget talrigt Parti om sig; begge vare blevne overvundne og fældede efter en kortvarig Fejde, og den Flok, som omgav dem, havde aldeles opløst sig. Partiånden hos Aristokratiet:— de nye Bånd, der vare blevne knyttede mellem Lendermandsætterne under deres fælles Stræben efter at indtage en dominerende Stilling i Staten, deres esprit de corps, der var bleven vakt eller styrket ved Kampene mod et Parti, som søgte sin hovedsagelige Støtte hos lavereliggende Samfundslag, og, på den anden Side, den Indflydelse, som de fremdeles øvede hos Bønderne, hver i sin Hjembygd:— alt dette havde tilsyneladende vist sig at være en Grundvold, sterk nok til at bære det nye Kongedøme, der var bleven oprettet i Strid med de gjeldende Arveregler og, som det syntes, i et Øjebliks Rådvildhed, da den lovlige Konge var fældet og hans nærmeste Arving var i Hænderne på en Flok, som man havde Grund til at vente det værste af. Erling mente ikke længer at tiltrænge det danske Rygstød, som han havde grebet efter, inden han endnu var rigtig tryg på Stemningen hjemme, og da han ved at opfylde sine Forpligtelser ligeoverfor Kong Valdemar udsatte sig for at gjøre sin Søns Kongedøme upopulært, satte han sig uden videre udover dem, idet han lod Vikverjerne svare for sig, at de for ingen Pris vilde blive Danekongens Mænd. Derimod lykkedes det ham inden Landet selv at opnå en ny Støtte for det af ham grundlagte Verk, idet han udvirkede, at hans Søn højtidelig blev salvet og kronet som Konge, og at det nye Kongedøme på denne Måde fik en kirkelig—religiøs Indvielse, der i Folkets Øjne kunde bøde på, at dets Tilblivelse var et Brud på den i Retsbevidstheden dybt indplantede Grundsætning om Kongedømet som en Odel i Harald Hårfagres Æt.

I Sammenhæng med denne kirkelige Indvielse blev dernæst afsluttet en Overenskomst, der knyttede Geistligheden til Erling med de fasteste Bånd og således sikrede ham en Forbundsfælle, hvis Betydning på hin Tid ikke kunde ansees for ringe. — Den norske Kirke havde siden Sigurd Jorsalfarers Tid gået afgjort frem i Hensyn på ydre Magtstilling: Erkebiskopsstolen i Nidaros blev, som vi vide, oprettet i 1152; ved samme Tid omtrent indstiftedes Domkapitler ved alle Rigets Kathedralkirker, og i Forbindelse hermed sees Kongerne Inge, Sigurd og Eystein at have gjort visse Indrømmelser i Hensyn på Biskopsvalgene, måske også i Hensyn på Patronatsretten over Landets Hovedkirker, om hvis Indhold og rette Mening der siden opstod Strid, men som ialfald må have været et brugeligt Støttepunkt for videregående Krav.[33] Kirken opnåede herved såvidt Enhed og Sammenhæng i sin Organisation, at den kunde gribe selvstændigt ind i de politiske Brydninger og give sin hierarchiske Stræben Konsekvents og Eftertryk. Og i den anden i Ordenen af de nidarosiske Erkebiskopper, Eystein Erlendssøn, fandt den en Formand, som hverken savnede Vilje eller Evne til at udrette noget Stort i denne Retning. Eystein, der blev Erkebiskop i 1157 eller 1158, hørte til en af de mest ansete thrønderske Høvdingætter og skildres som en overmåde veltalende, myndig og virksom Mand. Han havde, inden han tiltrådte sin Biskopsstol, sandsynligvis i længere Tid opholdt sig i Rom, hvor han neppe forsømte Lejligheden til at gjøre sig fortrolig med de hierarkiske Grundsætninger.[34] Ved den Omvæltning i de politiske Forhold, der indtrådte umiddelbart efter hans Hjemkomst, idet Størsteparten af Landets Aristokrati tog afgjort Parti mod den lovlige Thronarving og stillede op ligeoverfor ham en Konge, der ingen Arveret havde, åbnedes der de bedste Udsigter for ham til at se disse Grundsætninger gjennemførte. Det havde hidtil gjeldt som hørende til Kongedømets Ret at føre Tilsyn med Kirken og den kirkelige Lovgivning og at indsætte Biskopperne; men denne Ret havde, som før udhævet, en rent personlig Charakter; den var, som alt, hvad der iøvrigt regnedes for at høre Kongedømet til, en Odel i Harald Hårfagres ret nedstigende Mandslinje og hang således på det nøjeste sammen med, at de gjeldende Regler for Thronarvefølgen bleve iagttagne; i samme Øjeblik, som Kronen gik ud af den rette Mandslinje og et nyt Kongedøme opstilledes, der ikke som det hidtil bestående støttede sig til Arvefølgen, blev også Spørgsmålet om den Kongen tilkommende «Ret» eller Omfanget af hans Myndighed et åbent Spørgsmål; det fulgte ikke af sig selv, at de Rettigheder, på hvilke den Konge, der fik Riget ved Arv, kunde gjøre Påstand som på sin Odel, også skulde tilkomme den, der besteg Thronen udenfor den gjeldende Arvefølgeorden, og Magnus Erlingssøns Valg til Konge måtte således i og for sig betragtes som et Held for den norske Kirke, når den søgte at frigjøre sig fra det Herredøme, som det nationale Kongedøme hidtil havde øvet over den, og som var så uoverensstemmende med Tidsalderens hierarkiske Ånd. Under de forudgående Thronfejder havde Geistligheden vistnok i det Hele holdt sig i Baggrunden; men man ser dog, at dens Sympathier gik i samme Retning som Sympathierne hos Aristokratiets Flerhed. Den havde således været gunstig stemt ligeoverfor Harald Gille, hvem også Lendermændene yndede, fordi han lod dem råde med sig, som de vilde. Blandt Harald Gilles Sønner var Inge, — den svageste og føjeligste, — den, til hvem både Geistligheden og den overvejende Flerhed af Lendermandsaristokratiet sluttede sig. Om den pavelige Legat, Kardinal Nikolaus Brekspeare, der kom til Norge i 1152 for at ordne Forholdene ved den nye Erkebiskopsstol i Nidaros, er det fortalt, at han var vred på Brødrene Sigurd og Eystein, og de måtte gå til Forlig med ham, men derimod stod han altid på en særdeles god Fod med Inge, hvem han kaldte sin Søn.[35] Nu er det vel rimeligt, at hines private Liv gav mere Grund til Forargelse end dennes; men dette har neppe alene været Grunden til, at den pavelige Legat så åbenbart foretrak ham; han har vistnok rettet sig efter Stemningen inden den norske Geistlighed, der kunde håbe at få et lettere Spil med den svage Inge end med hans mere selvrådige Brødre.[36] Erkebiskop Eystein selv havde tidligere været Inges Kapellan og var af ham bleven ophøjet på Nidaros’s Erkesæde. Det kan således ikke være tvivlsomt, at han, ligesom vistnok den overvejende Flerhed af hans Standsbrødre, forsåvidt de overhovedet havde nogen offentlig Interesse, har hørt til dennes Parti, og da det var dette samme Parti, der siden opstillede Magnus Erlingssøn som Konge, har det vistnok sin fuldkomne Rigtighed med de Ord, som Sagaen lægger Erling Skakke i Munden under Forhandlingerne om den påtænkte Kroning, at det nemlig var skeet med Erkebiskoppens og de øvrige Biskoppers Råd og Vidende, at Magnus var bleven tagen til Konge over Norges Rige.[37] løvrigt lå det jo, som sagt, i Kirkens egen velforståede Interesse at støtte et Kongedøme, der var tilblevet under sådanne Omstændigheder.

Alligevel viste Eystein sig ingenlunde strax villig til at imødekomme Erling Skakkes Ønske om at få sin Søn salvet og kronet; han opstillede sine Betingelser, og man ser, at han har prøvet på at udnytte til det yderste denne Lejlighed til at forøge Kirkens Magt og Friheder. Underhandlingerne mellem Eystein og Erling om denne Sag have vistnok været drevne gjennem en længere Tid, hvilket også antydes i Kilderne.[38] Måske har Erling allerede i 1162, da han efter Slaget ved Sekken drog ind til Throndhjem og lod sin Søn hylde på Ørething, forebragt sit Ønske for Erkebiskoppen, og måske er det ved denne Lejlighed eller snarere kort efter, at det Dokument er bleven affattet, hvorved Magnus Erlingssøn tager sin Krone til Lehn af St. Olaf, og om hvis Egthed der har været rejst så sterke Tvivl.[39] Forudsat at det er egte, — og det forekommer mig at være det sandsynligste — synes det ialfald at måtte opfattes som et blot og bart Udkast, i hvilket Erkebiskoppen har formuleret sine Betingelser, men som aldrig er bleven vedtaget af den anden Part, og da må det henføres til de foreløbige Forhandlinger, der gik forud for Kroningen og den endelige Overenskomst i 1164, — efter al Sandsynlighed til det nærmest forudgående År. Erling Skakke havde da endnu ikke fået Bugt med sine Modstandere; den farligste af dem, Sigurd af Reyr, blev vistnok allerede overvundet og fældet i Februar 1163 (Slaget på Ree); men hans Flok holdt fremdeles sammen, og det lykkedes den samme Vår at gjøre sig til Herre i det Throndhjemske og at få sin Konge, Sigurd Markusfostre, hyldet på Ørething. Under disse Omstændigheder har Erkebiskop Eystein troet, at han kunde spænde Buen højt, og at Erling ikke vilde prutte om Prisen, når det gjaldt at vinde en Støtte for hans Søns endnu vaklende Kongedøme. Han har da opstillet sine Betingelser i Form af et Udkast til en Erklæring, hvorved Magnus Erlingssøn, idet han krones til Konge, ikke blot tilstår Erkestolen visse Friheder og Herligheder og gjentager og stadfæster de Løfter, som allerede Kongerne Sigurd, Eystein og Inge Haraldssønner skulle have gjort om, at Biskopsvalgene og Indsættelsen af Prester ved Hovedkirkerne skulde foregå uden nogen Indblanding fra Kongedømets Side, men endog indrømmer Erkebiskoppen et Slags Overhøjhed over Riget, idet han udtaler, at Norges Rige for evige Tider skulde tilhøre Gud og den hellige Olaf, i hvis Navn Kongen skulde forestå det som hans Vikarius og Vassal, og at til Tegn på denne Kongedømets stedsevarende Underkastelse skulde ved enhver Konges dødelige Afgang hans Krone ofres på Alteret i Throndhjems Domkirke. På dette Grundlag synes imidlertid Overenskomsten mellem Erkebiskop Eystein og Erling Skakke ikke at være bleven endelig istandbragt, og det ligger da nær at formode, at den sidstnævnte har fundet, at hvad der krævedes, var en Ydmygelse for Kongedømet, som han ikke kunde gå ind på. I det følgende År ere Underhandlingerne blevne gjenoptagne pånyt, og nu, da Erling havde gjort det fuldstændigt af med Modpartiet og hans Søn stod som Landets eneste anerkjendte Konge, har Erkebiskoppen måttet finde sig i at slå noget af i sine Krav, og nu er den Overenskomst istandbragt, hvis væsentlige Indhold vi kjende fra Gulathingslovens 2det Kapitel. Ud på Sommeren dette År blev et stort Rigsmøde eller Høvdingstevne afholdt i Bergen, hvorved både Erling Skakke og hans Søn og Erkebiskoppen og de øvrige Biskopper vare tilstede, foruden en Mængde Lendermænd og andre verdslige Høvdinger. Her blev da Magnus Erlingssøn salvet og kronet som Konge, og her bleve de «nymæle» vedtagne, der udgjøre Hovedindholdet af hint Kapitel, og som give følgende Regler i Hensyn på Thronens Besættelse ved Arv eller Valg: «Den skal være Norges Konge, der er Norges Konges eldste egtefødte Søn, medmindre Ondskab eller Uforstand gjør ham uskikket til Kongedømet, i hvilket Fald den af hans samfædre Brødre skal træde i hans Sted, hvem Erkebiskoppen, Lydbiskopperne og tolv af dem opnævnte Mænd af hvert Biskopsdøme dertil finde skikket. Er ingen egtefødt Søn forhånden, da skal den være Konge, der er nærmest i Arv efter de opnævnte Mænds Dom, hvis han synes dem skikket; hvis ikke, da skal den være Konge, hvem hine Mænd finde bedst skikket til at vogte Guds Ret og Landets Love. Ere Meningerne forskjellige, da skal de råde, der udgjøre Flerheden, forudsat at Erkebiskoppen og Biskopperne ere enige med dem. Efter Kongens Død skal alle Biskopper, Abbeder, Hirdstyrere og hele Hirden selvnævnt og tolv af de viseste Mænd af hvert Biskopsdøme, hvem Biskoppen opnævner, søge nord til Throndhjem til den hellige Olaf for at rådslå med Erkebiskoppen, og da skal den afdøde Konges Krone medbringes og ofres for hans Sjæl til Gud og St. Olafs Ære. Men, hvis nogen på anden Måde lader sig tage til Konge, da skal han have Gods og Fred forbrudt, ligesom og enhver, der understøtter ham heri, og være i Guds og alle Helgeners, Pavens, Erkebiskoppens og alle Lydbiskoppers Ban». — Ved samme Lejlighed synes fremdeles visse Herligheder eller Privilegier at være tilståede Erkestolen, ligesom Magnus, inden han blev kronet, måtte aflægge en Ed, i hvilken han i almindelige Udtryk stadfæstede de Kirken forud indrømmede Friheder. Derimod har den i det før omtalte Aktstykke opstillede Fordring om, at Kongen skulde erkjende sig som Vikarius eller Vassal af den hellige Olaf, som hvis Repræsentant igjen Erkebiskoppen optrådte, været skudt tilside, og heller ikke kan Fordringen om, at Kongedømet skulde afstå fra enhver Ret til Indblanding i Biskopsvalgene, være bleven imødekommet på nogen bindende eller engang for alle afgjørende Måde, uagtet Biskopsvalgenes Frihed påstodes at være en af de Kirken allerede forud gjorte Indrømmelser, hvilke Magnus ved sin Kroningsed lovede at overholde. Man ser nemlig, at Erkebiskop Eystein selv flere År efter ikke vilde indlade sig på at indvie en islandsk Biskop, førend Kong Magnus og Erling Skakke havde givet sit Samtykke, og har han agtet dette Samtykke for nødvendigt, hvor det gjaldt en islandsk Biskop, kan det ikke have været mindre nødvendigt ved Besættelsen af de norske Biskopsstole.[40]

Måske var således den Pris, som det lykkedes Erkebiskoppen at opnå for sine Tjenester ligeoverfor det nye Kongedøme, ikke fuldt så stor som den, han fra først af havde lagt an på at vinde. Alligevel havde han dog ved sin Overenskomst med Erling Skakke opnået store Fordele og lagt en, som det syntes, bred og sikker Grundvold for Kirkens fremtidige Magt. Istedetfor det gamle Kongedøme, hvis Ret, indenfor de engang optrukne Grændser, var en fuldkommen ubetinget, og som, i Kraft af denne Ret, også havde den øverste Ledelse af de kirkelige Anliggender i sin Hånd, var et nyt bleven opstillet, der var knyttet til de geistlige og verdslige Stormænd på en sådan Måde, at dets Myndighed umulig syntes at kunne få en ligeså stejl og utilgjængelig Charakter. Vel skulde også dette Kongedøme være arveligt; men for det første vare alle uegte Sønner udelukkede, og dernæst skulde heller ikke de egtefødtes Arveret være en ubetinget. Den eldste egtefødte Søn havde Fortrinet; men i Tilfælde af at han af en eller anden Grund ikke ansåes skikket til at blive Konge, kunde man tage en af de andre, og i Tilfælde af at ingen egtefødte Sønner vare til eller ingen af dem blev fundet verdig, kunde man blandt de nærmeste mandlige Frender tage den til Konge, hvem man troede sig bedst tjent med, eller «hvem man fandt bedst skikket til at vogte Guds Ret og Landets Love». Og på de således i Udsigt stillede hyppige Kongevalg og Prøvelsen af Kongsemnernes Verdighed til at overtage den Arv, der tilfaldt dem, var der indrømmet Kirkens Forstandere en afgjørende Indflydelse. Erkebiskoppen og Lydbiskopperne i Forening med 12 af dem opnævnte Mænd for hvert Biskopsdøme skulde danne det Udvalg, der havde at prøve, hvorvidt en Konges efterladte egtefødte Sønner vare skikkede til at træde i hans Sted, eller udpege den af hans nærmeste Frænder, der skulde blive Konge efter ham, og i Tilfælde af Meningsforskjel var det Biskoppernes Stemme, der skulde gjøre Udslaget. Herved var der indrømmet Geistligheden en så stor Magt ligeoverfor Kongedømet og en så rig Lejlighed til at få sine Privilegier udvidede eller stadfæstede, hver Gang en ny Thronledighed indtrådte, at man ikke kan undres på, at den fra nu af, om ikke før, gjorde Magnus Erlingssøns Sag til sin og fastholdt, sålænge det lod sig gjøre, den med ham indgangne Overenskomst som Grundlag for Rigets Statsret.

Også Erling Skakke personlig havde såmegen Fordel af Overenskomsten, at hans Villighed til at indgå på den må synes let forklarlig. Når de på Rigsmødet i 1164 vedtagne nye Regler for Thronsuccessionen syntes at skulle føre Kongedømet ind i et hidtil ukjendt Afhængighedsforhold, da lå dog dette endnu fjernt i Fremtiden og kunde i hans Øjne ikke opveje deres umiddelbare Virkning, som var at støtte det af ham grundlagte Verk og at give hans Søns Kongedøme et Lovlighedens og Retmæssighedens Præg ligeoverfor alle fremtidige Medbejlere. Det havde vistnok lykkets ham at sprenge Håkon Herdebreids og Sigurd Markusfostres Parti; men han havde brudt sine Forpligtelser ligeoverfor den danske Konge og måtte være forberedt på, at denne vilde søge med Magt at tiltvinge sig, hvad der var bleven ham lovet. Han vidste desuden, at der endnu var Kongesønner til i Landet, eller han forudså, at der vilde optræde Mænd, der udgav sig for Kongesønner, og som altid vilde kunne blive farlige og samle et Parti om sig, sålænge de kunde beråbe sig på gjeldende Ret, sålænge Magnus Erlingssøns Kongedøme stod som noget Ulovligt, noget mindre Legitimt ligeoverfor enhver Eventyrer, der foregav at repræsentere Harald Hårfagres ret nedstigende Mandslinje. Herpå var det der skulde rådes Bod ved de på Rigsmødet fattede Beslutninger. Idet uegtefødte Kongesønner (og af egtefødte fandtes ingen) bleve udelukkede fra Arvefølgen, idet Grundsætningerne om Kongedømets Enhed og den egte Fødsels Fortrin sloges fast, idet også de, der gjennem Kvindeled stammede fra Kongeætten, erkjendtes arveberettigede til Riget, idet endelig Thronarvingernes Ret gjordes afhængig af en Dom om deres Verdighed, som det var Biskoppernes og de af dem tilkaldte Mænds Sag at fælde, stod Magnus Erlingssøn, egtefødt Søn af egtefødt Kongedatter, kronet og salvet af Erkebiskoppen i Overvær og med Samtykke af alle Rigets geistlige og verdslige Høvdinger, som den ene lovlige Konge ligeoverfor enhver Medbejler, der kunde tænkes at ville stille sig op mod ham, og enhver sådan kunde fra nu af betragtes og behandles som en blot og bar Oprører. Dette var en Fordel, for hvilken Erling Skakke måtte være villig til at give en høj Pris; — ligeoverfor Folkets Vedhængen ved den gamle Arvefølgeorden og den Adgang, som ved denne banedes for alskens Eventyrere til at stifte Parti og bringe Ufred over Landet, lå der i den religiøse Sanktion, som var bleven hans Søns Kongedøme til Del, en Modvegt, hvilken han ikke blot kunde finde nyttig, men endog ligefrem nødvendig.

Derimod kunde måske de øvrige verdslige Høvdingers Forhold ved denne Lejlighed give mere Grund til Forundring end Erlings eget. Det var disse Høvdinger, der havde hævet hans Søn på Thronen, og uden hvis Samtykke og ivrige Understøttelse han intet vilde have formået. Alligevel synes de ikke at have betinget sig nogen særskilt Forret ved den på Rigsmødet i Bergen vedtagne Overenskomst om Kongevalget og Thronfølgeordenen, men at have overladt hele Fordelen til Kirkefyrsterne og til Erling personlig. Vel blev det bestemt; at når en Konge døde, skulde alle Lendermændene (der indbefattedes under Benævnelsen Hirdstyrere) og hele Hirden, hvis Medlemmer fordetmeste toges af Lendermandsætterne, selvnævnt møde i Throndhjem for at rådslå med Erkebiskoppen; men i det Udvalg, der havde at vælge Kongen eller prøve Kongsemnets moralske Verdighed, synes der kun at have været indrømmet Biskopperne og de af dem opnævnte Mænd Sæde og Stemme, og i dette Udvalg skulde ydermere Biskopperne være de ubetinget rådende, såsom deres Stemme gjorde Udslaget i Tilfælde af Meningsforskjel. Geistligheden havde altså vundet, og Erling Skakke personlig havde vundet, idet hans Søns Kongedøme blev befæstet og legitimeret; men det øvrige Aristokrati synes at have gået tomhændet fra den hele Transaktion. Man kunde endog mene, at det havde tabt derved, at Kongedømets Enhed nu var bleven slået fast, medens det jo under de foregående borgerlige Uroligheder noksom havde vist sig, at Spændingen mellem flere samstyrende Konger åbnede en vid Tumleplads for dets Ærgjerrighed og bidrog til at forøge dets Indflydelse. Og heraf kunde man da atter slutte, at aristokratiske Partiformål eller Partitendentser ingen Del havde i den Omvæltning, der satte Magnus Erlingssøn på Thronen og grundlagde en ny Statsret, — at denne Omvæltning ene og alene var et Verk af Kirkefyrsternes hierarchiske Stræben og Erling Skakkes rent personlige Ærgjerrighed. Lendermændene lod sig drive med, uden selvstændig Plan eller Tanke; det faldt dem ikke ind at gjøre noget for at udvide eller sikre sin Magt nu, da en så god Lejlighed var bleven dem buden hertil; de fandt sig endog i at gjøre Opofrelser, fordi de kun havde Landets Vel for Øje og ønskede at få stoppet den Kilde til indre Ufred, som den hidtil gjeldende Thronfølgeorden havde vist sig at være, eller fordi deres Holdning udelukkende var bestemt af personlig og tilfældige Forhold, — af Erling Skakkes Indflydelse over sine Standsfæller, af deres Frygt for Modparten og Følelse af at være bunden ved det engang foretagne ulovlige Skridt på en sådan Måde, at de ikke mere kunde træde tilbage.[41] Men ved et sådant Raisonnement miskjender man dog den hele Sammenhæng, hvoraf Overenskomsten i 1164 kun danner et enkeltstående Led. Hvad der gik forud for denne Overenskomst vidner tilstrækkelig klart om, at Lendermandsætterne hverken savnede politisk Ærgjerrighed eller esprit de corps; — det synes just ikke at have været Iver for at opretholde den lovlige Orden og Landets indre Fred, der besjælede dem under deres tidligere Deltagelse i Thronfejderne, men vel Hensyn til egen Fordel og til særskilte politiske Interesser, som ingenlunde faldt sammen med det øvrige Folks. Det højeste, man altså har Ret til at slutte af deres tilsyneladende Uegennyttighed eller Mangel på Tiltag ved denne Lejlighed, er, at deres Partiånd ikke var tilstrækkelig udviklet til at opstille for dem et klart og bestemt Formål, — at det var mere instinktmæssigt end bevidst, at de stræbte efter at indtage en ny Magtstilling som Repræsentanter for den nationale Stat, og at de havde ondt ved at finde sig tilrette i denne Stilling, så at de hverken forstod at vælge den rette Tid eller de rette Midler til at befæste sig i den. Deres Uegennyttighed var da i Grunden også kun en tilsyneladende. Det nye Kongedøme var deres eget Verk, og hvad det gjaldt om for dem som for Erling Skakke, var først og fremst at befæste dette Kongedøme i Opinionen ved at skaffe det en kirkelig Indvielse; derfor måtte Geistligheden vindes, og derfor måtte den forud for Kroningen gående Overenskomst blive affattet således, at den i Formen tilbød denne de største Fordele. Lendermandsætterne vare fordetmeste indbyrdes besvogrede og forbundne; den enes Ophøjelse kunde derfor og for sig gjelde som en Fordel også for de andre; Magnus Erlingssøn, Lendermandssønnen på Norges Throne, kunde i hans forrige Standsfællers Øjne næsten synes at repræsentere deres eget Herredøme over Staten, og de kunde føle sig trygge for, at han, der var udgået af deres Midte og hævet på Thronen af dem, også vilde vedblive at være knyttet til dem på en ganske anderledes fast Måde end en Konge, der kom til Magten i Kraft af den strenge Arveret. Dette faktiske Forhold har været nok for dem, så at det ikke faldt dem ind at betinge sig særskilte politiske Forrettigheder eller at sikre sig gjennem konstitutionelle Garantier en af de personlige Forholde helt uafhængig Indflydelse på Statsstyrelsen. Når man undres herover, må man ikke glemme, hvor lidet Skjøn og Smag de gamle Nordmænd i det Hele viste for slige Garantier, og hvor svagt udviklet det institutionelle Væsen var hos dem. Omkring Staten selv var der optrukket faste Grændser; dens Område var et snevert og skarpt afmerket; men indenfor dette Område syntes alt løst og ubestemt; man opfattede alle Forholde personligt og formåede ikke at adskille således mellem Institutionerne og de Mænd, der repræsenterede dem, at man erkjendte Nødvendigheden af at give visse Regler for den offentlige Myndigheds Fordeling og Udøvelse i de enkelte Tilfælde.[42] I Overensstemmelse hermed kan man nok antage, at politisk Ærgjerrighed og virkelige Partitendentser have været virksomme hos Lendermandsaristokratiet, om end disse Tendentser ikke komme tilsyne gjennem Lovparagrafer og konstitutionelle Former, men ere blevne stående ved Opnåelsen af rent personlige Fordele. — Det er dernæst neppe tvivlsomt, at der hos Hierarkiets og Aristokratiets Førere på denne Tid har rådet en Følelse af Solidaritet, som måtte medføre, at den ene Part ikke følte sig tilsidesat eller forurettet derved, at der indrømmedes den anden større Fordele. Begge Klassers politiske Interesser faldt i det Store taget sammen; for begge måtte det være magtpåliggende, at Kongedømet rykkedes op fra den uafhængige Retsbasis, på hvilken det hidtil havde hvilet. Biskopperne synes i denne Tidsalder sågodtsom uden Undtagelse selv at have tilhørt Landets fornemme Ætter, så at deres Magt i Virkeligheden også kunde siges at komme Aristokratiet til Gode; vi se under de nærmest påfølgende Partikampe geistlige og verdslige Stormænd optræde i det nøjeste Forbund; vi møde en Mand som Biskop Nikolas Arnessøn, der med ligeså god Ret kan siges at repræsentere Aristokratiet som Hierarchiet, og herfra har man da Ret til at slutte tilbage. Når det i Overenskomsten af 1164 blev fastsat, at det Udvalg, der havde at foretage Kongevalget eller prøve de nærmeste Arvingers moralske Verdighed, skulde bestå af Biskopperne og 12 af dem blandt de «viseste» opnævnte Mænd for hvert Biskopsdøme, har det derfor vistnok været betragtet som en Selvfølge, at man først og fremst vilde søge disse «vise» Mænd inden Lendermandsætterne; det forudsættes vel, at også Mænd udenfor deres Klasse kunde blive opnævnte;[43] men både Biskoppernes eget Forhold til Aristokratiet og den Anseelse, som Lendermandsætterne fremdeles nød hos Folket, måtte gjøre det mere end sandsynligt, at dette kun vilde ske som en sjelden Undtagelse.

Og således er det da med god Grund, at denne Overenskomst har været opfattet som Udtryk for en Alliance mellem Hierarchi og Aristokrati. Begge Parter havde opnået visse Fordele og søgt at sikre sig dem, om. end på en ufuldkommen Måde, dog således, at Grunden syntes lagt til en helt ny statsretlig Udvikling, hvorved Kongedømet skulde gjøres mere og mere afhængigt af de geistlige og verdslige Stormænd, og hvorved det, istedetfor som hidtil, at stå for sig selv, i streng Isolation, som en Odel i Harald Hårfagres Æt, skulde gå over til at blive Hovedet for en vidt omfattende aristokratisk-hierarchisk Organisme. — Det gjelder nu, at man ikke betragter dette Erling Skakkes og Erkebiskop Eysteins Verk og den Udvikling, som ved det syntes at være indledet, fra noget andet Standpunkt end fra Tidsalderens eget. Det er at indføre andre Tiders Målestok og Synsmåde, når man mener, at det var «ubestandigt, fordi det ikke var bygget på Sandhedens og Retferdighedens Grund», og fordi «Magnus Erlingssøns Kongedøme var rejst med underfundig Kløgt på et Grundlag af Lovbrud og Blod», eller når man kalder det Hierarchi, for hvilket Erkebiskop Eystein kjæmpede, «et glimrende, men skuffende Gjøglebillede, udsprungen af falske Begreber om Christi Kirkes Væsen».[44] Magnus Erlingssøn var vistnok bleven hævet på Thronen i Strid med de hidtil gjeldende Regler for Thronfølgen; men også det andet Parti havde forgået sig mod de selvsamme Regler, og disse Regler, der åbnede Adgang for alskens Eventyrere til at bringe Ufred over Landet, havde vist sig at være i høj Grad fordervelige og urimelige, medens den på Rigsmødet i Bergen vedtagne Thronfølgeorden, hvorved Grundsætningerne om Førstefødselsretten og den egte Fødsels Fortrin vare blevne slåede fast, måtte erkjendes at være en stor og væsentlig Forbedring i Rigets Statsret. Et Rigsmøde, sammensat af de verdslige og geistlige Høvdinger med Kongen i Spidsen, var vistnok ikke kompetent til på egen Hånd at foretage nogen Ændring i gjeldende Lov og Ret; den gamle Grundsætning stod fremdeles ved Magt, at «Kongen giver Loven, men Folket tager ved den»; for at hine på Rigsmødet vedtagne «nymæle» skulde få virkelig Lovskraft og blive det fuldt anerkjendte Grundlag for en ny statsretlig Orden, var det derfor nødvendigt, at de forelagdes ethvert af Landets fire Lagthing og her «ved ret Thingtag bleve dømte og vedtagne som Lov forinden og foruden Lagretten», d. v. s. af samtlige tilstedeværende Thingmænd. Nu har man i Regelen gået ud fra, at denne Form i nærværende Tilfælde ikke er bleven iagttaget, og man har troet deri at finde «den store Brøst ved det hele Foretagende, fra verdsligt Standpunkt betragtet».[45] Men synderlig mere end en blot Form kan en slig Vedtagelse fra Lagthingenes Side neppe have været. Staten var, ved at udvides til det hele Land, på en Måde voxet ud over de menige Bønders Synskreds; den havde løst sig ud fra Sammenhængen med deres daglige Liv og Forestillingskreds og havde ophørt at have umiddelbar Interesse for dem. Man gjør sig derfor utvivlsomt skyldig i at overføre på denne Tid Forestillinger, der vare fremmede for den, når man taler om Folket som en «Statsmagt» eller går ud fra, at det selv følte sig som sådan og holdt på sin Myndighed som sådan. Hvad det holdt på, var den individuelle Frihed og den private Ret, og forsåvidt Loven var et Udtryk for denne, vilde vistnok ethvert Forsøg på at forandre den uden Lagthingenes Samtykke have været opfattet som et, Overgreb, der ikke kunde tåles. Men Stat og Statsstyrelse, indenfor de engang om samme optrukne Grændser, synes for den store Flerhed af Bønderne at have stået som noget såvidt fremmed, at de neppe med Styrke kunde kræve at have en Stemme med, hvor det gjaldt Forandringer af rent statsretlig Art, som ikke på nogen Måde greb ind i Enkeltmands private Rettigheder. Den hidtil gjeldende Arvefølgeorden, ifølge hvilken enhver Kongesøn, uden Hensyn til egte eller uegte Fødsel, erkjendtes berettiget til Kongenavn og Del i Riget, havde vistnok forsåvidt Støtte i den almindelige Opinion, som Folket overhovedet holdt fast ved alt Bestående og dets øverste egentlig rådende Grundsætning var, at gammel Vedtægt aldrig måtte forandres eller ialfald kun forandres, hvor det var absolut uundgåeligt; men, når vi erindre, at Lendermændene havde givet sit Samtykke til de nye Successionsregler, og at Lendermændene fremdeles øvede en stor Indflydelse hos Almuen, der efter gammel Skik fulgte dem som sine fødte Høvdinger, når vi se, hvor sterk og almindelig Tilslutning Magnus Erlingssøn fandt også hos Menigmand, uagtet han var kommet på Thronen i Strid med den gamle Arvefølgeorden, må det på Forhånd synes lidet sandsynligt, at Erling Skakke og Erkebiskop Eystein skulde have stødt på nogen Vanskelighed ved at opnå Lagthingenes Samtykke til de nye Regler, eller at de ikke skulde have vovet at forelægge Folket, hvad de og de øvrige Høvdinger vare blevne enige om. Og endelig: når man har ment, at Kilderne skulde nøde os til at antage, at en slig Formalitet alligevel ikke er bleven opfyldt i det her foreliggende Tilfælde, da er dette sålangt fra at være rigtigt, at Kilderne snarere pege i en modsat Retning. De på Rigsmødet i 1164 istandbragte «nymæle» have fået Plads i begge endnu tilværende Codices af Gulathingsloven, der indeholde dennes Begyndelse;[46] der er sikkert Spor af, at de ligeledes have været optagne i den eneste gamle Codex af Frostathingsloven, som gjennem Afskrifter er bleven nogenledes fuldstændigt bevaret til vor Tid,[47] og heraf synes det da at fremgå, at de have været forkyndte og vedtagne på begge de vestenfjeldske Lagthing; i Hensyn på de østenfjeldske give Kilderne ingen Oplysning; men har Erling Skakke kunnet få Rigsmødets Bestemmelser ophøiede til Lov i Thrøndelagen, hvor den

gamle Arvefølge havde de sterkeste Sympathier for sig og han selv de fleste Fiender, er det ligefrem utænkeligt, at ikke det samme skulde være skeet i Viken og på Oplandene, hvor sågodtsom alt Folket var ham fuldkommen hengivent. Vi tør altså gå ud fra som nogenlunde sikkert, at den «store Brøst», som man har troet at finde ved Erlings og Erkebiskop Eysteins Foretagende, i Virkeligheden aldeles ikke har existeret, — at de nye Regler for Thronsuccessionen ere blevne lovformelig vedtagne af det hele Folk og anerkjendte som Grundlag for Rigets fremtidige Statsret.

Disse Regler lagde, som vi have seet, en stor Magt i Biskoppernes Hånd, hvorved de syntes at skulle blive satte istand til at gjennemføre de hierarchiske Krav om Kirkens Uafhængighed af Staten og Geistlighedens standsmæssige Udsondring fra det øvrige Folk, og åbnede samtidig også for de verdslige Stormænd en Lejlighed til at optræde i Fællesskab og gribe ind i Rigsstyrelsen, som, ved tilbørlig at udnyttes, måtte kunne hæve dem til at blive en virkelig Statskorporation. Det gamle Fylkesaristokratis livskraftigste Elementer havde, som i det Foregående påvist, allerede længe tenderet mod et sådant Mål; eftersom det oprindelige Grundlag for deres Magt svigtede, havde de sluttet sig nærmere om Kongedømet og søgt at bøde på, hvad de tabte som Repræsentanter for den lokale Selvstyrelse ved at tilegne sig Del i den centrale Statsmyndighed, og for denne Stræben syntes der nu at være vundet et fast Støttepunkt. Det var nu bleven sat i Loven, at Repræsentanterne for de højbyrdige Ætter, Lendermænd og Hirdmænd, selvnævnt skulde møde for at rådslå med Kirkens Formænd, hver Gang en Konge var død, og der var indrømmet dem et Slags Valgret ligeoverfor Thronarvingerne. Heraf kunde Aristokratiet benytte sig til at foreskrive den nye Konge sine Vilkår, til at organisere sin Myndighed og hævde sig en varig Plads som en med Kongedømet sideordnet selvstændig Repræsentation for Staten. Med andre Ord: den nye Statsret syntes at skulle føre til Dannelsen af virkelige Rigsstænder, der beherskede det øvrige Samfund, over hvilket de stilledes som en ny højere Etage, — en Stænderstat over Stammerne, i hvis Spidse Kongen stod, men hvor den egentlige Souverænetet hvilede hos Adel og Geistlighed, der igjen kunde benytte sin politiske Magt til at udvide og befæste sit sociale Herrevelde. En slig Udvikling har ikke meget tiltalende ved sig for vor Tids Følelser; men den var europæisk og i visse Måder nødvendig, for at Norge skulde vedblive at tage en selvstændig Del i det europæiske Kulturliv, og for at den norske Stat skulde blive lagt på en Basis, der var bred nok til at betrygge dens Existents. Overalt inden den germaniske Verden er det sådanne Stænder, sådanne skarpt afsluttede, politisk herskende Klasser, der, ved at bygge over det øvrige Samfund og tilegne sig Ret til at repræsentere det, danne Overgangen fra Stammerne eller Stamme-Confoederationerne til de moderne nationale Stater. Hos Frankerne som hos Angelsachserne er Kongedømet fra først af det eneste Foreningsbånd mellem de mange små selvstyrende Kredse, hvori Folket oprindelig var delt; men, idet Kongen knytter til sig de højbyrdige Ætter, der have repræsenteret Selvstyrelsen inden disse Kredse, idet hans Magt stadig stiger og Tjenstforholdet til ham mere og mere bliver en Hæder, der ivrig efterstræbes af alle uden Hensyn til deres oprindelige Stand og Stilling, idet hans Embedsmænd og Repræsentanterne for hans Myndighed rundt omkring i Rigets forskjellige Dele opnå at komme i arvelig Besiddelse af sine Verdigheder, danner der sig efterhånden af disse Embedsmænd, af Kongens håndgangne Mænd og Vassaller, hans «Antrustioner», hans «Leudes» eller «Thaner» en særegen Samfundsklasse, udmerket fremfor det øvrige Folk ved Rigdom, Anseelse og sociale Forrettigheder, — en ny Adel, som, fordi den har sit Udgangspunkt i Kongedømet, også er knyttet til hele det af Kongedømet repræsenterede Rige og ikke til nogen enkelt Del af samme. Det er ved Hjælp af disse «Leudes» eller «Thaner», at Kongen styrer sit Rige; de omgive ham og udgjøre hans Råd; de møde på de store årlige Rigsforsamlinger, de frankiske «Champs de mars» eller «Champs de mai», de angelsachsiske «Witenagemót», og danne sammen med Kirkens Forstandere deil egentlig rådende Bestanddel af disse, og her concentrerer efterhånden det politiske Liv sig, medens det drager sig ud fra de engere Kredse, hvori Folket oprindelig var delt. Side om Side med Geistligheden og i Forbund med denne stå de som en politisk herskende Stand, der trykker det øvrige Samfund ned under sig, men derved også bidrager til at ælte det sammen. Fra først af blotte Organer eller Repræsentanter for den kongelige Myndighed voxe de tilsidst også Kongedømet over Hovedet og indskrænke det eller stille det i et afhængigt Forhold til sig. De misbruge sin offentlige Stilling til at skaffe sig store private Fordele; deres Myndighed som Statens eller Kongens Repræsentanter går ofte over til et Slags Overejendomsret til al Jord i de Distrikter, der ere blevne dem overdragne, eller de benytte sig af den til at tvinge de små Jordejere til at afstå dem sine Besiddelser, så at den gamle Bondefrihed går til Grunde samtidig med Selvstyrelsen i Folkets engere Kredse. Men al denne Undertrykkelse og al denne Opløsning fører dog til, at en ny højere Organisme danner sig af de mange små, der fra først af kun sammenholdtes ved et ydre Bånd. Det offentlige Liv i disse engere Kredse måtte uundgåeligt dø mere og mere af, efterat de vare blevne forbundne på en varig Måde til store politiske Helheder; det gjaldt da, for at et nyt offentligt Liv kunde spire i det gamles Sted, at der skabtes en nogenlunde sterk og talrig Repræsentation for Enhedsstaten, og at alt, hvad der fandtes inden Folket af Rigdom, Indflydelse, høj Byrd, blev knyttet så fast som muligt til denne. Dette Krav opfyldtes ved Udviklingen af en Feudal- eller Tjenstadel, hvis Magt var et Udtryk for Staten, og hvis esprit de corps kunde bøde på Følgerne af den almindelige indre Opløsning. Den og Geistligheden udgjorde det egentlige Statssamfund; de to vare de herskende Stænder; men den fælles Modsætning til disse og det fælles Tryk sammenknyttede efterhånden også de lavere Samfundsklasser til en Stand, og Standsånden afløste således Stammeånden og banede Vej for de nyere Tiders Nationalånd.

En Bevægelse henimod et sådant Mål var det altså, som de på Rigsmødet i Bergen vedtagne Bestemmelser syntes at skulle indlede, idet de ophævede Kongedømets strengt arvelige Charakter og stillede det i et afhængigt Forhold til de geistlige og verdslige Stormænd, så at Aristokratiet kunde komme til at indtage en med den nyere europæiske Tjenstadel mere overensstemmende Stilling som et Slags Repræsentation for det samlede Rige. Hvorvidt disse Bestemmelser virkelig skulde træde i Kraft og drage sine Konsekventser for den statsretlige Ordning, syntes igjen udelukkende at afhænge af, at det lykkedes Erling Skakkes Æt at hævde sig i Besiddelsen af den Throne, som den skyldte Geistlighedens og Lendermandsaristokratiets forenede Tilslutning. Og Udsigterne hertil tegnede sig i lang Tid på det bedste.

Den danske Konge Valdemar vilde ikke slå sig tiltåls med, at Erling havde unddraget sig sine Forpligtelser, da han følte sig fast i Sadlen; han besluttede at tiltvinge sig med Magt, hvad der var blevet ham lovet, og hertil opmuntredes han også af Flygtninger fra Norge, der havde hørt til Håkon Herdebreids og Sigurd Markusfostres Flok, og som forespejlede ham, at der rådede en fiendtlig Stemning mod Erling inden Landet. Men begge de Krigstog[48], han med stor Styrke foretog til Norge, mislykkedes fuldstændigt. På det første kom han ikke længere end til Tunsberg og mødtes overalt, hvor han viste sig, på den mest afgjort fiendtlige Måde af Landsfolket. Det andet blev forsåvidt begyndt under mere lovende Auspicier, som nu en ny Thronprætendent var optrådt mod Erling Skakke og havde samlet en Flok om sig, og Saxo ved at fortælle, at Vikverjerne nu modtog den danske Konge med åbne Arme; men at denne Tilslutning hverken var almindelig eller oprigtig ment, fremgår noksom deraf, at han drog bort i al Hast, såsnart Erling viste sig med sin Flåde, og en Sejlads, som han dernæst foretog langs Kysterne vestefter og nordefter, synes kun at have indbragt ham fornyet Erfaring om, at Nordmændene holdt fast ved det nye Kongedøme, og at det følgelig var det klogeste at lade det i Fred. Kort etter åbnede Erling selv Underhandlinger med den danske Konge og fik under en personlig Sammenkomst med denne istandbragt et Forlig, hvorved vel Viken overensstemmende med den oprindelige Aftale afstodes til Kong Valdemar, men igjen overlodes som Lehn til Erling, der blev dansk Jarl og forpligtede sig til at stille et vist Antal Skibe til den danske Konges Tjeneste, når dette krævedes.[49] Om Grunden til, at Erling kunde bekvemme sig til en, som det synes, så lidet hæderlig Fred, og det efterat det fra Danmark mod ham rettede Angreb var bleven så fuldstændigt slået tilbage, gives der i Sagaerne følgende Besked: Kong Valdemar havde, da han sidste Gang måtte forlade Norge, udstedt et strengt Forbud mod al Skibsfart mellem Viken og Danmark; herover opstod der Misnøje hos Vikverjerne, der ikke kunde undvære Korntilførselen fra Danmark; de overhang Erling med Bønner om at slutte Fred med Danekongen, og for at efterkomme deres Ønske var det, at han selv drog ned til denne og istandbragte det omtalte Forlig, hvilket han etter sin Tilbagekomst lod forkynde for Vikverjerne, der optog Underretningen herom med almindelig Tilfredshed. Det er rimeligt, at Sagen også virkelig har forholdt sig således; Vikverjerne vare Erlings troeste Tilhængere, og at stille dem tilfreds måtte derfor være ham i høj Grad magtpåliggende. At disse nu villig fandt sig i at stilles under dansk Overhøjhed, hvilket de kort forud med så stor Iver havde protesteret mod, kan forklares deraf, at det Hele vel har måttet fremstille sig for dem som en blot og bar Formsag, da jo Erling fremdeles skulde beholde Styrelsen også over denne Del af Landet, og så ømtålig var Nationalfølelsen neppe på hin Tid, at man følte sig stødt ved en fremmed Overhøjhed, når denne kun bestod i Navnet; måske har Erling heller ikke ladet Fredsbetingelserne forkynde i den Form, hvori de virkelig vare blevne vedtagne, og vistnok tænkte han sålidt ved dette Forlig som ved det tidligere, han havde afsluttet med den danske Konge, at holde mere, end hvad der stemte med hans egen Interesse. Hvad der kan ansees som hævet over enhver Tvivl er, at hans og hans Søns Stilling ved dette Tidspunkt ingenlunde var en så faretruet, at han af den Grund skulde have seet sig nødsaget til at søge fremmed Hjælp og betale den med en hvilkensomhelst Pris. Den Oprørsflok, der havde rejst sig i det søndenfjeldske Norge, og hvis Optræden synes at have stået i Forbindelse med Kong Valdemars andet Tog (de såkaldte Hættesveiner), kunde ikke volde ham stor Bekymring. Den havde opstillet som sin Konge en Søn af Kong Eystein Magnussøns Datter Maria og Lendermanden Gudbrand Skavhøggssøn, altså en Thronprætendent, der ikke havde bedre Arveret end Magnus Erlingssøn selv, og Flokken blev aldrig sterk nok til at vove noget afgjørende Foretagende, men holdt sig fordetmeste til de afsidesliggende Skogbygder på Oplandene. Det lykkedes tilsidst Erling at få fat på den; han slog den da så eftertrykkeligt, at den opløste sig med det samme, og dette synes endog at være skeet, inden han foretog sin Rejse til Danmark for at slutte Forlig med Kong Valdemar.[50]

Siden hengik der flere År, i hvilke der herskede god Fred indenlands, og ingen ny Thronprætendent prøvede på at gjøre Magnus Erlingssøn Kongedømet stridigt. Dette Kongedøme, der skyldte et Parti sin Tilblivelse, og som var «rejst med underfundig Kløgt på et Grundlag af Lovbrud og Blod», nød øjensynligt til Trods herfor en stor og almindelig Popularitet. Alene i Thrøndelagen rådede der en mindre god Stemning. Grunden hertil var vel tildels den tilfældige Omstændighed, at Kong Sigurd Mund havde været opfostret i denne Del af Landet, og at derfor både han og hans Søn Håkon Herdebreid havde havt sine fleste Tilhængere her, dels at flere af de Erkebiskoppen ved Overenskomsten med Erling Skakke tilståede Fordele (såsom navnlig Beregningen af Erkestolens Sagefald efter sølvmeten Øre) nærmest gik ud over Thrønderne, som derfor neppe i Almindelighed have kunnet føle sig synderlig opbyggede ved den nøje Alliance mellem Kongedøme og Hierarchi,[51] dels måske også, at Thrønderne, der hidtil havde været agtet for Folkets Kjerne, og som i Regelen havde havt den første Stemme ved enhver ny Konges Antagelse, af denne Grund holdt strengere end de øvrige Nordmænd på de gamle Regler for Thronfølgen, medens omvendt Vikverjerne, hos hvem Kong Inge Haraldssøn havde været opfostret, og Gulathingsmændene, til hvem Magnus Erlingssøn hørte ved Fødsel og Æt, såmeget ivrigere sluttede sig til det af disse Konger repræsenterede Parti, som dets Sejr for dem var enstydig med en Emancipation fra det af Thrønderstammen hidtil øvede Principat. Da Erling Skakke efter Slaget ved Sekken drog ind til Throndhjem, kom allerede den her rådende fiendtlige Stemning tilsyne. Han fik vel sin Søn hyldet som Konge på Ørething, men opholdt sig her kun en kort Tid, fordi det tyktes ham, som det heder, at Thrønderne ikke vare at lite på.[52] Siden viste dette sig endnu tydeligere. Da Kong Valdemars Krav på Viken var blevet afvist og han havde besluttet at tage sig selv til Rette, sendte han nogle af sine Mænd op til det Throndhjemske med Budsending og Breve til de mægtigste Mænd deroppe, hvori det hed, at han med det første vilde gjøre et Tog til Norge og underlægge sig Landet, at han vilde belønne dem med Penge og Forlehninger, såfremt de gjorde fælles Sag med ham, og at Thrønderne da atter skulde få den samme Forrang fremfor Landets øvrige Indbyggere, som de i fordums Dage havde havt. Og, siges der, de fleste, til hvem denne Budsending kom, tog vel mod den og gav Brev og Segl på, at de vilde underkaste sig Valdemar, og at Erling ikke skulde slippe derfra med Livet, om han vovede sig indenfor Agdenæs. Det lykkedes Erling at få opsnappet disse Breve, hvorefter han skyndte sig nord til Throndhjem og tog med Overraskelse de sammensvorne Høvdinger, over hvem der nu gik en hård Straffedom, idet somme bleve dræbte, medens andre måtte udrede store Bøder. Men Stemningen blev da herved så lidet forbedret, at han heller ikke denne Gang turde opholde sig længe blandt Thrønderne, men vendte tilbage i al Hast, såsnart han havde fået sine værste Modstandere afstraffede eller ydmygede. Imidlertid ser man, at han også i denne Del af Landet havde mange Venner, og at navnlig flera af Frostathingalagens højbysdigste og mest ansete Høvdinger hørte til hans Parti.[53] Medens Vikverjer og Gulathingsmænd sågodtsom uden Undtagelse vare tilfredse med den nye Tingenes Orden, har der hos de thrøndske Stormænd rådet Tendentser, der førte i modsatte Retninger. Hos somme have Traditionerne fra Sigurd Munds og Håkon Herdebreids Tid og personligt Had eller Hevnfølelse ligeoverfor de Mænd, der havde været med at fælde deres Venner og Frænder under de tidligere Thronkrige, eller Misnøje over, at Thrøndelagen ikke længer indtog sin gamle Forrang blandt Rigets Landskaber, eller Jalousi ligeoverfor den større Indflydelse, som nu var bleven Vikens og Gulathingslagens Høvdinger til Del, havt så megen Magt, at de stillede sig på den modsatte Side af den, hvortil deres egen velforståede politiske Interesse måtte føre dem, og på hvilken også den overvejende Flerhed af deres Standsfæller stod; hos andre synes derimod Sympathien for et Kongedøme, der således som Magnus Erlingssøns skyldte Lendemændene sin Tilværelse, og Følelsen af; at den nye statsretlige Ordning var til Aristokratiets Fordel ikke mindre end til Geistlighedens, at have gjort sig sterkest gjeldende. Og måske var dette Tilfælde med de fleste. Vist synes det ialtfald at være, at Magnus Erlingssøns Kongedøme befæstede sig mere og mere også blandt Thrønderne, så at de ikke blot rolig fandt sig i at stå under det, men endog, idetmindste for en stor Del, viste sig tilbøjelige til at forsvare det ligeoverfor den nye Oprørstlok, der nogle År efter Hættesveinernes Undergang rejste sig mod det, og som havde sit første Udspring fra en anden Kant af Landet.

Denne Flok var de såkaldte Birkebejner. Den synes først at have optrådt om Sommeren 1174, og som sin Konge opstillede den en ung Mand, Eystein, med Tilnavnet Meyla, der sagdes at være en Søn af Eystein Haraldsson. At dette virkelig også forholdt sig så, kan neppe være tvivlsomt, da der ikke sees at være gjort nogen Indvending mod Eysteins foregivne kongelige Byrd.[54] Han repræsenterede altså det legitime Kongedøme, de gamle Regler for Thronsuccessionen, den hellige Olafs Lov, som man siden plejede at udtrykke sig. Alligevel lykkedes det endnu mindre ham end Håkon Herdebreid at samle noget ret talrigt Parti om sig. Flokken havde i den første Tid sit Tilhold i Grændseegnene mod Sverige og var for det meste sammensat af Markemænd og Elvegrimer. Også enkelte ansete Mænd fra andre Kanter af Landet synes at have sluttet sig til den, nemlig sådanne, der havde lagt sig ud med den hårdtrådende og uskånsomme Erling, eller som havde Venners og Frænders Drab at hævne. Men Størsteparten var dog Folk af samme Art som dem, der havde omgivet Håkon Herdebreid, og som havde sit Tilhold i hine Grændsebygder: Folk af liden Æt og liden Anseelse, der vare blevne fredløse formedelst Ugjerninger og udmerkede sig ved sine lovløse Seder. Bønderne viste også det største Fiendskab mod Flokken og samlede sig overalt væbnede mod den, når den vovede sig ned til de tættere befolkede Bygder, så at Erling Skakke synes at have overladt til dem at gjøre det af med den, uden at bryde sig videre om det Hele. Først et Par År efter, at Flokken havde dannet sig, lykkedes et større Foretagende for den. I Sommeren 1176 fik den fat i nogle lette Skuder og stevnede med dem nord til Throndhjem, hvor den kom ganske uventet, så at Kong Magnus’s Befalingsmænd ikke fik Tid til at ruste sig, men bleve fældede eller måtte fly. Eystein Meyla fik dernæst Kongenavn på Ørething, og der strømmede nu mange Folk til ham fra Thrøndelagen, heder det, så at han med en Skare af totusind Mand kunde vende tilbage til Oplandene og Viken. Men her tog hans Fremgang en ligeså brat Ende, som den var brat begyndt, idet han blev slagen og selv fældet på Ree ved Tunsberg, hvorefter Birkebejnernes Flok fuldkommen adsplittedes og Størsteparten flygtede over Grændsen til Gautland.

Den nye Tingenes Orden syntes herved at være sikret mod enhver Fare. Magnus Erlingssøn havde selv kunnet tilegne sig Æren for den sidste Sejr, da hans Fader, som ellers altid havde plejet at være den rådende, ved denne Lejlighed ikke var tilstede. Han besad flere både Sjæls og Legems Fortrin, der måtte gjøre ham til en Konge efter Folkets Sind, og hertil kom nu hans nyvundne Berømmelse som Kriger og Hærfører. Om der end heftede den Mangel ved hans Byrd, at han ikke var Kongesøn, så måtte det dog bøde herpå, at han var Dattersøn af Sigurd Jorsalfarer, den sidste Ætling af den gamle Kongestamme, om hvis Herkomst der ingen Tvivl kunde være, og den sidste af de mægtige Kongeskikkelser, hvis Bedrifter havde spredt Glands om Thronen, og som havde efterladt sig et på engang beundret og elsket Minde. Hans Fader var grum og hårdtrådende og stødte derved mange fra sig; men han var tillige en stor Krigsmand og Hersker, overmåde klog og forfaren i alt, hvad der vedkom Landets Styrelse. Og med ham og hans Søn var Størsteparten af Landets højbyrdige Ætter forbundne, — ved Frændskab, fælles Interesser eller fælles Parti-Traditioner; ham havde Geistligheden sluttet sig til, endnu fastere, endnu mere enstemmigt. Og denne Alliance mellem Kongedøme, Aristokrati og Hierarchi syntes at stå i den bedste Sammenhæng med den almeneuropæiske Tidsånds Krav; den syntes at bane Vej for en Udvikling, hvorved de snevre Grændser, der hidtil havde været optrukne om Staten som en Privatdomæne for den kongelige Familje, skulde sprænges og en virkelig organisk Sammenhæng tilvejebringes mellem de hidtil så løst forbundne Stammer eller Landskaber. En sådan Udvikling måtte medføre, at der skete dybe Skår i den hidtil bestående Bondefrihed, og at den store Masse af Folket kom under et sterkere Tryk fraoven, end det hidtil havde stået under; men disse Følger vare altfor fjerne, til at de nu skulde have kunnet fremstille sig for nogen; hverken Aristokratiet eller Hierarchiet havde hidtil optrådt således, at de kunde have vakt nogen udbredt demokratisk Misstemning mod sig; Lendermandsætterne vare endnu såvidt populære, at den store Mængde i Regelen lod sig lede af dem. Man måtte erkjende, at om end de geistlige og verdslige Stormænd havde havt sine egne Interesser for Øje ved at forandre Thronfølgeordenen, så var dog denne Forandring tillige i det øvrige Folks Interesse, idet en Kilde til indre Ufred derved syntes stoppet, og det havde Gang efter Gang vist sig, at den sejge Konservatisme, der stedse har været et så sterkt fremtrædende Træk i Folkets Charakter, og som ganske vist også gjorde sig gjeldende til Fordel for den gamle Arvefølge, alligevel ikke formåede at hamle op mod de Hensyn eller Følelser, af hvilke den nye Tingenes Orden var båret. Den sidste Kongesøn, hvorom nogen vidste Besked, var jo nu desuden falden, og falden under Omstændigheder, der ikke skulde tjene til at støtte det legitime Kongedømes Sag eller styrke Sympathierne for det. Birkebejnernes Flok var sprengt og havde efterladt sig et så slet Ord blandt Bondealmuen, at man måtte vente, at den, om den atter prøvede på at vise sig, vilde få hele Landet mod sig.

Alligevel var det denne Flok forbeholdet, under en overordentlig Mands Ledelse, at omstyrte et Kongedøme, der syntes så fast grundet i de sterkeste Interesser og en almindelig Kjærlighed, at afbryde en Udvikling, der syntes begyndt under så lovende Auspicier, og at indlede et Omslag, hvis Konsekventser have været bestemmende for Norges politiske og sociale Udvikling lige til vore Dage.

Fodnoder

1

Ex cujus gremio omnes Norvagicorum bellorum lues manavit. Müllers Udg. S. 652.

2

Cap. 37. (Scrr. RR. DD. V. 340).

3

Morkinsk., S. 196.

4

Munch, N. F. H., II. S. 701—704.

5

Morkinsk S. 207: „með þvi at hann (ɔ: Sigurd) var liðfar Þa foro Þeir vndan ... oc leita a fvnd Magnvs Sigurþar sonar ins blinda“ ...

6

Munch, N. F. H, II. S. 800.

7

Orkneyjinga—Saga, Flateyjarbok, II. S. 440—41.

8

Morkinsk., S. 192—195. Heimskr., Sag. Sig., Eyst. ok Ol., Cap. 34.

9

Ågrip, Cap. 50. Morkinsk., S. 195.

10

Orkneyjinga S., Flateyjarb., II. S. 446. Jvfr. Munch, N. F. H., II. S. 720—21.

11

Saxo (Müller’s Udg. S. 660) siger om ham, at han ikke besad nogen Åndens Gaver „excepta liberalitate“. Morkinsk., S. 205: „var Þat mælt, at hann (ↄ: Harald Gille) veri ecki vitr maþr“.

12

Heimskr., Sag. Magn. Bl. ok Har. Gilla, Cap. 2.

13

Orkneyjinga S., Flatb., II. S. 447.

14

Heimskr., S. Magn. Bl. ok Har. G., Cap. 5.

15

Nemlig Eirik Oddssøns Hryggjarstykke, der ligger til Grund for alle senere Fremstillinger og tildels ordret er bleven optaget i disse. Jvfr. Munch, N. F. H., II. S. 1040—41. Keyser, Literaturhist., S. 441—42. Maurer, Ueber die Ausdrucke Al nord, altnorw. u. isl. Sprache, S. 59—61.

16

Heimskr., S. Magn. Bl. ok Har. Gill., Cap. 1.

17

Morkinsk. S. 221: „0c er hann var davþr, vrþo allir a eitt sattir beþi vinir hans oc ovinir, at engi maþr hefþi gervari al ser verit en Sigurðr vm alla lvti, sva at menn viti“.

18

At han ikke turde indlade sig på at bevise den ved Jernbyrd, vidner kun om, at han havde de Rådendes Stemning mod sig. Både Sagaerne og Saxo Grammaticus omtaler ham som en virkelig Søn af Magnus Barfod.

19

Morkinsk., S. 205.

20

Morkinsk., S. 207.

21

Munch, N. F. H., II. S. 801.

22

„Hann var bliðmæltr ok dæll vinum sínum, örr af fé, ok lét mjök höfðingja ráda með sér landráðum, .... ok dró þat alt saman mjök undir hann ríki ok fjölmenni“. Heimsk., S. Inga ok brœðra hans, Cap. 22. — Orkneyjingasaga, Flateyjarb, II. S. 414.

23

Morkinsk., S. 236: „Ingi konvngr spanþi mioc liþ vndan Eysteini konvngi; þa gecc af hendi Eysteini konvngi Barðr standali son Bryniolfs oc Simon scalpr son Hallkels hvgs oc Halldorr Bryniolfs son oc mart annarra lendra manna“.

24

Munch, N. F. H., II. S. 806—811.

25

Orkneyjinga-Saga, Flateyjarb. II. S. 489: „Eindrid kom vtan nockurum vetrum sidarr ....... ok redz hann þa til Eysteins konungs þuiat hann villdi ecki eiga vid Erling“.

26

„Engi maðr mundi fyrr herjat hafa verit milli kaupanganna“. Hskr., S. Hák. herðibr., Cap. 4.

27

Hskr., S. Hák. herðibr., Cap. 9. — Jvfr. Munch, N. F. H., II. S. 893.

28

lalfald har man neppe vidst om nogen dengang; siden optrådte en Harald, Søn af Kong Inge, blandt Magnus Erlingssøns Mænd.

29

Erlings Hustru, Kristina, havde været hemmelig Vidne til de Rådslagninger, som Håkon Herdebreids Mænd holdt efter Seiren udenfor Oslo, og da Erling fik Kundskab om, hvad der var bleven vedtaget under disse Rådslagninger, var det, som det siges, at han skjønnede, at der for ham og hans Venner ikke var nogen anden Råd end at holde Partiet sammen. Men det er nu vistnok tvivlsomt, om de ved denne Lejlighed fattede Beslutninger skulde være sådanne, som Erling siden foregav. Det lå i hans Interesse at fremstille Modstanderne så uforsonlige som muligt, for at han kunde holde Partiet sammen og fremme sine egne ærgjerrige Planer.

30

Munch, N. F. H., II. S. 909.

31

Hskr., S. Magn. Erl., Cap. 10.

32

Hskr., Sag. Magn. Erl., Cap. 16.

33

Keyser, Kirkehist., I. S. 222, 225. Munch, N. F. H., II. S. 876—78.

34

Keyser, Kirkehist., I. S. 233—35.

35

Morkinsk., S. 232.

36

Keyser, Kirkehist., I. S. 220—221.

37

„Þá er Magnús var til konungs tekinn yfir Noregs riki, var Þat gert með yðarri vitand ok ráði ok svá annarra byskupa hér í landi“. Hskr., S. Magn. Erl., Cap. 21. — Munch, N. F. H., II. S.927 lægger — vistnok med Urette — Vegt derpå, at et andet Sted (Fagrskinna, S. 180) Erlings Ord gjengives således: „Det var ikke så meget imod Eders Vilje, at Magnus blev taget til Konge“. Noget skulde det altså have været.

38

Fagrskinna, S. 179—80. — Keyser, Kirkehist., I. S. 237—38.

39

Munch, der på flere Steder udtaler sig om dette Aktstykke, er bleven stående ved Tvivlen, men synes dog mest tilbøjelig til at antage, at det er et Fabrikat fra en senere Tid (N. F. H., II. S. 936., III. S. 186—87, 441, 889, IV. I. S. 530). Keyser derimod Søger (overensst. med Arne Magnussøn) at godtgjøre, at det er egte, og vil have det opfattet ikke som et Udkast, men som en af Magnus Erlingssøn virkelig vedtagen og udstedt Erklæring (Kirkehist., I. S. 242—45). Brevets, som det synes, urigtige og urimelige Datering — 23 Marts 1276, medens det forkynder sig at være udstedt på Påskedag, — vil han have rettet til 24 Marts 1174, der netop var en Påskedag, og han forklarer da dets Tilblivelse således: På denne Tid havde Birkebejnernes Flok rejst sig under Eystein Meyla, og da Magnus så sit Kongedøme truet af en ny Fare, har han fundet det rigtigt at knytte sin Alliance med Kirken endnu fastere ved at gjøre den endnu Større Indrømmelser. Herimod har Paludan—Müller, i Dansk Hist. Tidsskr., 3. Række, 1. Bind, S. 269—89, fremsat endel, som det synes, velgrundede Indvendinger. For det første gjaldt Birkebejnernes Flok i de første Par År for så lidet farlig, at Erling Skakke ikke fandt det nødvendigt at tage nogen alvorlig Forholdsregel mod dem, og det var først dens Tog til Throndhjem i 1176, der gav den Betydning. Dernæst viser det sig af Sagaernes Tidsregning, at det var først om Sommeren 1174, altså senere, end Magnus Erlingssøn skulde have udstedt hin Erklæring, at Birkebejnernes Flok optrådte. Således kan den Forklaring, som Keyser giver af Magnus’s Villighed til at gjøre Kirken nye Indrømmelser, ikke fastholdes. — Pal.—Müller optager dernæst en af Munch først fremsat Gisning, at nemlig Dateringen den 23 Marts 1276 er rigtig og ikke skal rettes, men at den ikke tilhører Originaldokumentet, men en Afskrift af samme, der er bleven taget efter Erkebiskop Jons Foranstaltning under hans Strid med Kong Magnus Lagabøter, og at en senere Afskriver (Aktstykket kjendes nu kun i en slet Afskrift fra det 17de Årh.) ved Misforståelse har henført Vidissens Datum til selve Originaldokumentet. I Hensyn på Tiden, til hvilken vi ville sætte dette, ere vi da fuldkommen frie, og idet nu Pal.—Müller gjør opmerksom på, at man intetsteds finder nogen Hentydning til det, før Erkebiskop Jon drager det frem, og at selve dets Form vilde være påfaldende, såfremt det skulde antages at være en virkelig Statsakt, kommer han til det Resultat, at det er et af Erkebiskop Eystein forfattet Udkast, der aldrig er bleven vedtaget og derfor har henligget upåagtet. — Mod Formodningen om, at Erkebiskop Jon eller nogen anden Geistlig ligefrem skulde have fabrikeret det, indvender Pal.-Müller, at det isåfald neppe havde fået den underlige Form af en Erklæring fra Magnus Erlingssøn til Erkebiskoppen, ligesom der neppe heller da var bleven henvist til et senere Aktstykke, der skulde give den endelige Bekræftelse på de gjorte Indrømmelser, — foruden flere andre Grunde, der tilsammen synes at have adskillig Vegt.

40

Munch, N. F. H., III. S. 245—46.

41

Jvfr. E. Hertzberg, Om det norske Aristokrati indtil Kong Sverre. S. 137 ff.

42

Jvfr. Aschehoug, Statsforf. i Danm. og Norge, S. 70 ff.

43

Det heder nemlig, at de opnævnte Mænd skulde fare til Throndhjem på egen Kostnad, men at Kongen skulde erstatte dem „er eigi höfðu ádr konungs fe“, hvad de havde udlagt. G. L., Cap. 2.

44

Keyser, Kirkehist., I. S. 246.

45

Keyser, Kirkehist., I. S. 247—48. Keyser, Retsforf., S. 47-48.

46

I Hensyn på de af Paludan-Müller, Dansk hist. Tidsskr., 3. Række, 1. Bind, fremsatte kritiske Tvivl om Egtheden af G. L. Cap. 2, se Hertzberg, Det norske Aristokrati indtil Kong Sverre, S. 128 ff., og K. Maurer, „Die Entstehungszeit d. ält. Gulaþingslög“, S. 29—30.

47

Dette er påvist af Maurer, Die Entstehungszeit d. ält. Frostupingslög, S. 51 —52. Jvfr. S. 72-74.

48

I Sagaerne tales kun om et; Saxo derimod omtaler to. Munch, N. F. H., III. S. 13—16.

49

Jvfr. Munch, N. F. H., III. S. 33.

50

Munch, N. F H., III. S. 13—l6.

51

Jvfr. Munch, N. F. H., III. S. 4, 255, 257.

52

„Honum þóttu þrœndir ekki vera trúligir þeim feðgum“ Hskr., S Magn. Erl., Cap. 8.

53

Sådanne vare Nikulas Skjaldvarssøn, hvis egentlige Hjem og Hovedsæde var Steig på Hålogaland, men som også ofte og længe opholdt sig i Nidaros, hvor han ejede Gård og øvede megen Indflydelse (Munch, N. F. H, III, S. 4) —, hans Svigersøn, Lendermanden Eirik Arnessøn, der ligeledes ejede Gård i Nidaros og således efter al Sandsynlighed har hørt hjemme i det Throndhjemske, — Ivar Horte, der synes at have været Herre til Stor-Fosen (Munch, ibid. 73), — Brynjulf Blanda, der faldt i Slaget på Ilevoldene mellem Magnus Erlingssøn og Sverre (det er af Sammenhængen tydeligt, at han må have kjæmpet på Magnus’s Side), Søn af Eindride, der igien var en Søn af Jon Mørnef, begge omtalte i Sagaerne som hørende til Thrøndelagens høibyrdigste og mest ansete Høvdinger (Sverres S., Cap. 43 jfr. Hskr., S. Hák. herdibr., Cap. 7. o. fl. St) —, Erkebiskop Eysteins Frænder Olaf Lange og Gudbrand Thorbergssøn, der faldt ved Sverres Overfald på Bergen i 1183 (jvfr. Munch, N. F. H., III. S. 156). Til dem kan også henregnes Bjarkøættens Medlemmer o. fl.

54

Munch, N. F. H., III. S. 43-44.

IV.

Kong Sverre. — Birkebejner og Bagler.

SVERRE plejede i sine Taler at omtale sig selv som et Forsynets Redskab, udsendt for at befri det norske Folk fra det Ulovlighedens Åg, som Erling Skakke i Samråd med Biskopperne havde lagt på det. «Således har det gået til her i Landet», sagde han i sin Tale i Bergen efter Magnus Erlingssøns Fald, «at de have ophøjet sig, der ej vare af Kongeæt, idet Erling Skakke, Søn af Kyrpinga-Orm, lod sig give Jarlsnavn og sin Søn Kongenavn, og drap ned alle Kongeætter, og lagde under sig hele det Rige, der tilkom de ættebårne Konger, indtil Gud sendte fra et Udskjær en liden og lav Mand for at styrte deres Overmod, og denne Mand var jeg. Ikke tog vi det af os selv, men Gud vilde derved vise, hvorlidet det kostede ham at styrte deres Overmod — — —. Vi have lidt såmegen Nød og havt et så tungt Arbejde, at vi helst havde ladet det Hele fare, såfremt vi ikke havde ynkets over vort Folk og seet, at de herskede over det, som ingen Ret havde dertil».[1] Men han gjorde ingen Hemmelighed af, og hans Biograph har ligesålidt forsøgt at lægge Skjul på, at det var ham fuldkommen vel bekjendt, at Folket blev befriet meget mod sin egen Vilje, at han fra først af var og trods alle sine Sejre vedblev at være forhadt af dets overvejende Flerhed, at det var et Verk, som kun Få og det de værste Mænd vidste ham nogen Tak for, at han havde bragt ny Ufred over Landet, fældet en Konge, der havde Mængdens Kjærlighed for sig, og omstyrtet en Tingenes Orden, hvormed både Store og Små havde slået sig tiltåls. «Nu er Folket befriet», sagde han i den samme Tale, «og til Tak herfor vise I mig et Fiendskab, som der kun sjelden har været Magen til. Nogle sige: Sverre er viis, Sverre er sejrsæl; men så svarer man: hvad er det at undres på? Han har gjort nok for det, da han har givet sig selv Djævelen i Vold. Nogle sige endog, at jeg er den skindbarlige Djævel, kommen lige fra Helvede og sluppen løs i min Skikkelse ...... Så siger Barnet, når det går ud og slår med en Sten mod en anden: her skulde Sverres Hoved være under. Så siger hver usel Tjenestekvinde, når hun har et Banketræ i Hånden og slår det mod Hellen: her skulde Sverres Hoved være under». — Da han rejste omkring i Norge, efterat have fattet sin Plan at optræde som Thronprætendent, og gav sig til at granske Stemningen, kom han til det Resultat, som den under hans egne Øjne forfattede Saga åbenhjertig tilstår, at Almuen overalt, hvor han kom hen, var velvillig stemt ligeoverfor Magnus Erlingssøn.[2] Han viste sig i hele sin Ferd og Tale så fri for al Bornerthed, så overlegen over sin Samtid og sine Omgivelser, at man umulig kan tro, at Hævdelsen af den gamle barbariske Opfatning af Kongedømet som en Odel eller privat Ættebesiddelse, — Gjenindførelsen af en Statsret, ifølge hvilken alle en Konges Sønner, uden Hensyn til egte eller, uegte Fødsel, havde Krav på Del i Riget, og som åbnede Adgang for en hvilkensomhelst Eventyrer til at forsøge sin Lykke på Bekostning af Landets Fred og Velvære, — skulde have fremstillet sig for ham som en i og for sig god og retferdig Sag, eller at han skulde have været blind for, at hvad Landets Høvdinger og bedste Mænd vare blevne enige om, da Magnus Erlingssøn ophøjedes på Thronen og modtog den kirkelige Indvielse, var, uden Hensyn til de mere partikulære eller personlige Interesser, der havde gjort sig gjeldende ved denne Lejlighed, et virkeligt Fremskridt, en ustridig Forbedring i Rigets Forfatning, der syntes at skulle sikre dets indre Fred. Når han fremstiller sig selv som en Befrier, en Forsynets Udsending, når han idelig henskyder sig under Gud og den hellige Olaf, når han taler om sin Medynk med Folket og kalder sine Modstandere Voldsmænd og Undertrykkere, når han fortæller, hvorledes den hellige Olaf eller Propheten Samuel viser sig for ham i Drømme og lover ham sin Hjælp: da kan dette neppe gjelde som pålitlige Vidnesbyrd om, hvorledes han selv opfattede sin Stilling, men alene om, hvorledes han ønskede den opfattet af andre; det har snarest været en Rolle, han gav, eller der har ialfald stukket en god Del Forstillelse, en god Del Komediespil under. Den ironiske, spottende Tone, hvori han så gjerne slog ind, og som næsten kan siges at gå gjennem den hele Saga om ham, der er bleven præget af hans Ånds sterke Ejendommelighed, stikker altfor meget. af mod hine Udtryk, til at man kan betragte dem som fuldt oprigtige, og tyder på, at han har været sig ret vel bevidst, at han ikke var og ikke havde noget Krav på at gjelde som Velgjører for sit Folk. Hvad der fra først af drev ham ind på hans Bane, var vistnok en rent personlig Ærgjerrighed, ikke den ubetingede, enthousiastiske Overbevisning om at have en god Sag, en højere og bedre Ret at kjæmpe for, som han gav sig Udseende af at være gjennemtrængt af, og som han på denne Måde søgte at bibringe sine rå, uoplyste Tilhængere. Et andet Spørgsmål er det, om han har vidst med sig selv, at han overhovedet aldeles ingen Ret havde, — med andre Ord, om han ligefrem var en Bedrager, en Eventyrer, der tilløj sig kongelig Byrd. Dette Spørgsmål har, som man ved, været forskjellig besvaret også af den nyere Tids Historiegranskere, og nogen sikker Afgjørelse er det selvfølgelig ikke muligt at komme til. Såmeget står nu fast, at Tvivlene i Hensyn på Sverres kongelige Byrd ere langt vanskeligere at bortrydde end Tvivlene i Hensyn på Harald Gilles. Man kan neppe forestille sig, at en så dristig Tanke som den at udgive sig falskelig for Kongesøn skulde opstå hos et ubetydeligt Menneske som Harald, uden Evne eller Sands for at herske; men for en Natur som Sverres, der allerede fra sin tidligste Barndom viste sig urolig og stridbar, opfyldt af en umættelig Ærgjerrighed,[3] dertil udrustet med den overordentligste Begavelse, kunde denne Tanke ikke ligge så fjernt, allermindst i en Tid, da Landet gjennem en lang Årrække havde været sønderslidt af blodige Partikampe og den ene Thronprætendent efter den anden havde rejst sig og samlet en Flok om sig og fremkaldt ny Uro i Sindene. Harald havde sin Moder med sig til Landet, der sandede hans Udsagn, og om Rigtigheden af dette Udsagn synes der aldrig at have været ytret Tvivl endog af dem, i hvis Interesse det lå at gjøre hans kongelige Byrd mistænkt. Med Sverre forholdt det sig, som vi vide, helt anderledes; udenfor den fåtallige Flok af fredløse, fortvivlede Eventyrere, der havde opstillet ham som sin Høvding fordi de intet andet Valg havde, vilde i lang Tid ingen tro på, at han var, hvad han udgav sig for at være; man kaldte ham Sverre Prest, og Bymænd og Bønder ytrede ved mere end en Lejlighed, at de heller vilde dø med Magnus end underkaste sig den Djævels Prest, der efter deres Mening ingen Æt havde til at råde over Landet. Ifølge hvad han selv fortalte, skulde hans Moder have åbenbaret for ham, da han allerede havde nået en voxen Alder, at han ikke var, hvad han hidtil havde troet at være, en Søn af Unas, men en Søn af Kong Sigurd Mund; men han fremførte intetsomhelst Vidne for Sandferdigheden af denne Beretning; hans Moder kom aldrig til Norge, så at man i Hensyn på hans foregivne Byrd vedblev at være udelukkende henvist til, hvad han selv fortalte. Måske er det alligevel det sandsynligste, at han virkelig var en Søn af Kong Sigurd Mund, eller ialfald at han troede at være det. Hans Udholdenhed i at forfølge sit Mål trods al Modstand, den urokkelige Sindsligevegt, han viste under de mest fortvivlede Omstændigheder, den tilsyneladende Tillitsfuldhed, hvormed han jævnlig under store Farer henskjød sin Sag under Forsynet og beråbte sig på sin gode Ret, måtte — forudsat at han vidste med sig selv, at han var en ret og slet Bedrager, — siges at frembyde et psykologisk Problem, som måske er værre at komme udover, end alle Samtidens Tvivl og alle Uklarheder, under den modsatte Forudsætning. Billedet af Sverres Charakter, sådant som hans egne Venner og Tilhængere have fremstillet det, har mørke Skygger; det kan neppe være tvivlsomt, at han nedlod sig til Kneb og Falsknerier, og at han i en snever Vending hjalp sig ved Handlinger, som også hin Tids Moral strengt fordømte; men det er på den anden Side sikkert nok, at han ofte lagde en Mildhed og Humanitet for Dagen ligeoverfor sine Fiender, der må kaldes exempelløs i de Dage og under slige Forhold. Han var i det Hele «blandinn mjök». I Overensstemmelse hermed tro vi, at man hverken rammer det rette ved at forestille sig ham som en fræk Løgner eller ved at tage ham på Ordet og se i ham den fuldt ærlige, af en sværmersk Tro[4] på sin gode Sag opfyldte Mand. Det var en personlig Ærgjerrighed, som drev ham frem, og han har søgt at besmykke denne for andre og måske også for sig selv, idet han gav sig Mine af at være en Samfundsforløser, der havde Medynk med det fortrykte Folk; men at den skulde have været rent principløs og savnet enhver Skygge af Ret, hvortil den kunde støtte sig: det falder dog noget hårdt at tro, og det er mere, end hvad Kilderne nøde os til at antage. Han har utvivlsomt måttet erkjende et Fremskridt i den nye Thronfølgeorden, forsåvidt Grundsætningerne om Rigets Udelelighed, Førstefødselsretten og den egte fødsels Fortrin derved vare blevne slåede fast; men denne Thronfølgeorden havde ved Siden gjort andre Grundsætninger gjeldende, der stod i en afgjort Strid med det norske Kongedømes Fortid, og som syntes helt at skulle rykke det op fra dets oprindelige Retsgrund og lægge det over på en ny. Heri har Sverre kunnet finde en Retferdiggjørelse for sin Optræden. Magnus Erlingssøns Kongedøme, der var stillet i et afhængigt Forhold til de geistlige og verdslige Stormænd, kunde fremstille sig for ham som illegitimt, ikke blot i en ydre, formel Forstand, men også i en indre, derved at det brød med Traditionerne fra Harald Hårfagres og Olaf den Helliges Tid, og det kunde stå for ham som et Mål, der var foreskrevet af andre Hensyn end det blotte personlige Magtbegjær, at føre disse Traditioner frem pånyt, at gjenindsætte Kongedømet i dets oprindelige, helt uafhængige Retsgrund og at gjøre denne, ikke Høvdingernes Valg, til Udgangspunkt for fremtidige statsretlige Reformer. Det var således vistnok mere end blot Hykleri eller en blot Appel til Fordomsfuldheden og Uvidenheden hos den store Mængde, når han henskjød sig under den hellige Olaf og fremstillede sig som Repræsentant for den «hellige Olafs Lov», og han var, idet han optrådte som Thronprætendent, mere end en blot Eventyrer eller Spiller, der spekulerer i Tilfældet uden at tænke på at grunde noget varigt. Hvad der charakteriserer hans Ferd fra først til sidst, var overhovedet det planmæssige Overlæg, den forsynlige Beregning af alle Chancer og det skarpe Blik for alle de Kræfter, der stod til hans Rådighed, eller de Støttepunkter, der frembød sig for hans Sag. Han begyndte med at undersøge Stemningen i Landet; han udspurgte Folk overalt, hvor han kom hen; han fik oftere Lejlighed til at tale med selve Jarlen Erling Skakke og med Hirdmændene og «gróf svá undir þeim, at hann varð margra hluta þeira víss af þeim, er þeir vildu gjarna eígí hafa i ljós látið, ef þeir hefði vitað, við hvern þeir hefði talat».[5] Han kom til det Resultat, at Geistligheden med Erkebiskoppen i Spidsen var Magnus Erlingssøns fuldkomne Venner (ástvinir), at alle de største Mænd i Landet vare knyttede til ham ved Interessens og Hengivenhedens Bånd, idet somme vare i hans Hird og andre sad i hans Vejtsler,[6] og at også det menige Folk i Regelen var vel tilfreds; men hans skarpe Blik har vistnok på den anden Side allerede nu erkjendt de svage Punkter, som den nye Tingenes Orden frembød. Det har neppe undgået ham, at den dominerende politiske Stilling, som Geistligheden indtog siden Magnus Erlingssøns Kroning, ikke stod i noget Forhold til dens virkelige Magt eller Indflydelse hos Folket, og at flere af de Rettigheder, som vare tilståede dens Formand, Erkebiskoppen, vare skikkede til at vække Uvilje og kunde bruges som Våben mod den. Han så, at den store Mængde af Bønderne fremdeles fulgte de gamle Høvdingætters Ledelse, men vistnok tillige, at Thronkrigene havde draget frem et demokratisk Element, hvori Repræsentanterne for den gamle Thronarvefølge hidtil kun havde fundet en upålitlig Støtte, men som kunde voxe til en Magt, når det kom i de rette Hænder, allerhelst da de Bånd, der hidtil havde holdt Samfundet sammen, vare, om just ikke sprengte, dog altid noget løsnede og Gjæringen, under de længe fortsatte indre Uroligheder, fra Aristokratiet efterhånden havde nået ned til Befolkningens lavere liggende Lag. Han kunde, idet han «gróf undir» alle og enhver, som han kom i Berørelse med, ikke undgå at blive var, at den gamle Stammeånd endnu var levende, så at Thrønder—Patriotismen let vilde kunne bringes på Benene mod et Kongedøme, der som Magnus Erlingssøns fra først af var Vikverjernes og Gulathingsmændenes Verk. Han har kjendt Folkets Charakter, dets sejge Vedhængen ved alle gamle Sedvaner, og deraf kunnet slutte, at om end nu de allerfleste vare fornøjede med at have Magnus Erlingssøn til Konge, blev det dog ikke glemt, at det var mod den gamle Regel, at en, der ikke var Kongesøn, sad på Norges Throne, og at denne Regel, om ikke af andre Grunde, så bare fordi den var gammel, havde Magt over Folkets Sind. Som en halvvejs lærd Mand, der var bleven sat til Bogen af sin Fosterfader, fader, den færøske Biskop, har han måske, endnu inden han begyndte sin offentlige Løbebane, havt Kundskab om, at der hos Europas ledende Folk var bleven opstillet ligeoverfor Pavernes hierarchiske Overgreb en Lære om Kongedømets guddomelige Oprindelse og guddomelige, af enhver kirkelig Myndighed uafhængig Ret, — en Lære, der netop nu havde begyndt at gjøre sig gjeldende med Styrke, og som, om den end i sit Væsen var helt forskjellig fra den gamle norske Opfatning af Kongedømet som en Odel eller Ættebesiddelse, dog kunde bruges til at støtte og udsmykke denne.

Han havde altså, idet han foretog sig at optræde som Repræsentant for det legitime Kongedøme ligeoverfor Magnus Erlingssøn, uden at have noget Bevis for sin kongelige Byrd, adskilligt mere at bygge på end den blotte Slumpelykke. Alligevel syntes Udsigterne ham i Begyndelsen så mørke, at han — efter hvad han selv siden har ladet fortælle — opgav det Hele, så Birkebejnerne ligefrem måtte tvinge ham til at blive deres Høvding. Og det lykkedes ham først at nå sit Mål efterat have redet sig ud af såmange Farer og tilsyneladende rent håbløse Vanskeligheder, efterat have kjæmpet mod en så overveldende Modstand, at hans Biograph kan sige,[7] at ingen vilde have troet, at det var gået sådan til, såfremt det ikke havde været samtidige Begivenheder, om hvilke alle og enhver vidste Besked, og at der både indenlands og udenlands dannede sig den Mening, at der stod overnaturlige Kræfter til hans Rådighed, at han hjalp sig med Fandens Kunster, eller endog at han var den skindbarlige Djævel i egen Person. — Vi skulle ikke her fortælle Sverres Historie. Vi ville blot minde om, hvorledes det lykkedes ham af det rådløse Pak, der fra først af havde samlet sig om ham, at skabe en Krigerskare, der i Disciplin, Udholdenhed og blind Hengivenhed for sin Fører intet Sidestykke fandt, — hvorledes han og hans Birkebejnere længe bleve betragtede og behandlede som en blot Stimandsflok, mod hvilken Folket overalt rejste sig, endog i det Throndhjemske, hvor dog, som det både før og siden viste sig, Sympathierne for den af ham repræsenterede Sag havde ikke liden Styrke, — hvorledes der først, da han havde overvundet og fældet sin farligste Modstander, Erling Skakke, indtrådte forsåvidt et Omslag, som han fra nu af på en Måde blev anerkjendt som krigførende Magt, — hvorledes han dog fremdeles havde Størstedelen af Folket og særlig sågodtsom alle Stormænd, både geistlige og verdslige, mod sig og Gang efter Gang fik at kjæmpe mod en i Tallet fuldkommen overmægtig Fiende, der heller ikke savnede enten Mod eller Iver eller god Udrustning, men alligevel stadig lå under, og hvorledes han tilsidst fældte Kong Magnus Erlingssøn selv og vandt en afgjørende Sejr under Omstændigheder, da det syntes at være rent ude med ham, og da han og hans Hær var stængt inde «som Sauer i en Kvi» af en flerdobbelt Overmagt af hævntørstende, vel udrustede Fiender.

Man vil i denne Kamp kunne se nye Vidnesbyrd om, at Magnus Erlingssøns Kongedøme var noget mere end et Verk af tilfældige Omstændigheder eller af rent personlige Kombinationer. Et sådant Verk plejer ikke at tåle mange Slag; men dette holdt sig gjennem en Række af År trods den mest afgjorte og vedholdende Modgang. Magnus led Nederlag på Nederlag og måtte Gang efter Gang tage sin Tilflugt til Danmark; men han vendte tilbage lige sterk eller sterkere end før. Så uheldig han var, faldt det ham altid let at samle Folk pånyt om sig. I Sverres Saga[8] heder det, at dette kom deraf, at Landsfolket gjerne vilde tjene en Ætling af Sigurd Jorsalfarer, medens alle nærede Uvilje mod Harald Gilles Afkom. Men hvorvel det vistnok kom Magnus til Gode, at han stammede fra Sigurd Jorsalfarer, ser man dog let, at denne Forklaring ikke kan tilfredsstille, og at den endog er ligefrem falsk, forsåvidt som den fremstiller Harald Gilles Æt som Gjenstand for en almindelig Uvilje. Det samme Parti, der hævede Magnus Erlingssøn på Thronen, havde forud været samlet om Harald Gilles Søn Inge, og denne var så populær som få norske Konger enten før eller siden, og det netop fortrinsvis i de Dele af Landet, hvor også Magnus havde sine fleste og ivrigste Tilhængere. Det kan altså ikke have været, fordi Sverre udledede sin Æt fra Harald Gille, at han fandt en så sejg Modstand, og at Folket aldrig blev kjed af at støtte hans Medbejler. Værre var det naturligvis, at han intet Bevis havde for sin foregivne kongelige Byrd; dog synes Tvivlene i så Henseende snarere at have været et Påskud, end den virkelige Grund for Stormændenes Had; disse samme Stormænd viste både før og siden, at de ikke lagde nogen overdreven Vegt på Kongeblodet, idet de uden Betænkning og på det ivrigste bekjæmpede Thronprætendenter, hvis kongelige Byrd ingen drog i Tvivl, medens de hyldede andre, om hvem det var dem selv fuldkommen vel bekjendt, at de ikke vare, hvad de bleve udgivne for at være. Magnus Erlingssøns personlige Egenskaber bidrog vistnok til at gjøre ham populær; mon når vi se, hvor store Byrder denne Hengivenhed formåede at bære uden at trættes eller slides op, få vi dog et bestemt Indtryk af, at den var mere end Udtryk for et blot personligt Forhold, — at den hentede Næring fra mere almene, dybere liggende Interesser, og at disse Interesser omfattedes ikke blot af Kirkefyrsterne, hvis Indflydelse på Folket neppe var stor, men også af de verdslige Stormænd. Almuen havde hidtil forholdt sig så temmelig passiv under Thronfejderne; det var alene de aristokratiske Ætter, der havde politisk Ærgjerrighed og politiske Interesser, og som af disse lod sig bestemme til at tage Parti for den ene eller den anden af de stridende Parter; om de menige Bønder syntes det derimod at gjelde, hvad Sverre sagde i en af sine Taler: „þeim er svá gefit, sem skáldit kvad:

Ætla ek mér hina mæru

munnfagra Jórunni,

hvegi er fundr með frægjum

ferr Magnúsi ok Sverri».[9]

Dette Forhold var jo også det naturlige; når derfor under Fejderne mellem Sverre og Magnus Erlingssøn også en stor Del af den fredelige Bondealmue droges ind i Striden og viste et virksomt og vedholdende Fiendskab mod Sverre, må vi heri først og fremst se et Vidnesbyrd om, hvor ivrigt og enigt Høvdingætterne ved denne Lejlighed have udnyttet sin Indflydelse på det øvrige Folk og bearbejdet Opinionen til Fordel for den af dem støttede Sag. Det er tydeligt, at de ialfald denne Gang have havt en Følelse af, at det var mere end blotte personlige Spørgsmål, hvorom der blev stredet, at det var en principiel Modsætning, der skilte dem fra deres Modstandere. De sad i Kong Magnus’s Vejtsler og optog alle mere ærefulde eller indflydelsesrige Pladser i hans Hird; de kunde i ham se Repræsentanten for sin egen Magt, og de kunde tro sig sikre på at få Del i Kongedømets Indflydelse og Indtægter, sålænge han og hans Æt sad på Thronen, medens de måtte forudse, at Kongedømet efter «den gamle Lov», om det nu atter blev gjenrejst, vilde komme til at stå stejlere i sin Uafhængighed end nogensinde før og vilde mere eftertrykkeligt end nogensinde tilbagevise deres Krav på at være Kongens selvskrevne Rådgivere, de selvskrevne Deltagere i hans styrende Myndighed, odelsbårne til hans Vejtsler og Verdigheder. Derfor stod de også — på få Undtagelser nær — fast ved Magnus Erlingssøns Side og kjæmpede for hans Sag med en Ihærdighed og grændseløs Forbitrelse, som når man kjæmper pro aris et focis. Sverre roste sig nogen Tid efter Slaget på Ilevoldene, da Magnus første Gang var flygtet til Danmark (1181), for sine Mænd deraf, at «han nu havde alle Kong Magnus’s Lendermænds Troskab i sin Lomme, Nikolas Kuvungs alene undtagen», hvilket skulde betyde såmeget, som at han havde modtaget hemmelige Breve fra dem alle, i hvilke de tilbød ham sit Venskab, når han vilde skjenke dem Grid.[10] Men Troverdigheden af dette Udsagn er vel mere end tvivlsom, og om sådanne Tilbud virkelig have været gjorte, er det ialfald vist, at de ikke kunne have været synderlig oprigtig mente. Der tales nemlig ikke om noget mere almindeligt Frafald blandt Lendermændene i den nærmest følgende Tid. Tvertimod, — i Slaget i Norefjorden i hvilket Magnus Erlingssøn fandt Døden, var han fremdeles omgiven af hele Kjernen af Landets Aristokrati, og Sverre kunde Dagen efter tale om «Guldhalsene», hvis Lig flød langs Stranden, og hvis Gods Birkebejnerne nu skulde arve.

Det var altså ikke af den Grund, at Magnus Erlingssøns Kongedøme lå under, at det ikke fik al den Hjælp og Støtte, som det efter sin Oprindelse kunde gjøre Regning på. Hierarchi og Aristokrati holdt fast ved det engang indgangne Forbund og forsvarede af yderste Evne den af dem grundede Tingenes Orden. Hvad der afgjorde Kampen til Sverres Fordel, synes udelukkende at have været hans egen Energi og Rådsnildhed og det af ham opdragne Krigsmandskabs overlegne Disciplin. Man kan ikke andet end beundre ham; men det synes et altfor rent personligt Formål, som han endnu under denne Kamp havde for Øje, til at man kan føle nogen rigtig Sympathi for ham. Det er naturligere at sympathisere med den anden Part. På denne Side stod ikke blot et Folk, der vergede for sin Fred, men et Parti, der havde sluttet sig sammen om virkelig almene Interesser og Principer. Sverre spekulerede i Folkets Fordomme og dets blinde Vedhængen ved al gammel Sedvane eller i de slette demokratiske Instinkter, som når han forud for Slagene opildede sine Krigere ved at tale om «Guldhalsene» og «Mjødistrene» på den anden Side, hvis Rigdome og Magt, hvis prægtige Våben og Klæder skulde blive deres, når de bed godt fra sig. Magnus Erlingssøns Kongedøme derimod blev båret frem af Geistlighedens Stræben efter at gjennemføre for den norske Kirkes Vedkommende de hierarchiske Grundsætninger, der i Forhold til hin Tidsalder havde sin fulde Berettigelse, af Aristokratiets Tendentser til at slutte sig mere standsmæssigt sammen og at optræde som en Statskorporation, overensstemmende med hvad Udviklingen havde medført i Europas ledende Lande, endelig af Folkets Hengivenhed for de gamle Høvdingætter, der næsten kunde siges at være, hvad der var levnet af den gamle, under den hedenske Religionsforfatning udviklede Samfundsånd. På Magnus Erlingssøns Side finde vi sågodtsom alle disse Ætter, til hvilke Norges Historie fra de ældste Tider havde været knyttet, og som havde været og fremdeles vare den nationale Kulturs Bærere, og den Konge, de havde givet sig, var, om end ikke en sært fremragende Personlighed, dog langtfra heller nogen uverdig Repræsentant for dem. Han synes endog i visse Måder at have svaret langt bedre til det gammel—norske Ideal af en Helt og Konge end Sverre selv. Han var høj, smuk og sterk, han satte Pris på at glimre og glimrede også ved sine Idrætter og det personlige Mod, han lagde for Dagen under Slagene; han yndede den gamle Skaldekunst, talte godt for sig, var «drykkjumaðr mikill», «kvennamaðr mikill», livsglad og lystig, rundhåndet og nedladende.[11] Sverre derimod havde en altfor nøkter Natur til at kunne sætte Pris på Skaldernes Ordbram; hans personlige Mod var vistnok overordentligt, men han brød sig ikke om at vise det på nogen iøjnefaldende Måde; det var forenet med klog Forsigtighed, og han udsatte sig heller for at gjelde som mindre kjæk end for at gå glip af nogen virkelig Fordel;[12] han mente, at det var ukongeligt at optræde som Slåstkjæmpe[13], og vandt heller sine Slag ved klogt udtænkte Råd og en vel beregnet Opstilling og Benyttelse af sine Stridskræfter end ved en stormende Gåenpå; hans Personlighed var i det Hele mere dyb end glimrende, og der er noget af en nyere Tids Prosaisme over ham i Modsætning til den gamle Heltetids Poesi. Hvordan det nu end hænger sammen med hans kongelige Byrd, så er det vist, at det ikke er den, men snarere Opdragelsen i den færøske Smeds Hus, der har præget hans Væsen, som gjør langt mere Indtrykket af demokratisk bonsens, end af aristokratisk point d’honneur og Ridderlighed. Han stod desuden alene på sin Side; hans Følge bestod af rå Eventyrere eller endog ligefremme Røvere og Ransmænd, hvis Formål var at komme til at «sope Bondens Gjemmer med sine skidne Hænder»,[14] og som, endog efterat Sverre havde opdraget og hærdet dem og renset dem for det værste Udskud, ikke kunde hæve sig til noget mere end et Slags Soldateske, et Krigskammeratskab, der vel udmerkede sig ved sin Disciplin og ubetingede Hengivenhed ligeoverfor sin Fører, men som på den anden Side vedblev at stå fiendtlig eller fremmed ligeoverfor Aristokratiet og det fredelige Bondesamfund med dets Kultur og Traditioner.[15]

Man skulde tro, at en Sejr, der var vundet på en slig Måde og ved slige Midler, umulig kunde få vedvarende Betydning. Man skulde tro, at Sverre, der både havde Folkestemningen og gjeldende Lov mod sig, og som heller ikke i den «gamle Lov» fandt nogen rigtig Støtte, da jo hans kongelige Byrd var ubevislig og blev bestridt af de Fleste, måtte vedblive at stå som en Usurpator, hvis Magt var et blot Voldsherredøme, uden den åndige Basis, hvorpå alene en varig Tingenes Orden kan grundes. Imidlertid blev hans Stilling dog, efter Slaget i Norefjorden, en forskjellig fra, hvad den forud havde været, og det både i indre og ydre Henseende. Magnus Erlingssøn efterlod sig ingen egtefødt Søn, der i Overensstemmelse med de nye Successionsregler kunde have været opstillet som den lovlige Thronarving, og kun een uegtefødt om hvis Byrd der ikke synes at have været Tvivl, men som ved Faderens Fald endnu må have været et lidet Barn. Blandt Høvdingerne for hans Parti var der ingen, der besad Erling Skakkes Indflydelse eller Evne, og som kunde overtage Styret og holde Partiet samlet efter det store Nederlag, der var tilføjet det. Stemningen ligeoverfor Sverre var fremdeles fiendtlig hos en overvejende Flerhed af Folket; men der rejstes ingen Fane, hvorom hans Fiender kunde samle sig; de, som skulde have ledet Modstanden, vare fældede eller flygtede eller råd- og modløse. Således kom det dertil, at hele Landet underkastede sig den Djævels Prest; hans Kongedøme blev på en Måde en fuldbragt Kjendsgjerning, og dette har havt noget at betyde hos et Folk som Nordmændene, der vare så tilbøjelige til at respektere Kjendsgjerningernes Logik. Hans Sejr kunde gjelde som en Gudsdom, der bødede på de manglende Beviser for hans kongelige Byrd, og når Birkebejnerhøvdingen Peter Steyper, der kopierede sin Herres ironiske Måde at tale på, efter Slaget i Norefjorden opfordrede Bergensmændene til at tage vel mod den Konge, «som Gud havde sendt dem», har det vel i manges Øjne, efter et så vidunderligt Held, syntes noget mere end blot Hån mod de Overvundne. Det var ham og hans Hird, der nu skulde være «Lås og Lukke for Bondens Fred»,[16] medens de, der stillede sig op mod ham, fik Udseende af at bryde den lovlige. Orden, og herved blev disses Position altid en mindre fordelagtig.

Sverre forstod desuden at bruge Magten ligeså godt, som han havde forstået at vinde den. Han forstod at udfinde og fremhæve alt, hvad der kunde tjene til at støtte hans Magt, drog til alle Sider Konsekventserne af det Standpunkt, hvorpå Omstændighederne havde stillet ham, og opnåede derved at give sin Regjering en principiel Basis og at blive Repræsentant for et virkeligt System. — Han havde havt at kjæmpe mod en Konge, om hvem sågodtsom hele Landets Aristokrati havde samlet sig, og Repræsentanterne for de gamle Storætter havde vist den dybeste Ringeagt, det bitreste Had mod de «Thorpersønner» og «Stavkarle», der udgjorde hans eget Følge. Han accepterede denne Situation for sig og sit Kongedøme og vidste at vende til dets Fordel, hvad der fra først af var en Svaghed; han arbejdede, da han havde fået Magten, på at undergrave Lendermandsaristokratiets Indflydelse, idet han fortsatte systematisk og med planmæssigt Overlæg, hvad en spontan Udvikling forlængst havde begyndt; han søgte at udbrede Kongedømets Arme over det hele Folk, at indsætte dets Agenter i Stedet for Organerne for den lokale Selvstyrelse og at give det et sterkt demokratisk Underlag til Erstatning for de svigtende aristokratiske Alliancer. I dette Øjemed indstiftede han en ny Klasse af kongelige Tjenestemænd, idet han i de forskjellige Dele af Landet beskikkede visse lovkyndige Mænd, som fik Titel af Lagmænd, og hvis Forretning det skulde være at påse Retsordenens Overholdelse på Lagthingene, sørge for Lovenes Bevaring, være Bøndernes juridiske Rådgivere og afsige Kjendelser (Orskurder) i de for dem henskudte Retstrætter.[17] Disse Lagmænd lønnedes ved at modtage Vejtsler af Krongodset; de bleve, som det heder, «lejede at Kongen, for at enhver skulde kunne bringe sin Sag til Endskab efter den hellige Olafs Lovgivning og Lagmændenes Kjendelser», og det var på hans Vegne de optrådte, — i Egenskab af hans Tjenere eller Repræsentanter for hans Myndighed. Det synes vel, som at der fra først af ikke blev tillagt deres Orskurder nogen egentlig forbindende Kraft; der skete altså ved Lagmandsembedernes Oprettelse intet ligefremt Overgreb eller Indgreb i den bestående Forfatning fra Kongedømets Side; en virkelig Dom med fuld Retsvirkning skulde fremdeles alene kunne afsiges af de sedvanlige Retterthing, medens Lagmandens Opgave indskrænkede sig til at give dem, der henvendte sig til ham, Underretning om, hvad der var Lov i hvert enkelt Tilfælde (segja lög), eller at optræde som Mægler eller Voldgiftsmand, når de stridende Parter enedes om heller ad denne Vej at få sin Sag afgjort end at lade den pådømme til Thinge; men det fulgte af sig selv, at en Underretning om, hvad der var Lov, eller en Kjendelse givet af de lovkyndigste Mænd, som dertil støttedes ved den kongelige Autoritet, i de allerfleste Tilfælde virkelig blev respekteret, som om det havde været en Dom, og det varede da heller ikke længe, inden den af Lagmændene øvede Retspleje også i Formen kunde hæves udover den halvt private eller frivillige Charakter, som den fra først af havde. Kongedømet tilegnede sig således, med et Slag og alligevel uden noget voldsomt Brud på Forfatningen, en vidtstrakt dømmende Myndighed. En sådan havde det vistnok allerede forud faktisk øvet, forsåvidt som det jævnlig havde hændt, at Retstrætter bleve henskudte under Kongernes Afgjørelse; men dels havde denne deres Virksomhed som Dommere eller Forligsmæglere havt en rent privat Charakter, dels havde den nødvendigvis måttet være indskrænket inden et snævert Område, sålænge den kun udgik fra dem selv personlig. Først ved at øves af en Række af Embedsmænd, til hvem Enhver let kunde få Adgang, og som specielt vare uddannede og lønnede for at «skifte Ret» mellem Folk, kunde den komme til at gribe om sig og få Betydning i statsretlig Henseende. Kongen optrådte gjennem denne nye Klasse af Tjenestemænd på en iøjnefaldende Måde som Lovens og Retferdighedens Håndhæver og de Svageres selvskrevne Beskytter ligeoverfor den Rige eller Mægtige. Det var selvfølgelig Småbønder og Folk i ringe Kår, som fremfor andre måtte tænkes at ville ty til Lagmandens Vejledning eller søga en Støtte i de af ham afgivne Orskurder, fordi de savnede egen Lovkundskab, ofte vel også Magt og Midler til at søge sin Ret ved Thingene, og det var øjensynlig også for dem, at Embedet nærmest blev indstiftet; det har været en demokratisk Tanke, der fra først af gav Stødet til den hele Indretning, — en Tanke, som måtte ligge Sverre nær efter den Måde, hvorpå han selv var kommet til Magten, og hvis Betydning for Kongedømets fremtidige Udvikling hans Skarpblik utvivlsomt har erkjendt; derfor sagde også Lagmanden Gunnar Grjonbak på Rigsmødet i Bergen i 1223: «Da Kong Sverre overdrog mig dette mit Embede, bød han mig at skifte Ret mellem Kotkarle og ikke mellem Høvdinger.» Lagmands-Institutionen måtte følgelig bidrage til at udvide Kløften mellem Aristokrati og Almue, medens omvendt Båndet mellem Konge og Folk blev fastere knyttet; den overførte på Kongedømet en Rolle, svarende til den, som Lendermandsætterne i den ældre Tid havde spillet, og hvortil disse i en væsentlig Grad havde støttet sin Indflydelse hos Hjembygdens Bønder. Vi have allerede ovenfor omhandlet dette Punkt; vi have fremhævet, hvorledes det endnu på Sigurd Jorsalfarers Tid var sedvanligt, at Lendermænd optrådte blandt de juridiske Autoriteter, under hvis Kjendelse man på Thingene plejede at henskyde sig i tvivlsomme Retstilfælde, men hvorledes tillige Udviklingen med Nødvendighed måtte medføre, at det blev mindre og mindre sedvanligt, at Repræsentanterne for de højbyrdige Ætter tilegnede sig den nødvendige Lovkundskab for at kunne optræde blandt hine «Lagmænd», medens omvendt Adgangen for Mænd udenfor Aristokratiet til at lære Lovene at kjende blev ulige lettere. Denne Udvikling greb Sverre, idet han oprettede Lagmands-Embederne; han fortsatte den planmæssigt og banede Vej for Kongedømet til at indtage den Plads, som Lendermandsætterne ikke længer formåede at fylde.

Det er fremdeles sandsynligt, at Sverre, samtidig med at han i Lagmands-Embederne skabte et Organ, ved hvis Hjælp en stor Del af Retsplejen blev draget ind under Kongedømets Område, også har fremskyndet Dannelsen af en anden Klasse af Embedsmænd, gjennem hvilket Kongedømet fik den hele lokale Administration i sin Hånd. Vi have ovenfor omtalt, hvorledes denne Administration var ordnet i det ældste Tidsrum af vor Historie. Vi have seet, at den var delt mellem Lendermændene og Årmændene, at alene disse sidste kunde siges at være Organer for den fra Kongedømet udgående Styrelse, medens Lendermændene, skjønt de modtog Verdighedsnavn og Forlehninger af Kongen, alligeyel repræsenterede en af ham i Hovedsagen uafhængig lokal Høvdingmagt, hvorfor de heller ikke havde noget at skaffe med sådanne Anliggender, der udelukkende kunde siges at vedkomme Kongedømet eller Kongen personlig, såsom Oppebørselen af hans Indtægter eller Påtale af hans Ret hos den enkelte, hos hvem han kunde have noget at fordre. Vi have fremdeles seet, at Årmændenes egentlige og nærmeste Opgave var at styre de Kongen tilhørende store Gårde rundt omkring i Landet, at de vare kongelige Godsforvaltere, hvem det tillige blev overdraget at varetage Kongens Tarv forøvrigt, hver i det Fylke eller den Del af Landet, hvor de af ham bestyrede Gårde lå, at de på Grund af dette rent private Tjenerforhold vare Gjenstand for almindelig Ringeagt, så ingen Mand af god Æt kunde være villig til indtræde blandt dem, og så at man, idet man erkjendte Nødvendigheden af, at Loven på en særskilt Måde beskyttede dem mod Overlast, sålænge de stod i sin Stilling, alligevel ikke gik videre end at tildele dem en personlig Ret lige med den almindelige Bondes. Kongedømet savnede altså, sålænge denne Tingenes Tilstand vedblev at bestå, et ordentligt Embedsverk, gjennem hvilket det kunde gjøre sig gjeldende med Kraft i den lokale Styrelse. Det var, til den ene Side, repræsenteret af arvelige Høvdinger, der kun i Formen skyldte Kongen sin Stilling, og som langt snarere kunde gjelde for at være hans Allierede, og det ofte meget upålitlige Allierede, end Organer for hans Vilje,— til den anden Side af en Klasse af halvt private Tjenere, der i Lovgivning og Sedvaner betragtedes og behandledes som stående under de menige Bønder, og hvis Stilling var så lidet anseet, at de umulig kunde undgå at blive i høj Grad afhængige af den Håndsrækning, som Lendermændene af sin gode Vilje følte sig opfordrede til at yde dem.[18] — Ved Siden af Årmændene finde vi imidlertid allerede tidligt omtalt en Klasse af offentlige Funktionærer, der, omendskjønt deres Myndighed, ikke mindre end disses, helt og holdent udgik fra Kongen, alligevel fra først af synes at have indtaget en langt anseligere Stilling. Dette var de såkaldte Sysselmænd, i hvis Hænder den hele Administration efterhånden blev lagt. I de ældste Tider forekommer Sysselmandsnavnet kun sjeldent, og da, som det synes, fordetmeste

139.

i Sammenhæng med de udenfor Riget liggende Skatlande, som Færøerne eller Finmarken, eller de fjernere Dele af Riget, som Hålogaland, Jæmteland, hvor Kongen sjeldnest personlig kunde være tilstede, og hvorhen han af denne Grund stundom fandt det nødvendigt at sende en Mand med høj Anseelse og udstrakt Magtfuldkommenhed for at varetage sit Tarv.[19] Ordet Syssel (sýsla) synes endnu da, forsåvidt som det ikke brugtes i Fleng om enhver Art af Bestilling, ethvert Embeds- eller Øvrighedsdistrikt[20] eller enstydigt med ármenning (ↄ: Årmandsbestillingen),[21] at have betegnet en særskilt Sendelse, en overordentlig kongelig Fuldmagt, given for en kortere Tid eller indskrænket til et enkelt Tilfælde; Sysselmanden var et Slags kongelig Kommissarius eller missus dominicus, der på en Måde stod udenfor det regelmæssige Styrelsesmaskineri. I Provinciallovene nævnes Sysselmænd på et Par Steder, men det er endnu her Årmanden, hvem det regelmæssig påhviler at repræsentere den fra Kongedømet udgående Styrelse, at varetage dets Interesser og at opfylde dets Skyldigheder. Først henimod Slutningen af det 12te Århundrede træder Sysselmandsnavnet hyppig frem som Betegnelse for de Funktionærer, ved hvilke Kongen ordentligvis lod sig repræsentere i de forskjellige Landsdele, og i den nyere Lovgivning fra det 13de Århundrede fortrænger det sågodtsom ganske Årmandsnavnet, der nu kun står igjen i enkelte Artikler som et Minde om en allerede forsvunden Tingenes Tilstand eller et af Lovsprogets Fossilier. Forandringen i Navn falder her sammen med en dybt indgribende og i sine Følger betydningsfuld Forandring i Måden, hvorpå den lokale Administration var ordnet. Sysselmændene vare i Hensyn på sin offentlige Stilling fuldkommen afhængige af Kongen, der indsatte eller afsatte dem efter Behag; deres Forpligtelser indskrænkede sig ikke som Lendermændenes til at «styrkja konungs ríki»; de indtrådte ganske i Årmændenes Sted i Hensyn på alle de Hverv af en mere offentlig Charakter, der havde påhvilet disse, såsom: at, indkræve Kongens Indtægter, at svare på hans Vegne i de Søgsmål, hvori han kunde blive indviklet, at sørge for Håndhævelsen af den lovlige Orden og at føre i hans Navn Opsyn med Retsplejen og Ledingsvæsenet; derimod havde de intet at skaffe med det Hverv, der havde stemplet Årmændene som Kongens Træle og nedverdiget dem i Folkets Øjne, nemlig Bestyrelsen af de af Kongen for egen Regning drevne Gårde;[22] de lønnedes udentvivl ved at modtage på samme Måde som Lendermændene Krongods i Forlehning-eller ved Andel i de Kongedømet tilfaldende Bøder, medens Årmændene havde havt sin Løn af Udbyttet af de af dem bestyrede Gårde; deres Stilling var ikke blot en indbringende, men også en højt anseet, så at Mænd af den bedste Æt, ja endog Lendermænd, ikke holdt sig for god til at modtage den. Der blev på denne Måde sondret mellem det private Tjenerskab og Varetagelsen af Kongedømets Rettigheder og Pligter som Statsmagt; Årmændene forsvandt fra det offentlige Liv, trådte tilbage i sin oprindelige Stilling som blotte Godsforvaltere, og Kongen blev, eftersom Sysselmændene overtog deres Rolle inden Administrationen, repræsenteret i hver enkelt Del af Landet af en Klasse af virkelige Embedsmænd, der både ved sin sociale Stilling og Charakteren af de dem overdragne Hverv vare højt nok stillede til at kunne håndhæve hans Myndighed med Eftertryk.

Nu er det vel ikke tvivlsomt, at vi i denne Forandring først og fremst bør se Frugten af en langsom, spontan Udvikling, der gik sin egen Gang og senere eller tidligere vilde have ført til det samme Resultat, uafhængig af Enkeltmands Beregning eller bevidst anlagte Politik. Skjønt man vedblev at betragte Kongedømet væsentlig som en privatretlig Herlighed, måtte dog Opfatningen af det som Statsmagt, under Indflydelse af de i det øvrige Europa rådende Forestilinger, stadig gjøre sig mere gjeldende; og deraf fulgte igjen med Nødvendighed, at dets Embedsmænd steg i det almindelige Omdømme, eller at det mere og mere kom til at gjelde som noget upassende, at den samme Mand, hvem det var overdraget at repræsentere Kongens offentlige Myndighed, tillige påtog sig et så underordnet Hverv som at være hans Avlskarl og styre hans Gårde. På samme Tid måtte den Opløsningsproces, der uopholdelig foregik inden Folkets engere, engang selvstyrende Kredse, og hvorved de gamle Høvdingætter mere og mere, i Levemåde og Interesser, udsondrede sig fra det øvrige Bondesamfund, der nærmede sig til at blive en demokratisk Masse, både åbne Adgang for en sterkere Indgriben fra Kongedømets Side i den lokale Styrelse og gjøre en slig Indgriben mere nødvendig. Sålænge disse Høvdingætters Herredøme endnu var nogenledes ubrudt, var Kongen i Hensyn på Håndhævelsen af Lov og Orden væsentlig henvist til dem; han havde da ingen Brug for et ordentligt Embedsverk, og der var ingen Plads levnet for et sådant. At være Kongedømets umiddelbare Repræsentant ved Siden af Høvdingerne, at varetage dets Tarv, forsåvidt det ikke vedkom disse, måtte da stå som et meget underordnet, til den private Tjeneste meget nær grændsende Hverv, hvis Overdragelse til Mænd af liden Anseelse eller Forening med den rent private Godsforvalter-Bestilling var naturlig eller ligefrem uundgåelig, medens det fulgte af sig selv, at Kongernes Interesse og Ønske gik ud på at blive bedre repræsenterede, og at det også lettere kunde lykkes dem at få Mænd af Stand til at overtage deres Ombud, eftersom Organerne for den lokale Selvstyrelse svigtede og disse Ombud på Grund deraf vandt i Betydning.

Men er det således end urimeligt at føre denne Forandring, hvorved de mere højtstillede Sysselmænd indtrådte i de ringeagtede Årmænds Sted som Repræsentanter for den fra Kongedømet udgående Styrelse, helt og holdent tilbage til Sverres Initiativ, har man på den anden Side god Grund til at antage, at han her, ligesom ved Oprettelsen af Lagmandsembederne, har optaget en allerede forud begyndt Udvikling, der havde sin Rod i almindelige Forhold, og fortsat den i Overensstemmelse med et fuldt bevidst System. Det er på hans Tid, at Sysselmandsnavnet begynder at blive almindeligt; det ligger da nær at formode, at han har medvirket til en Forandring, der så ganske passede til hans hele Politik og den Stilling, han indtog ligeoverfor Partierne i Landet. Han vidste, at de gamle Storætter vedbleve at se skjevt til ham, og turde derfor såmeget mindre lade sig nøje med, at hans Myndighed rundt om i Landsbygderne var repræsenteret af Mænd i en underordnet social Stilling, for hvem Deltagelsen i det offentlige Liv kun var et Tilbehør til et rent privat Hverv, og som ikke kunde undvære Storætternes Assistance. Han fik gjennem hele sin Regjeringstid at kjæmpe mod farlige Opstande og vedblev at stå på en sågodtsom åbenbar Krigsfod med en stor Del af Folket; han måtte derfor sørge for, at han overalt, hvor han ikke selv kunde være tilstede, efterlod sig pålitlige Befalingsmænd, der havde en tilstrækkelig væbnet Styrke om sig til at holde de gjærende Ufredselementer i Tømme, og som indtog en ganske anderledes respektindgydende Stilling end de Gårdsfogder, til hvem Kongedømet under mere fredelige Forhold havde kunnet overlade Varetagelsen af sit Tarv. Han havde lovet de Eventyrere, der fulgte ham under hans Kamp for Kongedømet, at han skulde skaffe dem Magt og Verdigheder, når han sejrede. Således sagde han i sin Tale forud for Slaget på Kalvskindet, hvor Erling Jarl blev fældet: «Den, der med sande Vidner kan godtgjøre, at han har fældet en Lendermand, skal selv blive Lendermand; den, der fælder en Hirdmand, skal blive en Hirdmand, og således skal Enhver få slig Verdighed, som han rydder sig Rum til. Om en slig Pris have I nu at stride.» Og i den Tale, han holdt efter Slaget i Norefjorden, sagde han: «Godt er det nu at vide, at de Ejendome og alt det Gods, som disse Guldhalse have havt, der nu ligge her foran Stranden, det skal nu tilfalde eder og derhos de bedste Giftermål i Landet og de Titler og Verdigheder, som I kunne attrå.» Disse Løfter holdt han også, da han havde gjort sig til fuldkommen Herre over Landet. Han gav da, heder det, somme af sine Mænd Sysler og Vejtsler, andre skaffede hau gode Giftermål og gjorde mange til Høvdinger og mægtige Mænd, som ingen Æt havde dertil, men som havde fulgt ham vel, da han kjæmpede for Riget.[23] Disse nybagte Høvdinger indtog en helt forskjellig Stilling fra dem, der hørte til de gamle Ætter og havde stået på Magnus Erlingssøns Side. De havde ingen nedarvet Hengivenhed eller Anseelse hos Almuen at støtte sig til; de vare ikke knyttede til nogen bestemt Del af Landet, hvis Bønder i dem så sine naturlige Førere og Forsvarere; de skyldte Kongen, hvad de vare, og kunde, om de end havde modtaget Lendermandsnavnet og gjennem Giftermål vare komne i Besiddelse af de store Ættegårde, til hvilke det fordums Stammehøvdingskab havde været knyttet, ikke anse det for under sin Verdighed eller stridende mod sin Interesse at modtage Sysler af Kongen, hvor han måtte finde for godt at sende dem hen, og at optræde i Egenskab af hans Repræsentanter uden at gjøre Krav på nogensomhelst Uafhængighed, medens de dog vare altfor prøvede Krigere og altfor højtstillede til at kunne oversees. Dette måtte igjen bidrage til at udjævne Afstanden mellem Lendermænd og Sysselmænd, mellem Repræsentanterne for Kongedømet og Repræsentanterne for den lokale Høvdingmagt, og til at nedsætte disse sidstes Betydning. Og således har Sverre både direkte og indirekte arbejdet på at undergrave det gamle Ættearistokrati og ved sin hele Holdning vist, at han var fuldkommen på det Rene med, at han ligeoverfor Stormandspartiets Fiendskab ikke kunde gjøre noget bedre end at fortsætte i den engang indslagne Vej og støtte sit Kongedøme til en helt anden Basis end den, hvortil hans Modstander havde støttet sit.

Også i sit Forhold til Geistligheden viste han den samme Konsekvents. Hans Optræden som Repræsentant for den gamle Thronarvefølge havde været en Krigserklæring mod Kirkefyrsterne i endnu højere Grad, end den var det mod Lendermandsaristokratiet. Hans Sejr slog en Streg over den i 1164 istandbragte nye Ordning af Thronfølgen, der sikrede Geistligheden så store Fordele og åbnede Udsigt for den til at vinde endnu meget større. Han vidste, at den måtte være ham gram, fordi han så ubelejlig havde grebet ind i en Udvikling, der lovede så meget. Men istedetfor at tilkjøbe sig Fred fra dens Side ved Akkorder og Indrømmelser gik han angrebsvis tilverks mod den, da han havde gjort sig til Herre over Landet. I fuld Sammenhæng med den Holdning, han fra først af havde indtaget ligeoverfor Magnus Erlingssøn, erklærede han alt, hvad der var skeet for at støtte og befæste dennes Kongedøme, for ulovlige Tiltag og vendte helt tilbage til den forud bestående Tingenes Orden. — Erkebiskop Eystein havde ved Overenskomsten af 1164 opnået flere særskilte Privilegier for sin Stol eller for Kirken i Almindelighed, hvorved der navnlig tilstodes Erkebiskoppen en udvidet Skydsferd samt Ret til at beregne sit Sagefald efter sølvmeten Øre (istedetfor efter sakmeten Øre, der kun havde halvt så stort Verd), og hvorved den af Konger og Privatmænd hidtil øvede Patronatsret over de af dem eller deres Forfædre byggede Kirker opgaves til Fordel for Biskopperne. Disse Privilegier har han udentvivl sørget for at få stadfæstet af Folket på sedvanlig Måde og ladet indføre i Loven, samtidigt og i Sammenhæng med at de nye Regler for Thronfølgen bleve det. Hans Eftermand, Erkebiskop Eirik, fremlagde under Striden mellem ham og Kong Sverre til Forsvar for de her nævnte Rettigheder en Lovbog, som kaldtes «Guldfjæder» og som «Erkebiskop Eystein havde ladet skrive». Man må formode, at denne «Guldfjæder» har indeholdt en helt ny Recension af den gamle Frostathingslov, istandbragt ved Overenskomst mellem Kong Magnus og Erkebiskoppen og stadfæstet af Folket;[24] ialfald kan det ikke være tvivlsomt, at dens Indhold, endog om det var en ny Christenret, har fået Lovskraft på sedvanlig Måde, — at den nye Christenret ikke har været udarbejdet af Erkebiskoppen på egen Hånd, men at den er bleven samtykt af Konge og Folk, og at Erkebiskop Eysteins Navn kun af den Grund er bleven særlig knyttet til den, fordi han har havt en fremragende Andel i dens Tilblivelse. I Modsætning til denne «Guldfjæder» henskjød Sverre sig under Thrøndernes gamle Love, «de, som den hellige Olaf havde sat», og lod læse op af den Lovbog, der kaldtes Grågås og sagdes at være skreven efter Magnus den Godes Foranstaltning. Sverre har altså ligefrem bestridt Gyldigheden af hele den under Magnus Erlingssøns Kongedøme istandbragte Legislation, — ikke blot de nye Regler for Thronsuccessionen, hvis Underkjendelse jo var Forudsætningen for, at han selv skulde kunne gjelde som retmæssig Konge, men enhver dermed i Sammenhæng stående Lovforandring, navnlig forsåvidt den gjorde noget Indgreb i Kongedømets Ret eller Myndighed. Denne Myndighed vilde han have opfattet som en af Gud forlenet, for hvis Håndhævelse man stod Gud til Regnskab, og af hvilken ikke engang en legitim Konge, end sige en illegitim, skulde kunne afstå noget. «Erling Skakke», sagde han,, «havde ingen Bemyndigelse havt til at bortselge noget af Kongedømets Ret og bryde den hellige Olafs Lov, for at hans Søn kunde blive viet til Konge, skjønt han ikke var Kongesøn».[25] I Overensstemmelse hermed krævede han tilbage den af Magnus Erlingssøn til Fordel for Biskopperne opgivne Patronatsret, fordi det var «gammel Lov og Sedvane, at Kongen og Bønderne kunde lade opføre Kirker på sine Gårde, om de vilde, og at de i så Tilfælde selv rådede for disse Kirker og satte Prester til dem».[26] Han krævede fremdeles, at Erkebiskoppen skulde vende tilbage til den gamle Beregning af Sagøren. Vistnok havde Bønderne selv indvilget i den nye Beregning; men mange følte sig dog udentvivl trykkede ved den og førte Klage derover, og Sverre forsømte ikke at tage sig af dem. «Det var, sagde han, en Handel mellem Erkebiskop Eystein og Erling, at Erkebiskoppen skulde vie Erlings Søn til Konge og til Vederlag få fare frem mod Bønderne med al den Ulov, som han selv fandt for godt; men dette synes mig hverken at være ret for Gud eller efter Landets Love».[27] Også hvad der var bleven indrømmet Erkebiskop Eystei i Hensyn på Skydsferden måtte føles af Bønderne som et trykkende Pålæg. Erkebiskoppen kunde nu kræve i Skyds hver Hest, som Sadel eller Sele var kommen på, og han havde forøget sit Følge således, at han drog om på sine Embedsrejser med over 100 Mand, medens den gamle Regel var, at han kun skulde have 30 Mand med sig og 12 Skjolde, alle hvide. Også her krævede Sverre en Tilbagevenden til, hvad der havde været Lov før Magnus Erlingssøns Kongedøme. «Erkebiskoppen behøver ikke», sagde han, «at have nogen Hird eller Hærmænd eller fuldskjoldet Skib, og alligevel tager han sig så stor Frihed udenfor hvad Loven hjemler ham, at han farer med en tyvesædet Snekke, hvorpå der er 100 Mand eller mere, med Skjolde fra Stavn til Stavn. Vi Birkebejner huske nok, at Erkebiskoppens Skib tyktes os vel bemandet, da han lod lægge mod os under Hattarhammeren. Således gik det og i Bergen, da vi angreb Skibene; Erkebiskoppens Krigsfolk vare hurtigere til at gribe til Våben og stride med os end Kongens egen Svejt. Jeg tænker, det var det bedste, at Erkebiskoppen aldeles ingen Hird havde; — thi det er jo ingen, som herjer mod ham eller Kirken; — men at han heller giver Penge ud til at holde Folk, som bryde, fremskaffe og tilhugge Sten for at fremme Arbejdet på Domkirken, således som Planen er lagt». — I Hensyn på Biskopsvalgene synes vistnok, som før omtalt, det kirkelige Krav, at disse skulde foregå ved Domkapitlerne, uafhængigt af enhver Indblanding fra Kongedømets Side, ikke at være imødekommet på nogen fuldt bindende eller afgjørende Måde ved Overenskomsten i 1164; men noget har dog vistnok været opnået også i denne Retning, ialtfald forsåvidt at Spørgsmålet er bleven holdt åbent[28]; Sverre derimod opstillede den bestemte Fordring, at Kongedømet fremdeles skulde have den første og afgjørende Stemme. Det havde været Sedvane ligefra Christendomens Ophav, heder det i hans Stridsskrift mod Geistligheden,[29] at Kongerne valgte til Biskopper hvem de selv vilde og satte dem til de Biskopsdømer, som de fandt for godt, uden nogen Indblanding fra de geistlige Mænds Side. Således var der bleven forholdt i den hellige Olafs Dage, og til denne Grundvold vilde Sverre fremdeles have Spørgsmålet ført tilbage. I Overensstemmelse hermed kasserede han også uden videre et Biskopsvalg, der var foretaget uden hans Medvirkning, og indsatte af egen Magtfuldkommenhed en anden i den Valgtes Sted. Magnus Erlingssøns Indrømmelser i Hensyn på dette Punkt har han slået en Streg over som over alt, hvad der var skeet under denne Konge, og det af Kongerne Inge, Sigurd og Eystein givne Privilegium, hvorved efter Geistlighedens Påstand Domkapitlernes frie Valgret allerede i Principet skulde være bleven slået fast, vilde han have forstået derhen, at det kun var givet for det Tilfælde, at der var flere samstyrende Konger, og at disse ikke kunde blive enige om, hvem de vilde have til Biskop, medens Kongedømets gamle Ret til at besætte Biskopsstolene fremdeles skulde være reserveret for det Tilfælde, at der var een Konge, eller at de samstyrende Konger bleve enige, hvilket han fandt bevist derved, at Kong Inge, da han var ene tilbage af Brødrene og Erkebiskop Jon døde, valgte sin Kapellan Eystein til dennes Eftermand, «uden at spørge nogen af de lærde Mænd i Throndhjem, enten Chorsbrødrene eller andre.» Ja, selv om hint Privilegium virkelig havde kunnet forståes således, som man fra geistlig Side vilde have det forstået, at nemlig Valgretten for alle Tilfælde var overdraget Domkapitlerne, vilde Sagen dog ikke have været afgjort dermed, eftersom det, ifølge hvad Sverre lærte, var en Pligt, der ubetinget påhvilede Kongen: at føre Tilsyn med Kirkens Styrelse og særlig med Valget af dens Forstandere — en Pligt som han ikke under nogen Omstændigheder måtte frasige sig. «Vi have idelig hørt disse Folk (d. e. Biskopperne og deres Tilhængere) slå om sig med», heder det i det før nævnte Stridsskrift, «at Kongen skulde have givet denne Magt fra sig og overdraget den til dem. Men det kan dog alle skjønne, hvem Gud har givet noget Vid i Brystet, at om Kongen end vilde frasige sig denne Magt, var han ikke engang berettiget til at gjøre det, da han skal svare dertil for Gud selv. Thi for alt, hvad Gud har lagt under Kongedømet, kræver han Regnskab af Kongen, ligesom han på samme Måde kræver Regnskab af Biskopperne for, hvad han har lagt under Biskopsdømet, og således kan ikke den ene af Parterne ordne det anderledes for den anden, enten. ved at give eller modtage, da det strider mod Guds egen Befaling og Anordning.» — Sverre havde fremstillet sig som den retmæssige Konge ligeoverfor Magnus Erlingssøn, den af Kirken højtidelig kronede og salvede, idet han beråbte sig på, at det stred mod den hellige Olafs Lov, at nogen blev Konge, der ikke var Kongesøn. Alligevel vilde han ikke gjelde som nogen Foragter af den kirkelige Indvielse; han ønskede selv at blive kronet og gav sig ikke, før han havde fået dette Ønske opfyldt; men han vilde ikke tilkjøbe sig Kroningen ved Indrømmelser ligeoverfor Hierarchiet; han vilde ikke, at det skulde få Udseende af, at Kirkens Anerkjendelse eller Indvielse var den Basis, hvortil han støttede sin Myndighed, så at han først ved den blev lovlig Konge; han stillede sig tvertimod på den ubetingede Arverets Grund og krævede fra den som en ham, den lovlige Konge, tilkommende Skyldighed, at Kirken meddelte ham sin Velsignelse. Han opstillede en Lære, der på en Måde kan siges at have forenet den gamle norske Opfatning af Kongedømet som en privatretlig Herlighed, en Odel i Harald Hårfagres Mandslinje, med de nyere europæiske Doktriner om Kongedømets guddomelige Oprindelse og Ret.[30] Den, der i lige Karllæg stammede fra Harald Hårfagre, havde en Ret til Riget, der var fuldkommen uafhængig af enhver kirkelig Sanktion; han var ved selve Fødselen lovlig Konge; dette var den hellige Olafs Lov, der ikke måtte brydes, og som svarede til de hos Folket fra gammel Tid rådende Forestillinger. Men medens disse Forestillinger fastholdtes, hvor det gjaldt at sikre Kongedømets Uafhængighed ligeoverfor Hierarchi og Aristokrati,, blev dets Væsen forøvrigt og Omfanget af dets Myndighed fremstillet i en anden Ånd. Det skulde fremdeles hvile på den strenge Arveret, men alligevel ikke gjelde som en blot privat Domæne med visse engang for alle snævert og skarpt optrukne Grændser; Kongen var Guds Repræsentant på Jorden; hans Magt var forlenet ham af Gud selv, og man skyldte ham derfor en ubetinget Troskab og Lydighed. «En Mængde Exempler viser noksom og åbenbarer», heder det i Sverres Stridsskrift, «at enhver står i Fare for at fortabe sin Sjæl, som ej iagttager fuldkommen Lydighed ligeoverfor Kongedømet; thi Kongedømet er indstiftet efter Guds Bud og ikke ved menneskeligt Påfund, og ingen bliver Konge uden ifølge guddomelig Tilskikkelse. kongen vilde ikke være mægtigere end andre Mænd, såfremt ikke Gud havde sat ham højere end alle andre i sin Tjeneste; thi det er Gud, han tjener i sit Kongedøme, ikke sig selv ............ Kongen er sat over alle andre Verdigheder; det er ham, som skal styre Biskoppen eller Erkebiskoppen til Ret og Skjel, hvis de ikke selv ville iagttage det, og man kan deraf skjønne, hvor stor Magt han må have i verdslige Sager, siden han endog har at sidde i det øverste Dommersæde i Sager, der vedkomme Kirken» o. s. v. I Overensstemmelse med denne Lære vilde Sverre ikke indlade sig på at kjøbslå med Kirkefyrsterne om den af ham attråede Kroning. Da Erkebiskop Eirik på den til ham herom stillede Begjering svarede, at han ikke kunde indlade sig på noget sådant, inden han havde indhentet det apostoliske Sædes Samtykke og erfaret, hvad Paven foreskrev desangående, blev Sverre vred, som det heder i Erkebiskoppens Forestilling til Paven,[31] og med ham hele hans Hær, idet han påstod, at i sådanne Sager behøvede man ej at søge den apostoliske Gunst, da alle andre Konger havde Ret til at lade sig meddele Salvingens Sakrament, når og hvor og af hvem de vilde.

Ved at indtage en så udfordrende Holdning ligeoverfor Geistligheden måtte Sverre vide, at han opeggede dens Fiendskab til det yderste, medens han måske ved Indrømmelser havde kunnet forhindre et afgjørende Brud. Han fremkaldte derved nye Farer og nye Oprør mod sig, hvilke det ikke lykkedes ham at gjøre sig fuldkommen til Herre over. Men på den anden Side vandt han en klar og sammenhængende Position for sig og sit Kongedøme. Han knyttede dette Kongedøme på en uløselig Måde til almene Tendentser og Grundsætninger, der på engang vare nationale og europæiske, og som derfor havde Fremtiden for sig, om de end i Øjeblikket kunde ligge under. Han stillede det op som den menige Almues naturlige Værn både mod verdslige og geistlige Magthavere, idet han optrådte mod Erkebiskoppens nye Pålæg og bød sine Lagmænd at «skifte Ret mellem Kotkarle». Han udvidede Kløften mellem Lendermænd og Bønder, idet han ved de nyoprettede Klasser af kongelige Tjenestemænd drog Retsplejen og den lokale Administration strammere til sig, og han skjød en Kile ind mellem Aristokrati og Hierarchi ved at tage sig af de private Kirkeejeres Interesse ligeoverfor Biskopperne. Han drog Konsekventserne af den Opfatning, der forud havde gjort sig gjeldende af det norske Kongedøme, og som var grundet i dettes egen Oprindelse og senere Historie, og fremstillede sig derved som den legitime Repræsentant for Kongeætten og St. Olafs Lov på en anden og højere Måde end gjennem den blotte Byrd. Hans Holdning ligeoverfor Kirken skaffede ham nye Modstandere eller skaffede hans gamle Modstandere nye Påskud; men han banede sig på denne Måde Vej til at grundlægge noget varigt og retferdiggjorde en Optræden, der fra først af syntes bestemt ved så rent egoistiske Motiver. Vi se ham ikke blot i sine Regjeringshandlinger at forfølge en bestemt Politik, men også i Tale og Skrift at udvikle og indprente de almindelige Synsmåder, til hvilke denne Politik støttede sig. Det. blev et helt System, han på denne Måde fik opstillet, — et System, der havde såmeget bedre Udsigt til at gå af med Sejren, som det var skarpt og konsekvent gjennemført, fordi det er klare Grundsætninger, som bedst formå at holde et Parti sammen, uafhængig af alle Omskiftelser i Lykken eller de personlige Forhold.

Og medens Birkebejnerne således under Sverres Ledelse hævede sig fra en usel Flok af Eventyrere, hvis Formål syntes at være blot og bart personlige, til et virkeligt Parti, hvem ikke alene Sejren i det ydre tilfaldt, men som fik et bestemt Program at kjæmpe for, en politisk Fane, hvorom det kunde holde sig samlet, se vi det gå deres Modstandere på en næsten omvendt Måde. Omkring Magnus Erlingssøn havde sågodtsom det hele Folk været forenet, og sålænge han endnu levede, havde Birkebejnerne ikke blot havt at kjæmpe mod en materiel Overmagt, men også mod en åndig, forsåvidt som Magnus’s Kongedøme havde Støtte i almene, både aristokratiske og hierarchiske, Tendentser og var knyttet til en ligefrem Reform i Rigets Statsret. Men efterat hans Parti havde lidt det store Nederlag i Norefjorden, formåede det ikke at samle sig pånyt med nogen rigtig Styrke eller at fastholde med tilstrækkelig Klarhed og Konsekvents et Program, der svarede til de forskjellige mod Sverres Kongedøme fiendtlige Interesser og holdt dem tæt sammenknyttede. Hadet mod Sverre og de lavættede Eventyrere, som ved ham kom til Hæder og Verdighed, fremkaldte vel en Række af Opstandsforsøg; men disse Opstandsforsøg syntes mere Udbrud af rent personlig Uvilje eller Ærgjerrighed end af en systematisk Opposition, der handler efter en bestemt Plan og har virkelig almengyldige Formål for Øje.

Allerede Året efter Slaget i Norefjorden fremstod Kuvlungernes Oprørsflok, siden kom Varbelgerne og Øjskeggerne. Både Kuvlungerne og Øjskeggerne gav Sverre en Tidlang fuldt op at bestille og bragte ham endog i slig Knibe, at han behøvede al sin Rådsnildhed og hans Birkebejner alt sit hærdede Krigsmod for at klare sig. Men det var dog Flokke snarere end Partier, og deres Ferd fører os tilbage til Tiden forud for det store Vendepunkt, da Erling Skakke og Erkebiskop Eystein samlede Aristokratiet og Hierarchiet og fik vedtaget en ny Statsret, der gav Udtryk for begge Klassers politiske Interesser. Kuvlungerne opstillede som Thronprætendent ligeoverfor Sverre en Munk, der udgaves for en uegte Søn af Kong Inge Haraldssøn; Varbelgerne havde med sig fra Danmark, hvor deres Flok samlede sig, en liden Gut, hvem de kaldte en Søn af Magnus Erlingssøn; Øjskeggernes Thronprætendent endelig var en anden uegte Søn af Magnus. Kun den sidstnævntes kongelige Byrd var hævet over enhver Tvivl, og de nye og bedre Regler for Thronfølgen, som vare beregnede på at støtte Magnus Erlingssøns Kongedøme, og hvori hans Parti kunde siges at have opstillet sit politiske Program, vare i alle Tilfælde skudt tilside. Der var ikke længere Tale om Førstefødselsret eller om uegte Sønners Udelukkelse eller om Prøvelse af Kongsemnets Verdighed ved et Udvalg af Rigets bedste Mænd, — alle disse Principer, der stemte så godt både med Landets sande Tarv og den fremadskridende Oplysning og med de aristokratisk-hierarchiske Standsinteresser, og som syntes at skulle give det Parti, der fra først af havde opstillet dem, en så bred og sikker Grund at stå på. Sverres nye Modstandere havde ingen anden eller bedre eller mere utvivlsom Adkomst til Thronen end den, han selv kunde påberåbe sig; det hele syntes kun en Strid om Personer, hvorved Fordelen ubetinget måtte være på dens Side, der allerede var i faktisk Besiddelse af Magten. Disse Opstandsforsøg udgik fra Mænd, der tilhørte de gamle Storætter; det var Aristokratiets Had eller Hevnfølelse ligeoverfor Sverre, der gav sig Luft gjennem dem; også Hierarchiets ledende Mænd have, som man ser, havt sin Finger med i Spillet[32]; men Kuvlungerne, Varbelgerne og Øjskeggerne stillede ikke nogen almen og åbent udtalt Interesse i Forgrunden; de rejste ingen Fane, hvorom Aristokrati og Hierarchi kunde samle sig. Deres Flokke opløste sig også ligeså hurtigt, som de havde dannet sig, og deres Ferd ligeoverfor fredelige Bønder og Bymænd var tildels en sådan, at Sverre ønskedes velkommen der, hvor hans Navn forud kun blev nævnt med Forbandelser.[33]

Langt mere omfattende og varig blev den sidste i Rækken af disse Opstande, og denne Gang syntes også Rejsningen at have en virkelig principiel Charakter. Kuvlungernes, Varbelgernes og Øjskeggernes Foretagender havde mest havt Udseende af Privatfejder mellem Sverre og enkelte misfornøjede eller hevngjerrige Høvdinger; Baglerne derimod kunde siges at optage Tråden der, hvor Heklungerne (Magnus Erlingssøns Parti) havde sluppet den, og optrådte fra først af som Forkjæmpere for en Sag, der var hævet over de blot personlige Interesser. Bagler ligeoverfor Birkebejner syntes atter ikke blot Flok mod Flok, men Parti ligeoverfor et andet Parti, repræsenterende modsatte Synsmåder og Tendentser. — Det var, som bekjendt, Sverres Strid med Erkebiskop Eirik, hans Angreb på de af Kirken allerede opnåede Friheder og Forsøg på at gå helt tilbage til den forud for Erkestolens Oprettelse bestående Ordning af de kirkelige Forhold, der fremkaldte Dannelsen af Baglernes Parti. Erkebiskoppen forlod Landet og tog sin Tilflugt til Danmark, hvor han fandt ivrig Understøttelse hos den danske Kirkes ledende Mænd, og hvor han lyste Ban over Sverre. Her udklækkedes da Planen til et nyt Forsøg på at vriste Magten fra den frafaldne Prest (som Sverre blev kaldt), og her samledes den Flok, som fik Navn af Bagler. Erkebiskop Eirik selv var med fra først af på dette Foretagende, og Partiets egentlige Leder og Hovedmand var Biskop Nikolas Arnessøn, som ved sin høje geistlige Stilling og sin Byrd var så vel skikket til at repræsentere de hierarchisk-aristokratiske Tendentser, der havde støttet Kong Inge mod hans Brødre og tilsidst løftet Magnus Erlingssøn på Norges Throne. Det var altså nærmest for de kirkelige Interesser, at Baglerne trådte i Skranken, og Biskop Nikolas gjorde sig også til af, under den bekjendte Ordvexling mellem ham og Sverre i Saltøsund,[34] at han og hans Mænd vare Kirkens Forkjæmpere: «hvorfor går du ikke i Land, Sverre; vil du ikke slåes nu, Gudsfornegter? Jeg skal bie på dig her; her er mit Håndlin (han holdt Skjoldet i Vejret); nu bærer jeg den Mitra og Stav, som jeg efter Pavens Bud skal føre mod dig; det er Stålhue og Sverd; disse samme Våben skal jeg bære, indtil du er dræbt eller jaget fra dette Rige.» Hans Parti blev heller ikke svigtet af Kirkens øverste Styrelse; det støttedes tvertimod af denne med alle de åndige Våben, der stod til dens Rådighed. Erkebiskop Eirik foredrog sin Sag for Paven, der gav ham Medhold i alle hans Ankeposter og bemyndigede ham til at exkommunicere Sverre, såfremt denne ikke gav efter i et og alt. Og i 1198 — to År efter Baglernes Rejsning, — da Innocents den Tredie havde besteget den pavelige Throne, brød Uvejret rigtig løst. Innocents udstedte det ene Brev efter det andet, til Erkebiskop Eirik og de øvrige norske Biskopper, til Kong Knut VI i Danmark, Kong Sverke i Sverige og den svenske Jarl Byrge Brosa, i hvilke han tordner i den romerske Kurialstils voldsomste Udtryk mod Sverre, — «dette Uhyre, der kun skåner dem, han ikke kan nå»„ — «som med tyrannisk Grumhed og afskyelig Voldsomhed har bemægtiget sig Riget, uden at have enten Høvdingernes Valg eller Blodets Ret for sig». Han befalede Biskopperne at forkynde Interdikt over enhver Del af Norge, som endnu vedblev at adlyde ham, og opfordrede Nabofyrsterne til at understøtte hans Modstandere, «så at dette Djævelens Lem ikke længer skal kunne rase i Norges Rige eller drive sin Forfølgelse mod Kirken videre.» Ingen af de norske Biskopper turde, efter en slig Optræden fra Pavedømets Side, vise Sverre nogen undersåtlig Lydighed; endog de, der skyldte ham sin Ophøjelse og vare hans personlige Venner, forlod ham og samledes med den landflygtige Erkebiskop i Danmark. Den norske Kirke havde ikke længer nogen Styrelse; Sverre selv og alle de, som fremdeles vovede at følge ham, bleve pånyt exkommunicerede; hans Tilhængere skulde negtes kirkelig Begravelse, og overalt i de Dele af Norge, der holdt fast ved ham, skulde Kirkerne lukkes og intet Sakrament forrettes undtagen Barnedåb og Døendes Skriftemål.

Man ved, hvor stor Skræk der i hin Tidsalder plejede at stå af disse kirkelige Straffedome, og hvorledes det kunde lykkes Innocents ved slige Midler at bringe endog den bedst befæstede Throne i Europa til at vakle. Så meget mere knusende syntes deres Virkning at måtte blive for Sverre, der havde tilegnet sig Kongedømet i Spidsen for en ringeagtet Eventyrerflok, som fremdeles var Gjenstand for de fleste formående Mænds Antipathi, og mod hvem det halve Land havde rejst sig i åbent Oprør. Men hans Energi og Rigdom på Udveje viste sig også at være denne Situation voxen. På samme Tid, som han var ustandselig påferde mod Baglerpartiets Krigerskarer, fandt han Tid og Kraft til at møde sine geistlige Modstandere på deres egen Grund og at bekjæmpe dem med deres egne Våben. Han talte ofte, heder det, om sin Strid med Erkebiskoppen, og Fremstillingen af denne Strid i hans egen Saga giver os et Begreb om, hvorledes han har forstået at fremhente sådanne Argumenter, der vare bedst skikkede til at slå an hos Folket, og at udhæve de Tvistepunkter, ved hvilke Erkebiskoppens Forhold fremtrådte i det mindst gunstige Lys.[35] Ligeoverfor de pavelige Exkommunikationer og det Interdikt, hvormed hans Rige blev belagt, lod han udferdige det ovenfor nævnte Stridsskrift, hvori han hævder de samme Grundsætninger om Kongedømets guddomelige Oprindelse og Charakter, som han fra første Ferd havde gjort gjeldende ligeoverfor sine geistlige Modstandere, og hvori han ved Citater af den hellige Skrift og de pavelige Dekretaler godtgjør, at Gud har overdraget Kongen ikke blot Myndighed i alle verdslige Ting, men også det øverste Opsyn med Kirkestyrelsen, at Kirkens Forstandere til Gjengjeld skylde ham Troskab og Lydighed, ikke mindre end hans andre Undersåtter, at de ved at præke Oprør og nedkalde Forbandelser over det Folk, som de ere satte til at lede på ret Sti, forsynde sig mod Guds egen Anordning, at det er dem, på hvem Skylden hviler for den ulykkelige Tilstand, hvori Religion og Kirke er bleven bragt, ikke Kongen, som ved at negte at gå ind på deres Krav kun har stået på sin gode Ret og Rigets gamle Love og Sedvaner, — at en uretferdig Bansættelse kun rammer den, fra hvem den er udgået, såsom Gud altid dømmer retferdigt, og at følgelig de, der have forebragt Løgn og Sladder for Paven, som har handlet efter deres Indgivelser, fordi han ikke vidste anden Besked, ere de rette Bansatte, ikke Kongen eller de, som holde med ham. Det slår ikke fejl, at dette Skrift, som er affattet både med Lærdom og Kløgt, i et klart og populært Sprog og ikke uden Stænk af Ironi, og som må have været bestemt til at oplæses for Folket til Thinge eller i Kirkerne rundt omkring i Landet, har øvet Indflydelse på den offentlige Mening, og at det har bidraget til at afbøde det Stød, som fra Pavestolen blev rettet mod Sverre. Man finder intet Spor af, at dennes Stilling er bleven i nogen merkelig Grad forværret ved Innocents den Tredies Optræden; ikke blot hans gamle Birkebejner holdt fast ved ham, men, som det synes, vedblev Folkestemningen at være ham uforandret gunstig i de Dele af Landet, hvor den forud var det. Ligesålidt er der noget Spor af, at den pavelige Tordentale har virket til at give Modpartiet en fastere Holdning eller til at opflamme dets Iver. Overhovedet optrådte dette Parti på en helt anden Måde, end man skulde have ventet efter dets Oprindelse. Det var stiftet af Biskopper, og en Biskop var og blev dets egentlige Leder; alligevel får man et Indtryk af, at de kirkelige Ideer kun havde lidet at betyde for dets overvejende Flerhed, at Hensynet til Kirkens Sag, som fra først af var den Fane, hvorom Baglerne samlede sig, meget snart trådte rent i Skyggen, medens det var Interesser eller Tendentser af en helt anden Art, der væsentlig bidrog til at holde Partiet sammen og til at bestemme dets Charakter og Skjæbne. Selve Biskop Nikolas repræsenterede langt mere den Kreds af Storætter, der havde omgivet hans Halvbroder Inge og siden sluttet sig til Magnus Erlingssøn, end den Stand, til hvilken han hørte. Han havde begyndt sin Bane som verdslig Høvding og deltaget om sådan på Magnus Erlingssøns Side i dennes Kampe mod Sverre, og hvorvel han må have fået et Slags lærd Opdragelse, siden han kunde opnå at blive valgt til Biskop, ved hvilken Lejlighed han af Erkebiskop Eirik omtaltes som en både ved sit Levnet og sine Kundskaber til det biskoppelige Embede velskikket Person, mangler det dog ikke på Hentydninger til, at det ikke har været synderlig rart bevendt med hans geistlige Lærdom;[36] hans mangeårige Deltagelse i de borgerlige Uroligheder både under Sverres Styrelse og siden viser os ham som en Mand, hvis Charakter måtte være fremmed for enhver Art af religiøs eller kirkelig Enthousiasme, hvis ledende Motiv langt snarere var en rent personlig Ærgjerrighed eller Hevnfølelse end noget Hensyn til almene Interesser, — en kold og beregnende Natur, kløgtig, men smålig og uden Sving, om hvem Håkon Håkonssøn, da han, efterat have forsonet sig med ham, talte over hans Grav, ikke kunde sige noget bedre, end at han ikke havde havt sin Lige i «verdslig Visdom» (veraldar vit).[37] Han og Baglerne slog vel stundom om sig med store Ord om, at de kjæmpede ifølge Pavens Bud, og at alle Birkebejner vare bansatte; men Birkebejnerne på sin Side, der formodentlig holdt sig bogstaveligt til Sverres Lære om, at en uretferdig Bansættelse falder tilbage på dens egne Ophavsmænd, kaldte også Baglerne bansatte og talte om «Kjetterbiskoppen Nikolas», og fra ingen af Siderne synes man at have taget det synderlig alvorligt med denne Tale eller at have lagt noget videre Bret på de kirkelige Trudsler og Straffedome. Sverres gamle Krigere gjaldt ikke for at være meget gudfrygtige; han hånede dem selv engang, da de forud for en Kamp kyssede de Kirker, som de kom forbi: «Det er svært, som I Birkebejner nu ere blevne andægtige, mod hvad I før vare; det lader til, at I nu skulle slikke hver Kirke, som I gå forbi, medens I før just ikke plejede at agte Kirkerne meget»;[38] men heller ikke Baglerne udmerkede sig ved sin Devotion, og det synes endog, som om de i Regelen fore mere skånselløst frem mod Kirker og Prester end deres Modstandere; på begge Sider var der udviklet eller udviklede der sig en rå Krigerånd, der satte sig udover alle Hensyn til det fredelige Livs Interesser, og som må have gjort disse Flokke, der idelig strejfede om og slog sig ned snart hist, snart her, til en næsten utålelig Byrde for Folket.

Ligesom vi i Nikolas Arnessøn mere se Repræsentanten for en stor Høvdingæt end Biskoppen, således skulde man tro, at det var mere de aristokratiske end de kirkelige Interesser, for hvilke hans Parti kjæmpede, skjønt disse sidste stilledes i Forgrunden. Aristokrati og Hierarchi havde så nylig indgået en formelig Alliance og havde gjennem en så lang Række af År optrådt i det nøjeste Fællesskab, at det måtte falde naturligt for de verdslige Stormænd at slutte sig til Biskopperne, når disse pånyt løftede Oprørsfanen. Det slår neppe heller fejl, at Traditionerne fra Erling Skakkes og Erkebiskop Eysteins Tid i Forbindelse med Uviljen ligeoverfor Sverres Følge af «Stavkarle og Thorpersønner», der ikke synes at kunne være bleven formildet ved de Forholdsregler i demokratisk Retning, som Sverre tog efterat være kommet til Magten, har havt tilfølge, at Flerheden af Landets gamle Høvdingætter slog sig til Baglernes Parti. På den anden Side ser man dog, at enkelte af de højbyrdige Mænd eller Ætter, der havde kjæmpet for Magnus Erlingssøn til det Sidste, men efter Slaget i Norefjorden havde underkastet sig Sverre, siden enten holdt sig rent udenfor alle Stridigheder, som Arnmødlingerne på Giske, eller endog deltog i Kampen på Sverres Side og viste ham urokkelig Troskab, som Gregorius Jonssøn af den med Magnus Erlingssøn besvogrede Blindhejmsæt.[39] Baglerne kunde siges at optage Tråden der, hvor Heklungerne havde sluppet den, og dannede, som disse, et mere aristokratisk Parti ligeoverfor et mere demokratisk; men Modsætningen i Hensyn på de Elementer, af hvilke de stridende Partier vare sammensatte, var dog nu langtfra en så skarp, som den havde været i Magnus Erlingssøns Tid. Heklungernes Parti havde omfattet sågodtsom alle Landets gode Ætter; til Baglernes hørte måske de fleste; men også Birkebejnerne talte dog nu mange ansete eller højbyrdige Mænd inden sine Rækker. Magnus Erlingssøn havde for Alvor kunnet sige, at på hans Side stod «göfugmenni ok goðmenni», på den anden kun «Þjófar ok ránsmenn ok önnur illmenni»; i en Baglerhøvdings Mund vilde slige Udtryk have været en latterlig og urimelig Overdrivelse. Sverres gamle Birkebejner — de, der «géngu til lands» med ham, — vare et Slags professionelle Krigere, for hvem Krigstjenesten var bleven det daglige Brød. Når vi læse, hvad der er berettet om deres Mandstugt,[40] deres Hurtighed og Sikkerhed i at manøvrere eller bruge sine Våben,[41] og se, hvorledes de ved disse Egenskaber ofte sejrede over en mangedobbelt Overmagt, få vi næsten et Indtryk som af regulære Troppers Overlegenhed over en Milits. Men det er ikke blot ved sine Fortrin, at Birkebejnerne minde os om senere Tiders hvervede Soldater; de synes også i fuldt Mål at have delt de Udyder, der plejede at charakterisere disse: Lovløsheden, Rovsygen, den militære Laugsånd og det rå Overmod ligeoverfor fredelige Bønder eller Bymænd. Man kan forstå, at Krigere af denne Art måtte, endog uden Hensyn til den Sag, for hvilken de kjæmpede, være Gjenstand for almindelig Uvilje hos Folket, og at ligeoverfor dem Kong Magnus’s Lendermænd og Hirdmænd af Landets bedste Ætter, der kun nødtvangne greb til Våben, og for hvem det ikke gjaldt at gjøre Lykke eller berige sig ved sine krigerske Eventyr, måtte stå som den lovlige Ordens Repræsentanter og Forsvarere. Anderledes blev Forholdet i så Henseende, da Baglerne havde indtaget Heklungernes Plads i Kampen mod Sverre. En af Baglerpartiets fornemste Høvdinger var Reidar Sendemand, om hvem det fortælles, at han længe havde opholdt sig i fremmede Lande, blandt andet også hos den byzantinske Kejser, på hvis Vegne han indfandt sig hos Kong Sverre med Anmodning om, at denne vilde sende Kejseren 1200 gode Krigsmænd. Sverre mente, at han selv vilde få Brug for sine Krigere, men gav Reidar Tilladelse til at hverve de Bondesønner eller Kjøbmænd, som kunde ville prøve Lykken i fremmed Tjeneste. Reidar benyttede sig heraf og fik samlet en Skare, hvormed han drog syd til Danmark. Her traf han Biskop Nikolas Arnessøn, og istedetfor at føre sine Folk videre til Konstantinopel forenede han dem med Biskoppens og var med at stifte den nye Oprørsflok, som fik Navn af Bagler. Således optog denne Flok fra først af et sterkt Element i sig af lignende Art som det, der havde gjort Birkebejnernes Navn så forhadt og frygtet: Eventyrere, hvem det kom ud på et, under hvilken Fane de tjente, og som havde: valgt Krigerhåndverket i Mangel af noget bedre, eller fordi de intet havde at tabe. Man får også, af hvad der berettes om Baglernes Strejftog rundt om i Landet, det Indtryk, at de i Hensyn på voldsom Adferd mod Bondealmuen ikke have givet sine Modstandere noget efter, ja, at Sammenligningen i så Henseende endog snarest måtte falde ud til Fordel for disse sidste. Det har da neppe kunnet være behageligt for Medlemmer af de gamle Storætter at give sig i Lag med Folk af en sådan Art, og dette blev måske også en Grund til, at mangenen højbyrdig Mand, der havde kjæmpet med under Erling Skakkes og Erkebiskop Eysteins Merke, holdt sig tilbage, da dette Merke blev rejst pånyt under så forskjellige ydre Omstændigheder. Blandt Baglerpartiets Førere synes heller ingen at have repræsenteret ved sine personlige Egenskaber den gamle Ætteadel så godt og så verdigt, som Erling Skakke eller endog Magnus Erlingssøn havde gjort det; Reidar Sendemand var udentvivl en Parvenu, en Krigsmand af Profession, hvem kun ydre Omstændigheder havde stillet på den Side, hvorpå han stod; Biskop Nikolas var, som Sverre sagde om ham, «glattunget, men havde et Harehjerte og en Troskab som Rævens»;[42] det var altfor bekjendt, at han savnede Mod og Mandskab, til at Aristokratiet kunde samle sig om ham som sin naturlige Fører, trods hans høje Byrd og trods al hans Kløgt og Veltalenhed, og om de øvrige Høvdinger for hans Parti få vi ikke stort mere at vide end deres Navne. Disse Høvdinger skulde, efter den hele Sammenhæng, hvori de optrådte, have gået tilbage til Overenskomsten af 1164 og særlig de ved denne Lejlighed vedtagne nye Regler for Thronsuccessionen som sit politiske Program, og når vi se, hvorledes i den følgende Tid Kirkefyrsterne og de med dem forbundne verdslige Stormænd gjentagne Gange prøvede på at drage disse samme Regler frem som gjeldende Statsret, kunne vi heller ikke tvivle på, at også Biskop Nikolas og de øvrige Ophavsmænd for Baglerpartiet i Theorien have stillet sig på den samme Grund. Men deres Praxis gik i en anden Retning. De opstillede som sin Konge en liden Gut, om hvilken de foregav, at han var en uegte Søn af Magnus Erlingssøn, medens Birkebejnerne påstod, at han var dansk; under alle Omstændigheder faldt de derved tilbage på en Arvefølgeorden, som ved Overenskomsten af 1164 skulde være bleven ophævet, og som den af dem bekjæmpede Sverre repræsenterede ligeså godt eller endnu bedre.

Også om Baglerne, der tog sit Udgangspunkt i en stor og åbent udtalt Principstrid, gjaldt det altså dog, at de vare mindre et Parti og mere en blot og bar Flok, end Heklungerne havde været. De almene Grundsætninger og Tendentser, som de havde taget i Arv efter disse, trådte i Skyggen, medens det, der holdt dem sammen og stålsatte dem i deres Modstand, mere og mere syntes at reducere sig til Motiver af en rent personlig eller tilfældig Art: Byttelysten og Smagen for det flotte Eventyrerliv hos Partiets menige Krigere — det traditionelle Had mod Sverre hos mange af Stormændene, hvis Ætter havde fulgt Inge Haraldssøn og siden Magnus Erlingssøn, og som nu sluttede sig om dennes foregivne eller virkelige Søn, fordi de «altid havde tjent under dette Skjold», eller den gamle Stammeånd, — Vikverjernes og Gulathingsmændenes Jalousi mod Thrønderne, hos hvem Sverre altid fandt den bedste Støtte, og hvis Landsdel han derfor kaldte sit rette Hjem.[43] Vi have seet denne Stammeånd fra først af gribende ind i de borgerlige Uroligheder og medvirkende til at bestemme deres Gang og Charakter; men det ser ud til, at den er bleven næret og styrket ved Partifejderne; thi den fremtræder klarere end nogensinde før under Kampen mellem Birkebejner og Bagler, der næsten ender med at antage Charakteren af et Slags Nationalkrig mellem Vikverjerne, til hvem Oplændingerne og Gulathingsmændene fordetmeste sluttede sig, på den ene Side, og Thrønderne på den anden. «Lader os sejle herfra,» sagde en af Birkebejnerhøvdingerne, da Sverre engang lå med sin Flåde i Viken og beredte sig til at levere Magnus Erlingssøn Slag, «thi miste vi vore Skibe, er Landsfolket heromkring værre at komme ud for end de værste Hedninger; ingen af os kan vente at beholde Livet, om vi komme i Heklungernes eller Vikverjernes Vold»,[44] — og således eller værre blev det i den følgende Tid. Baglerhøvdingerne kunde, efter hvert Nederlag, ty tilbage til det søndenfjeldske Norge som sin faste Borg og bleve her altid modtagne med åbne Arme; ikke blot de fornemme Ætter, men også den menige Almue i denne Del af Landet nærede den mest indgroede Uvilje mod Sverre og lod sig ikke afskrække fra at lægge dette Fiendskab for Dagen, trods alle de Straffedome, der gik over den. Vikverjer og Bagler bleve næsten enstydige Ord. Men således antog dog Modstanden mod Sverre Charakteren af en smålig og snæversindet Provincialisme, et Oprør mod den med selve Christendomen historisk sammenknyttede Rigsenhed. — Baglernes Flok havde fra først af dannet sig i Danmark og fik stadig Understøttelse hos den danske Politiks Ledere, der selvfølgelig vare fiendtlig stemte mod Sverre, hvis Optræden havde slået en Streg over den Overenskomst, hvorved den danske Konge havde opnået Overhøjheden over Viken. Når Baglerne rigtig vare bragte i Knibe, tog de derfor sin Tilflugt til Danmark, og vendte tilbage derfra, forsynede med nye Midler til at holde Opstanden vedlige. Ligeoverfor denne Alliance mellem Bagler og Daner stod Sverre som Repræsentant for Ideen om den nationale Selvstændighed, der dog nu, efterat være bleven holdt oppe gjennem så lange Tider og efterat være knyttet til såmange store historiske Minder, må have været en Magt, der havde noget at betyde hos Folket. Han havde vel sit meste Tilhang i det Throndhjemske; men det var dog noget mere end blot Thrønder-Patriotisme, hvortil han og hans Parti nu kunde støtte sig. Det fortælles om de gamle Birkebejner, at, da Sverres Sejr havde hævet dem til Magt og Verdighed og man kunde se Folk, der havde været Arbejdsmænd eller Røvere og Ransmænd, bære Skrud og Skarlagen og de bedste Våben, turde de, der havde seet dem, medens de vare i deres ringe Kår, neppe vedgå, at de vare de samme, ja, de vare blevne så forandrede, at de neppe nok kjendte sig selv igjen.[45] Denne Forandring var ikke mindre stor i Hensyn på det Indre, end i Hensyn på det Ydre. Fra blotte Eventyrere havde de nået op til at blive Forkjæmpere for et helt politisk System, for en på visse Principer bygget Tingenes Orden. De havde fået Skrud og Skarlagen at bære men — hvad der var mere — de havde fået almene Grundsætninger, som det var bleven deres Opgave at hævde: Grundsætningerne om Kongedømets guddomelige Oprindelse og Ret, om dets Forpligtelse til at føre Opsyn både med Kirke og Stat, dets Mission at beskytte den Svage ligeoverfor den Mægtige og være Lovens og Retferdighedens Repræsentant ligeoverfor alle. Man kan ikke tvivle på, at disse Grundsætninger, som Sverre så ofte udviklede både i Tale og Skrift på den ham ejendomelige populære Måde, har fundet Indgang hos hans Mænd, der på det fuldstændigste bleve beherskede af hans overlegne Personlighed, at de såmeget lettere ere blevne tilegnede, som de på en naturlig Måde syntes at knytte sig til den nationale Opfatning af Kongedømet og dets Traditioner, — og man kan ikke tvivle på, at hans Tilhængere ere blevne opildnede ved Følelsen af at have en slig Fane at slutte sig om, at denne Følelse har bidraget til at give dem et Sammenhold, en Selvtillit, en Sikkerhed, hvorved de i Længden måtte blive sine Modstandere uendelig overlegne.

Alligevel lykkedes det, som vi vide, Baglerne at bringe Sverre i slig Nød, at det syntes at være rent ude med ham. Det kom såvidt, at de næsten vare blevne Herrer over hele Landet, hvor de uhindret strejfede om, medens Sverre, som havde tabt sin Flåde, måtte holde sig stille i Throndhjem, og Biskop Nikolas kunde pralende sige til sine Mænd: «Sverre Prest har nu ikke mere tilbage af Norge end et Nes, og det kunde også være nok for ham, om han rådede for den Strimmel af Øren, som er udenfor Palissaderne og selv hang der på Galgen».[46] Lykken blev ham vel atter gunstig; i de sidste År af sit Liv havde han afgjort Overhånden og tilføjede Baglerne det ene Nederlag efter det andet. Men helt at sprenge dem og gjøre sig til Landets Herre lykkedes ham ikke. Han sejrede ikke selv; men hans Æt og hans Grundsætninger sejrede, og det så fuldstændigt, at ikke blot Landet fik Fred, men at al Rivning, al Bevægelse syntes at ophøre, og at Hvilen gik over til Søvn.

Her synes det da, som om et stort Omslag er bleven hidført alene ved en enkelt Mands Geni og Lykke, — som om en hel Udvikling er bleven afbrudt og en ny begyndt, i en ganske anden Retning, alene som Følge af den tilfældige Omstændighed, at en sådan Mand optræder, at han frelses som ved et Vidunder ud af tusinde Farer og Gjenvordigheder, og mod al Sandsynlighed, i Kamp mod Folkets og Tidens rådende Magter, når det Mål, som han, dreven af en rent personlig Ærgjerrighed, har stillet sig. Det synes, som om Norges Historie måtte have fået en helt anden Charakter og ført til helt andre politiske og sociale Konsekventser, såfremt Sverre ikke havde optrådt, eller såfremt hans Bane var bleven afbrudt en af de mange Gange, da der kun var en Hårsbred, et Slumpetræf mellem ham og Undergangen. Det synes, når vi se hen til, hvor sterk og almindelig en Tilslutning Magnus Erlingssøns Kongedøme havde fundet, som om den med dette Kongedøme sammenhængende Tingenes Orden var således sikret og befæstet, således fremgået af hele den forudgående Udvikling, således støttet til alle rådende Magter hos Folket, at dens Omstyrten ved Sverre næsten må opfattes som skeet ved en udenfor denne indre Sammenhæng stående Magt, ved et Slags Erobring udenfra, der voldsomt, uden Indledning, uden Forberedelse tvinger Folket ind på nye Baner. Og var denne Tingenes Orden ikke bleven omstyrtet på en sådan Måde, var Magnus Erlingssøn og hans Æt bleven siddende på Norges Throne, da vilde også, — kunde man videre mene, — de i 1164 vedtagne nye Regler for Thronsuccessionen have trådt i Kraft, og på Basis af dem vilde et Valgmonarchi have dannet sig, svarende til det, der udviklede sig i andre Lande, særligt i Nabolandene Sverige og Danmark. De geistlige Stormænd vilde, ved Hjælp af den Myndighed, som disse Regler havde lagt i deres Hånd, have tilegnet Kirken dens fulde hierarchiske «Frihed» eller endog et ligefremt Herredøme over Staten. I Forbund med dem og støttende sig til dem vilde fremdeles de verdslige Stormænd have nået det Mål, som de under de forudgående borgerlige Uroligheder stadig mere bestemt syntes at tendere mod: at blive en politisk herskende Stand, at indtage en Stilling inden Statsstyrelsen, svarende til den, som de havde indtaget inden Stammernes Selvstyrelse. De vilde have benyttet denne Stilling til at udvide sine Ejendome, skaffe sig Skattefrihed og andre økonomiske Forrettigheder, og Norges politiske og sociale Udvikling vilde således have kommet til at stemme på det nærmeste overens med Sveriges og Danmarks. Kongedømet vilde være blevet mere og mere indskrænket og afmægtigt, men Staten udvidet og dens Beståen sikret ved at knyttes til en større Mangfoldighed af Interesser; Nationen som Helhed vilde have fået en Repræsentation, der kunde have fortsat det historiske Liv, som tidligere havde udfoldet sig væsentlig på Grundlag af Stammernes Selvstyrelse, medens på den anden Side den gamle Bondefrihed vilde have lidt hårde Stød, og Landets Jordegods vilde, istedetfor at udstykkes mellem en altid stigende Mængde af Odelsbønder, der stod højt nok til at hævde sin Frihed, men ikke højt nok til at tage Del i det offentlige Liv eller til at bære en selvstændig national Kulturudvikling, mere og mere være bleven samlet på enkelte Hænder, hos en Rigsadel, der sugede Folkets Marg, men på samme Tid kunde have spillet en lignende Rolle til at hævde Norges Selvstændighed som den, Adelen spillede i Danmark og Sverige.

Sådanne Konsekventser syntes Overenskomsten af 1164 at skulle have ført til, om den havde vedblevet at stå ved Magt; således — kunde man mene — vilde det have gået, dersom ikke Sverre havde gjenoprejst det gamle Kongedøme med en Kraft og et Held, der lå udenfor al Beregning, al Sandsynlighed. Og i denne Ånd har som oftest også det ved Sverre betegnede Vendepunkt i vor Historie været opfattet. Keysert. Ex. har udtalt, at, «når Sverre påberåbte sig det guddomelige Forsyns Hjælp, der havde frelst ham af såmangen Fare, som et øjensynligt Bevis for sin Ret, så kan man i alle Fald ikke negte, at hin Hjælp i Sandhed var virksom tilstede, og at han idetmindste var et udkåret Redskab i Forsynets Hånd til at møde Hierarchiets Overgreb i Norge og styrte det fra den farlige Højde, til hvilken det havde opsvunget sig, og på hvilken det var i Ferd med at fæste Fod, vistnok ligesåmeget til den sande Christkirkes som til Statens Fordervelse».[47] Andre have, idet deres Tanke fornemmelig har været fæstet ved Norges Vanskjæbne i Unionsperioden, der så øjensynlig hænger sammen med, at det norske Samfund ikke i samme Grad som Nabolandenes havde udviklet særskilte Rigsstænder, der kunde repræsentere Staten og bære den fortsatte nationale Kulturudvikling, næsten omtalt Sverre i Lighed med den Måde, hvorpå Saxo Grammaticus omtaler Harald Gille — som et Lyn og Uvejr, der nedslog Norges Velstand — som den rette Ophavsmand til de Ulykker, der siden overgik Landet, fordi det er ham, hvem det må tilskrives, at et kraftigt og blomstrende Aristokrati blev oprevet eller desorganiseret, og at der blev givet den norske Stat en ensidig monarchisk-demokratisk Retning, hvorved dens Skjæbne blev afhængig af Thronfølgeordenens Tilfældigheder, og hvorved Folket mere og mere gjordes fremmed for alt offentligt Liv.

Det er selvfølgeligt, at vi, idet vi gå ud fra Lovmæssigheden i de historiske Udviklingsprocesser, ikke kunde tillægge Sverres Optræden en så vidtgribende Betydning. Denne Lovmæssighed kræver et rimeligt Forhold mellem Årsag og Virkning, så at ikke store Virkninger føres tilbage til små Årsager. Vi må forudsætte, at når et varigt Omslag i et Folks Udvikling tilsyneladende er bleven hidført ved Begivenheder af en så udvortes eller tilfældig Art som de, der. satte Sverre på Norges Throne, så er det også kun tilsyneladende; der har været dybere liggende Grunde tilstede, hvis Virksomhed hine Begivenheder kun har tjent til at fremskynde eller afdække. Vi må fastholde, at den enkelte historiske Personlighed, hvor overordentlig hans Begavelse end måtte være, ikke kan være noget mere end en«cause particulière», hvis varige Betydning afhænger af, om den falder sammen med en «allure principale», — en almen Retning, der kan fremskyndes eller standses, formørkes eller trænges tilbage for en kortere eller længere Tid, men ikke helt afbrydes, sålænge Folket bevarer sit selvstændige Liv, — og vi ville se, at denne Sætning også i dette Tilfælde har sin fulde Anvendelse.

Vi påstå da selvfølgelig ikke andet, end at Sverre i en ganske udmerket Forstand skyldte sig selv, sin Begavelse og, om man så vil, Lykken, at han blev den, han blev. Det vilde være lidet rimeligt at anvende på ham de gjængse Talemåder om Tidsånden eller Folkeånden og sige, at det var Tidsånden, der kaldte ham frem, eller at det gik ham, som det er gået såmangen anden fremragende historisk Personlighed, at han fandt Vejen banet for sig, en stor Opgave fuldt ferdig til Løsning, og var som Gnisten, der falder i den opstablede Brændselhob, som kun venter på at tændes an for at flamme højt i Vejret. Det må medgives, at de 70 Birkebejner, hvormed han begyndte sin eventyrlige Bane, ikke just synes at have repræsenteret nogen almindelig Retning eller Idee (uden den, der er fælles for Røvere til alle Tider: at leve højt på andres Bekostning), og at han fra først af og længe ikke fandt, og, efter den Måde, hvorpå hans Flok optrådte, heller ikke kunde vente at finde nogen Sympathi for sig hos Folket. Man har altså, når det gjelder at forklare, at han personligt blev den sejrende i Kampen mod Magnus Erlingssøn, og at han holdt sig på den Plads, han havde vundet, trods de mange, der søgte at styrte ham, først og fremst at svare, at han var den, han var. Uden sin overordentlige Charakterstyrke og uden den Evne, han besad til at indgyde sine Omgivelser en aldeles ubetinget Tillit, vilde han have gået til Grunde hundrede Gange, og uden ham vilde Birkebejnernes Navn neppe have fået nogen Plads i vor Historie.

Det følger fremdeles af sig selv, at de af Sverre repræsenterede Tendentser måtte styrkes og det i høj Grad ved at blive repræsenterede af en såvidt betydelig Mand, der gik tilverks på engang med såmegen Konsekvents og såmegen Omtanke, og som efterlod i Arv til sine Partifæller hvad man næsten kunde kalde et helt System af klart formulerede Grundsætninger. Man kan, som før sagt, ikke tvivle om, at denne Arv i en overordentlig Grad har bidraget til at holde dem sammen og støtte dem, så at de ikke sank tilbage i Følelsen af sin Ubetydelighed, da deres Fører var falden fra. Man har Ret til at tale om, at Sverres Ånd hvilede over hans Efterfølgere, når man ser, hvor klart og sikkert de i Regelen optræde, og hvor konsekvent de gå videre frem i den engang indslagne Retning, uden Hensyn til den forskjellige Charakter og Begavelse eller de forskjellige Tidsomstændigheder.

Men, at hans Sejr ikke blev en blot midlertidig Perturbation, hvis Virkninger mere og mere udslettedes, eftersom man i Tiden kom længere fra den, at den tvertimod vedblev at stå som det urokkelige Grundlag for Rigets Statskirke i den følgende Tid, at dens Konsekventser droges, Skridt for Skridt, næsten uden at finde Modstand, at Kampen mellem den aristokratiskhierarchiske Retning på den ene Side, den strengt-monarchiske på den anden, blev afgjort så fuldstændigt, så uigjenkaldeligt og forholdsvis så hurtigt til Fordel for den sidste: lader sig dog ikke fyldestgjørende forklare heraf alene. Når vi se, hvorledes Sverres Principer om Kongedømets ubetingede Arvelighed og Ret til at styre Stat og Kirke allerede i den første Mandsalder efter hans Død kan øve et sligt Herredøme over Opinionen, at alle — Birkebejner og Bagler, Geistlige og Verdslige, Stormænd og Kotkarle — hylde dem eller give sig Mine af at hylde dem, og hvorledes de ende med at blive Midtpunktet, hvorom alt offentligt Liv, alle offentlige Interesser drejer sig, — er det tydeligt, at disse Principer må have fundet det bedste Tilknytningspunkt i Folkets historiske Traditioner, at de må have passet fuldkommen ind i den nationale Stats- og Retsopfatning. På den anden Side se vi Programmet af 1164 svigtes endog af dem, i hvis Interesse det nærmest skulde ligge at holde det oppe. Der frembød sig efter Sverres Død gunstige Lejligheder til at drage det frem pånyt, og vi se også geistlige og verdslige Stormænd prøve på at gjøre dette; men det sker uden Kraft, uden Sammenhæng, — ligesom med en ond Samvittighed, ad Bagveje, underhånden, ved Intriger i det Små. Det er tydeligt heraf, at de Grundsætninger, som dette Program havde søgt at gjøre gjeldende, stod altformeget som noget fremmed og uensartet ligeoverfor de rådende Retsforestillinger til at kunne samle et tilstrækkelig talrigt Parti om sig, uafhængigt af de rent personlige Hensyn, hvori de fra først af havde fundet Støtte. Det er, med andre Ord, tydeligt, at Sverre, — så upopulær end han selv personlig var og blev, — alligevel ved sit System repræsenterede den rette fremadilende Hovedstrøm i den norske Stats Udvikling, medens den Bevægelse, der hævede Magnus Erlingssøn på Thronen og i Sammenhæng dermed opstillede en ny Statsret, nærmest må opfattes som en Bagevje eller en Strømning på Overfladen, trods de sterke og udbredte Sympathier, af hvilke Magnus personlig blev støttet.

Vi have i det Foregående noksom fremhævet, at Magnus Erlingssøns Kongedøme var noget mere end et Verk af blot tilfældige eller personlige Kombinationer, at Overenskomsten af 1164, skjønt den i Formen synes ensidig beregnet på at hæve Hierarchiet, alligevel må opfattes som Udtryk for en virkelig Alliance mellem verdslige og geistlige Stormænd, at Geistlighedens Stræben efter at unddrage sig sit gamle Afhængighedsforhold til Kongedømet fandt Støtte i en bestemt aristokratisk Partitendents. Vi have seet, hvorledes denne Tendents allerede fra Begyndelsen af greb ind i Thronfejderne efter Sigurd Jorsalfarers Død, hvorledes den stadig trådte sterkere frem under disse, og hvorledes den ved Magnus Erlingssøns Ophøjelse på Thronen synes at have vundet fast Grund under Foden: det nye Kongedøme var Lendermandsætternes eget Verk, udgået fra deres egen Midte, og de nye Successionsregler åbnede Udsigt til at fastholde det eller endog drage det stadig dybere ind i det Afhængighedsforhold, hvori det allerede ved sin Oprindelse var stillet til de geistlige og verdslige Stormænd. Det kommer også, som før sagt, tilsyne i den opofrende Udholdenhed, hvormed Landets allerfleste højbyrdige Ætter holdt fast ved Magnus Erlingssøn, at de have havt en Følelse af, at hans og deres politiske Interesse faldt sammen. Men efter Magnus’s Fald indtrådte der en Forvirring i deres Rækker, som aldrig siden blev rådet Bod på. Partiet lod sig ikke mere rekonstruere. Dets Fane blev atter rejst; men kun en Del af Aristokratiet samledes om den; hos mange øvede Respekt for den bestående Orden eller Hensyn til private Interesser eller bygdepatriotiske Sympathier og Antipathier såmegen Indflydelse, at de holdt sig udenfor eller slog sig til den anden Side: Modsætningen mellem Aristokrati og Demokrati, mellem «göfugmenni» og «Stavkarle» blev en stadig mindre udpræget; Modsætningen mellem Vikverjer og Thrønder trådte til Gjengjeld såmeget skarpere frem. Man ser, at, om end et Slags esprit de corps havde udviklet sig hos den Kreds af Ætter, der stod igjen som en Rest af Fylkestidens frodige aristokratiske Vegetation, og om end Adskillelsen mellem disse Ætter og det øvrige Folk stadig var blevet en skarpere, eftersom Opløsningen inden de fordums selvstyrende Småsamfund gik videre, så var dog denne esprit de corps langtfra sterk nok til at holde dem sammen på en varig Måde og uanseet enhver Omvexling i de personlige Forhold; de vedbleve, trods den voxende Sociale Afstand, alligevel at være knyttede ved sine Traditioner så nøje til det øvrige Folk, at de ikke rigtig kunde gjennemtrænges af Følelsen af at danne et eget Samfund inden Folket, der havde sine særskilte, klart fremtrædende politiske Interesser, og hvis Deltagelse i det offentlige Liv udelukkende eller væsentlig blev bestemt ved Hensynet til disse, uden at påvirkes af den forøvrigt rådende Folkestemning. Men jo mindre en slig levende og aktiv Standsfølelse havde udviklet sig hos de aristokratiske Ætter, desto mindre skikkede vare også disse til at overtage den Rolle, hvortil Overenskomsten af 1164 åbnede dem Adgang, desto mindre rimeligt er det, at det vilde have kunnet lykkes dem, eller engang at det vilde have faldet dem ind at benytte de nye Successionsregler til at vinde Plads som særskilt Statskorporation og til at omdanne Kongedømets Væsen i Overensstemmelse med egen politisk Fordel, men i Strid med den rådende Retsopfatning.

Man har villet forklare Modsætningen mellem Lendermandsaristokratiets politiske Rørighed og dristige Optræden før Sverre og dets iøjnefaldende Svaghed, dets Mangel på Liv og Foretagsomhed efter ham af det store Mandefald, der skete inden dets Rækker under de ulykkelige Kampe mod Birkebejnerne. Man har udhævet den Ytring, der lægges Magnus Erlingssøn i Munden, da han underhandlede med Sverre i Throndhjem: «Jeg har nu allerede i Striden med dig, Sverre, tabt hundrede lenderbårne Hirdmænd og sytten Lendermænd, foruden den, hvis Tab alene er større Skade end alle de andres, nemlig min Fader Erling Jarl».[48] Man har videre, for at støtte denne Forklaring, henvist til de såkaldte Rosekrige, der ryddede så sterkt op i den engelske Højadel, at Kongedømet i den nærmest påfølgende Tid kunde tilegne sig et næsten uindskrænket Velde. Men den engelske Adels Svaghed var dog kun en forbigående, medens Lendermandsaristokratiet aldrig rejste sig efter sit Fald. I de borgerlige Uroligheder i Danmark og Sverige i det 13de og 14de Århundrede skete også store Mandefald inden de højbyrdige Ætter; alligevel gik den danske og svenske Adel med forøget Magt ud af disse Kampe. Et Aristokrati, der endnu er livsfriskt og fremadstræbende, lader sig neppe slå ned af slige ydre Ulykker; det er først, når der allerede forud er indtrådt en physisk og moralsk Dekadence, at de kunne få en skjæbnesvanger Betydning. Og at dette var Tilfældet med Lendermandsaristokratiet, må allerede på Forhånd synes rimeligt, når man erindrer, at det var urgammelt, og at det ved sin Oprindelse var knyttet til en Tingenes Orden, som holdt på at forsvinde, hvis Opløsning ikke kunde standses, fordi den krævedes af den fremadskridende Tidsånd.

Lendermandsætterne i det 12te Århundrede vare — for at gjentage, hvad der allerede ofte er bleven fremhævet — en Levning af Fylkestidens Aristokrati. Det var enkelte af de højeste og kraftigste Stammer, der bleve stående igjen af Skogen hist og her, medens det blev gjort lyst rundt om dem. Deres Kroner ragede såmeget sterkere frem, men de savnede til Gjengjeld mere og mere det Ly, som den tætte Underskog engang havde givet dem. Hvad der væsentlig bidrog til at holde dem oppe, medens Niveauet rundt om dem sank, var, at de fik Del i Kongedømets Magt og Glands, til Erstatning for den tabte souveraine Herskerstilling. De bleve Kongedømets Allierede, og denne Alliance var i Grunden en ny Form for deres selvstændige Høvdingmagt og blev arvelig som denne, fordi den var foreskrevet af et gjensidigt Behov og i begge Parters egen velforståede Interesse. Kongen gav Fylkesaristokratiets ledende Ætter Vejtsler og Verdigheder; til Gjengjeld stillede disse sin nedarvede Indflydelse og Anseelse til Kongens Tjeneste. Han kunde ikke undvære denne Støtte, når han skulde være sikker på Folkets Lydighed, og for dem blev den kongelige Verdighed en mere og mere uundværlig Udmerkelse eller Velstandskilde, når de skulde hævde sin aristokratiske Rang inden Samfundet. Således gik de «hersbårne» Ætter over til at blive «lenderbårne»; Lendermands-Sønner sagdes at være i «landvonum»,[49] d. v. s., det forudsattes, at de vilde arve Verdigheden efter deres Fædre, og denne Forventning blev vistnok kun overmåde sjelden skuffet. Kongen havde formel Ret til at forbigå dem, men ved at gjøre dette stødte han fra sig en Magt, der kunde blive en nyttig Allieret og en farlig Modstander. Han havde Ret til at bortgive Lendermandsverdigheden til nye Mænd; men også herved udsatte han sig for Uvilje fra de gamle Storætters Side, der selvfølgelig nødig delte med andre, og som, endnu længe efterat Kongens Myndighed var bleven fuldt anerkjendt og befæstet, alene ved det Tryk, de øvede på Opinionen, kunde hindre ham fra at bruge sin Ret i så Henseende. Det fortælles om de foregivne danske Sendebud, hvem Harald Hårdråde udskikkede for at prøve Høvdingernes Troskab, at de også kom til Høgne Langbjørnssøn, en rig og i sin Kreds højt anseet Bonde, og bragte frem sit Erinde for ham, og at han gav dem til Svar, at, såfremt Kong Svejn kom med Hærskjold til Norge, vilde han stå ham imod af alle Kræfter. Harald vilde belønne ham for denne Troskab og tilbød at ville ophøje ham til Lendermand; men Høgne betakkede sig for denne Ære, idet han sagde: «Al anden Ære, som I, Herre, viser mig, skal jeg modtage med Takke og i alle Dele søge Eders Hæder; men Lendermandsnavn vil jeg ikke have, såsom jeg nok ved, hvorledes det da vilde gå; når Lendermænd kom sammen, vilde det hede: Høgne skal sidde nederst, fordi han kun er af Bondeæt og således den ringeste af Lendermændene; Titelen vilde på denne Måde ej vorde mig til Hæder, men kun til Spot. Langt mere Ære vil jeg have af at hede Bonde, så at man, når Bønderne komme sammen, skal sige, at Høgne er den ypperste af dem.» Og Kongen fandt, heder det videre, at dette var storsindet og forstandigt talt, så de skiltes ad i megen Kjærlighed.[50] En så skarp Grændse drog Opinionen mellem Lendermandsætterne på den ene Side og endog de anseligste Bondeætter på den anden, og denne Grændse have Kongerne kun undtagelsesvis, i Tilfælde af sært fremragende Fortjenester eller andre sært gunstige Omstændigheder, kunnet prøve på at overskride. Der nævnes heller ikke i Kilderne for Tidsrummet indtil Borgerkrigenes Begyndelse eller indtil Midten af det 12te Århundrede mere end nogle ganske enkelte Exempler på, at Lendermandsverdigheden er bleven givet til Mænd, som ikke hørte til de lenderbårne Ætter, og Måden, hvorpå en slig Ophøjelse lejlighedsvis omtales, viser også, at den har været anseet som noget, der stred mod Skik og Brug og derfor var skikket til at vække Opsigt.[51] Forsåvidt som man er istand til at følge Slægtskabsforholdene op gjennem Tiden, viser det sig, at Lendermændene på Erling Skakkes og Magnus Erlingssøns Tid fremdeles fordetmeste tilhørte de samme Ætter, der allerede møde os som de herskende på Olaf den Helliges Tid eller endnu tidligere: det er Giske- og Bjarkømændene, Repræsentanter for den urgamle Arnungeæt; det er Erling Skakke selv, der stammede i ret nedstigende Mandslinje fra Erlend af Gerde, Lendermand på Olaf den Helliges Tid, og i Sidelinjen fra Jarlerne Håkon Sigurdssøn den Mægtige og Orm Eilivssøn;[52] det er Medlemmer af den gamle Herseræt på Aurland i Sogn eller af Hørdekåres Æt på Hørdeland og Rogaland o. s. v. Man får overhovedet et Indtryk af, at det Aristokrati, der omgav det norske Kongedøme og delte dets Magt og Glands, gjennem Århundreder har udgjort en i Hovedsagen uforandret og uforanderlig Kreds. Det fornyedes ikke af Samtidens offentlige Liv; der var ikke i Stats- eller Kongetjenesten åbnet en Bane, ad hvilken en ny Æt kunde hæve sig til aristokratisk Rang i Samfundet. Overalt stod de gamle Ætter ivejen. Kongerne vare ved sin politiske Interesse eller ved den rådende Opinion nødte til at støtte sig til dem og til at søge sine Rådgivere og Tillitsmænd blandt dem og udelukkende blandt dem. Ikke blot Lendermandsverdigheden, men også, som det synes, alle de mere anselige Poster inden Hirden vare sedvansmæssig blevne forbeholdte dem; Magnus Erlingssøn taler, som vi nylig have nævnt, om det Tab, han havde lidt af «hundrede lenderbårne Hirdmænd», og et Sted i Frostathingsloven, der forudsætter Muligheden af, at ingen Bondesøn findes inden Hirden,[53] tyder endnu mere bestemt på, at ialfald dennes fornemste Klasse, de egentlig såkaldte Hirdmænd, i Regelen har været rekrutteret af de lenderbårne Ætter. Disse kunne altså på en Måde siges at have dannet en tæt Ring omkring Kongen; de isolerede ham fra det øvrige Folk, men isolerede derved tillige sig selv og standsede det frie Saftomløb, uden hvilket ingen herskende Klasse, ingen politisk eller social Institution i Længden kan bevare sin Livskraft.

Også Herserverdigheden havde været arvelig; også Herserætterne havde altså i en vis Forstand udgjort en Kreds for sig. Men disse Ætter vare dog tillige, sålænge Fylkesforfatningen endnu stod ved Magt, Spidserne af talrige aristokratiske Confoederationer, som hver for sig levede sit eget Liv, og som hver for sig havde en ubrudt indre Sammenhæng fra det øverste og ned til det laveste Led; deres Magt hvilede på det samme Grundlag, udsprang af de samme Kilder som de øvrige ansete Bondeætters; de levede blandt disse, delte deres Kår og adskilte sig, trods sin overlegne Indflydelse, så lidet fra dem i social Henseende, at de ikke kunde anse det for under sin Stand at indgå Egteskabsforbindelser med dem. Lendermandsætterne derimod bleve, ved at lægge Beslag på de kongelige Verdigheder og Hædersposter, et Slags privilegeret Klasse; de lånte Glands fra Hoffet, medens Höldsætterne bleve stillede i Skyggen, og de hævedes derved således over disse i ydre Fornemhed, at det måtte blive mere og mere sjeldent, at de forbandt sig med dem. Men en sådan afsluttet og forholdsvis indskrænket Kreds af Ætter hjemfalder i Tidens Løb til en uundgåelig physisk Degenereren; den får ikke tilstrækkeligt Tilløb af friskt Blod; Ætterne svækkes ved de mange indbyrdes Giftermål; de smelte sammen, dø ud eller skyde stadig færre og færre Skud.[54] Man må førestille sig, at disse Ætter, der siden umindelige Tider havde været de rådende i Landet, have udmerket sig fremfor det øvrige Folk ved Fornemhed og Frihed i Væsen og Udseende, at der hos dem har været udviklet og bevaret en Rigdom af Traditioner, en historisk Ånd, hvorved de måtte være de egentlige Bærere af den nationale Kultur; men de ere tilsidst blevne bundne ved sine egne Traditioner; de have levet formeget i Fortiden og af Fortiden til at kunne følge rigtig med under forandrede politiske Forholde eller rigtig fyldestgjøre de Krav, som en nyere politisk Udvikling stillede til dem. Medens de i Ætstorhed og traditionel Kultur stod over den Adel, der siden det 12te Århundrede begynder at optræde i Danmark og Sverige, og som havde sin væsentlige Rod i Stats- eller Kongetjenesten, have de stået tilbage for den i Bevægelighed og Evne til at repræsentere Staten ligeoverfor de mange små Organisationer, der måtte sønderbrydes og samniensættes, for at en virkelig national Sammenhæng kunde tilvejebringes. Den danske og svenske Adels Magt var fra først af Embedsmagt —, en Udstråling af Kongedømet og intet andet, en Repræsentation af Kongen ligeoverfor Folkets selvstyrende Kredse; denstod følgelig ikke i noget, enten hemmeligt elleråbenbart, Oppositionsforhold til den nyere, med den ved Kongedømet og den nationale Stat betegnede Civilisation sammenhængende Tingenes Orden; den tilhørte tvertimod denne ved selve sin Oprindelse og kunde derfor også voxe og udvikles med den. Lendermandsaristokratiet derimod stammede fra en anden Rod; Grundlaget for dets Magt lå udenfor den nyere Tingenes Orden, stod i en Modsætning til denne, der aldrig ganske kunde udjævnes; det havde kunnet bøje sig for den; det havde kunnet søge en Erstatning for den lokale Selvstyrelses synkende Betydning ved en livligere Deltagelse i Statsstyrelsen; det havde kunnet søge at beherske Staten ved at drage Kongedømet ind i sin Interesse; men helt at gå op i denne, helt at omdanne sig til en Statskorporation, formåede det ikke uden at opgive sig selv. Det havde i Løbet af det 11te og 12te Århundrede efterhånden indtaget en Stilling, så at sige, med den ene Fod i den nye Tingenes Orden og den anden i den gamle; dette var Begyndelsen til Enden; videre kunde det ikke tøje sig, medens Udviklingen uundgåelig førte videre. Den nye Tingenes Orden, der stod i Sammenhæng med Christendomen og den almeneuropæiske Civilisation, var den sejrende; den måtte vedblive at drage sine Konsekventser; og når disse Konsekventser overskred en vis Grændse, måtte Lendermandsaristokratiet ophøre at existere som sådant; det kunde da alene fortsætte sin Tilværelse som Elementer, Råstoffer for en ny Adel, af en helt forskjellig Charakter, bygget på Ruinerne af det gamle Folkeliv.

Vi have fremhævet, at Lendermandsætterne måtte stræbe at knytte sig såmeget nærmere til Hoffet, at de måtte verdsætte såmeget højere sit Monopol på de kongelige Vejtsler og Verdigheder, jo mere deres til den lokale Selvstyrelse knyttede Høvdingmagt blev undergravet. Men på den anden Side var dog denne Høvdingmagt en Betingelse, uden hvilken hint Monopol ikke i Længden kunde hævdes. Det var Hensynet til de gamle Storætters ledende Indflydelse hos Hjembygdens Bønder, der gjorde det til en Nødvendighed for Kongedømet at omgive sig med dem. Eftersom denne Indflydelse sank, blev også Kongen friere i Valget af sine Rådgivere eller Hirdmænd; det blev ham lettere at sprenge den Kreds, som Storætterne havde slået om ham, og det kunde da heller ikke vare så længe, inden han benyttede sig af den således vundne Frihed. Man har plejet at lægge megen Vegt på den nedbrydende Virkning, som det måtte have for Lendermandsaristokratiet, at Sverre indtrængte i dets Rækker mange af sine Tilhængere, — lavbyrdige Eventyrere, som ikke havde nogen nedarvet Indflydelse eller Hengivenhed hos Almuen at støtte sig til. Men dette Sverres «Pairsschub» kan dog kun være bleven muligt eller effektivt derved, at der allerede havde åbnet sig store Huller inden Kredsen af de gamle Ætter, og at disse Ætter ikke længer, som før, beherskede Folkemeningen: ellers vilde det have gået de nybagte Lendermænd efter Høgne Langbjørnssøns Udsagn: deres Titel var bleven dem til Spot og ikke til Hæder, og den aristokratiske Opinion vilde have været mægtigere til at trykke dem ned end det kongelige Magtsprog til at ophøje dem. Det samme gjelder nu også om de øvrige Foranstaltninger i demokratisk Retning, der kan føres tilbage til Sverre. Han tilegnede sig gjennem Forbedringer i Embedsverket en stor Del af Retsplejen og af den lokale Administration, som tidligere havde hørt under de store Ætter og været den rette Grundvold for deres Anseelse; men han fortsatte derved kun, — som i det Foregående påvist — hvad en spontan Udvikling allerede længe forud havde begyndt eller forberedt, og det var denne Sammenhæng, der gav hans Foranstaltninger deres varige Betydning.

Det er, med andre Ord, umiskjendeligt, at Sverres Optræden og Sejr over Aristokratiet, trods alt det Voldsomme, Uventede, ligesom udenfra Indbrydende, i dens Charakter, alligevel kun har tjent til at fremskynde en Bevægelse, som, også uden den, vilde have ført til et væsentlig lignende Resultat. Var Magnus Erlingssøn og hans Æt bleven siddende på Thronen, havde vistnok de gamle Storætter kunnet bevare sin dominerende Stilling noget længere og bedre. Magnus selv og hans nærmeste Efterfølgere måtte have følt sig såvidt forpligtet ligeoverfor dem, at de havde ladet dem sidde i Fred i de kongelige Vejtsler og Verdigheder, og at de havde vedblevet såvidt muligt at søge Råd og Støtte hos dem. Men den indre Opløsning kunde dog derved ikke i Længden have været standset. Ætterne vilde alligevel efterhånden have døet ud eller smeltet sammen; den selvstændige Grundvold for deres Magt vilde alligevel have vedblevet at smuldre hen; Lendermandsverdigheden vilde alligevel have skrumpet ind til en blot Hof- eller Embedstitel.

Og uden et nogenledes kraftigt og selvstændigt Aristokrati som Forbundsfælle skulde Geistligheden ikke have formået at drage Konsekventserne af den i 1164 grundlagte nye Statsret. Vi have seet, hvor sterke Våben denne Statsret lagde i de geistlige Stormænds Hånd ligeoverfor Kongedømet, og for disses Vedkommende var det ganske vist langt mindre sandsynligt end for deres verdslige Forbundsfællers, at de vilde have ladet nogen Fordel gå fra sig af Mangel på Sammenhold eller klart bevidste og bestemte Partiformål. Men der skulde sterke Hænder til at bruge disse Våben; det var ikke nok, at Loven gav en Rettighed; den måtte tillige indtil en vis Grad have Støtte i Opinionen for at blive mere end en blot Form; en så stor og med den nationale Statsskik så lidet stemmende Rettighed som den, der var indrømmet Kirkefyrsterne i 1164: — at sidde til Doms over Thronarvingens moralske Verdighed, at foreskrive ham Betingelser eller negte ham den Plads, hvortil han var født og båren, — vilde det alene have kunnet nytte dem at gjøre gjeldende under Forudsætning af, at de havde havt et vel disciplineret, af den hierarchiske Ånd gjennemtrængt Presteskab til sin Rådighed, og at Kirkens og Geistlighedens Magt over Folkets Sind havde været en stor og fuldt befæstet. Og hvor langt det var fra, at denne Forudsætning fandt Sted, viser Sverres Historie på det klareste. Ligeoverfor denne «frafaldne Prest» hvis Fødsel og Fortid var indhyllet i Mørke, og som var Gjenstand for en almindelig og dybt indgroet Uvilje, syntes Kirken at indtage en så gunstig Position som vel muligt, og ligeoverfor ham bragte den alle sine Virkemidler i Anvendelse, uden at det dog frugtede noget. Selve de Oprørsflokke, der rejste sig i dens Navn, viste ved sin Holdning, hvor lidet den og dens Interesser i Virkeligheden havde at betyde. De kirkelige Straffedøme prellede af på Folkets religiøse Indifferentisme eller bleve virkningsløse formedelst Presteskabets Mangel på hierarchisk Disciplin.

Sverre nedlod sig til et ligefremt Falskneri for at afbøde Indtrykket af en pavelig Banstråle; men da Sandheden kom frem og Banstrålen udslyngedes pånyt og med større Kraft, vakte den dog øjensynlig så liden Skræk, at man næsten må tro, at Sverre i Utrængsmål har grebet til et så uverdigt Middel. Det lader ikke til, at det af Paven påbudne Interdikt nogensteds er bleven strengt gjennemført eller overholdt, eller at nogen almindelig Lukning af Kirkerne og Ophør af Gudstjenesten har fundet Sted.[55] Presterne vedbleve, som det synes, i Regelen at fungere roligt videre, ubekymrede om de pavelige Trudslér mod dem, der «til deres Sjæles Fortabelse holdt fast ved Sverre»; de levede formeget blandt Bønderne, vare forlidet Prester og formeget Bønder selv til at skille sine Interesser fra det øvrige Folks. Det er overhovedet tydeligt, at de åndige Betingelser for en højtrejst og sterk hierarchisk Bygning savnedes i Norge. Hierarchiet var en af det middelalderske Christenlivs nødvendige Ytringsformer, — derfor også en Målestok for dette Livs Styrke og Inderlighed. Jo dybere Christendomen var rodfæstet, jo større dens Magt over Folkets Sind, desto højere kunde dens Tjenere hæve sig, desto mere gjennemført kunde deres Organisation som særskilt Stand blive, desto bedre kunde det lykkes dem at hævde sig en uafhængig eller herskende Stilling ligeoverfor de verdslige Statsmyndigheder. Den middelalderske Kirke blev ikke rig eller mægtig for intet.[56] I en stor Del af Europa havde den gjennem Århundreder stået på Vagt mod barbariske Voldsherskere og tøjlet deres Lidenskaber; den havde været et Asyl for de Undertrykte og frembudt Billedet af Fred og Orden midt under det allevegne rådende Anarchi; ved den vare forødede Landstrækninger atter blevne opdyrkede, ved den var et højere Åndsliv bleven vedligeholdt, og fra den var der kommet Trøst og Håb til Menneskene under Forholde, da Livet for de Fleste næsten måtte være blevet en utålelig Byrde. Dens Belønning stod også i Forhold til disse Fortjenester. Men hvor ubetydelig var nu ikke, sammenlignet hermed, den Rolle, som var tilfaldet Kirken i Norge, — i et velordnet og fastgrundet Samfund, som aldrig undergik nogen voldsom Omvæltning, og hvor de sociale Uligheder ikke vare så store eller ialfald ikke kunde føles så trykkende, fordi de vare opståede ved en mere jævn Udvikling; — hvor fattige måtte ikke, sammenligningsvis, de Livskilder være, af hvilke den skulde næres, hos et Folk som det norske, hvis Christendom, indført ved et Magtsprog, blev befæstet ved Lovlydighed og Respekt for den fuldbragte Kjendsgjerning, og som var for frit og sterkt, for lidet bøjet af Ulykken til at kunne være synderlig modtageligt for religiøse Rørelser eller til at kunne sætte rigtig Pris på de kirkelige Trøstemidler! Det er åbenbart, at det ikke kan. have været så farligt med den «farlige Højde», hvortil Hierarchiet i Norge havde opsvunget sig ved Erkebiskop Eystein: det vilde ikke have været istand til at holde sig på den. En klog Benyttelse af heldige Omstændigheder havde kunnet hjælpe den norske Kirke til en i formel Henseende dominerende statsretlig Position; men Evnen til at udfylde og exploitere denne Position var. noget, som intet Held og ingen tilfældige Omstændigheder kunde give.

Sverre opstillede ligeoverfor de hierarchiske Krav på et ligefremt Supremati for Kirken over Staten en Lære om Kongedømets guddomelige Oprindelse og udledede heraf, at Forholdet mellem Stat og Kirke var et engang for alle af Gud selv ordnet, som ikke måtte forandres til Fordel for nogen af Parterne, at Statens Ret inden de engang opdragne Grændser var en ligeså ubetinget som Kirkens, at Biskopperne efter Guds egen Anordning vare henviste til det rent åndige eller geistlige Område, medens den styrende Myndighed i alle verdslige Anliggender kun tilkom Kongen. Vi have omtalt, at denne Lære for en Del kan føres tilbage til Impulser fra Europas ledende Lande, hvor man havde begyndt at opstille lignende Principer i Modsætning til den pavelige Curies theokratiske Stræben. Men så klart formuleret, så konsekvent gjennemført som i Sverres Stridsskrift og hele Holdning ligeoverfor Geistligheden, møder den os først meget senere i det øvrige Europa.[57] Vi må heri vistnok se et Vidnesbyrd om Sverres overordentlige personlige Begavelse. Men vi må på den anden Side ikke glemme, hvorledes Opgaven var lagt ham tilrette ved det norske Kongedømes ejendomelige Traditioner, og hvorledes han, idet han syntes at foregribe en almen europæisk Udvikling, dog væsentlig drog Konsekventsen af en særlig norsk. Man kan tvivle på, at den Stamtavle er rigtig pålitlig, hvorefter han i lige Karllæg stammede fra Harald Hårfagre; men er den physiske Sammenhæng usikker, er den åndige såmeget vissere; åndigt stammede han fra Harald Hårfagre, Olaf Tryggvessøn og Olaf den Hellige og blev deres legitime Efterfølger, idet han fortsatte det af dem grundlagte Verk. Skjønt hans monarchiske Lære indeholdt noget Nyt, noget for den norske Statsret hidtil Fremmed, et Lån fra Doktriner, der havde Kurs i andre Lande, kunde han dog til Støtte for den beråbe sig på den hellige Olafs Lov, der var bleven det stående Udtryk for de nedarvede nationale Retssedvaner; det Nye fremstillede sig i uadskillelig Forbindelse med det Gamle; Forestillingerne om Kongens af Gud forlenede Myndighed, hans Eneret til at styre Staten og Forpligtelse til også at føre det øverste Tilsyn med de kirkelige Anliggender var på det bedste forberedet ved de historiske Erindringer, der knyttede sig til det norske Kongedøme, hvis mest fremragende Repræsentanter havde været Folkets Apostle, og ved hvem på engang den nationale Stat og den christne Kirke vare blevne grundlagte.

Dette Kongedøme fik fra først af en voldsom Charakter, fordi det måtte rydde sig Rum på Bekostning af et mægtigt Ættearistokrati, der var voxet op med den hedenske Stammeforfatning; men det havde Støtte på den ene Side i Nordmændenes vågnende Nationalfølelse ligeoverfor Daner og Svear og på den anden i de rådende europæiske Statsideer, og dets Sejr blev derfor ikke en blot midlertidig Forstyrrelse i den bestående stående Orden, men Begyndelsen til en ny Udvikling, der stadig drog flere og flere af Folkets Kræfter til sig. Det fordrives, men vender atter tilbage og sejrer anden Gang endnu grundigere, fordi det i en endnu mere udpræget Forstand end første Gang repræsenterer den nyere europæiske Tidsånd derved, at det ligeoverfor Stammehøvdingerne, hvis Magt er støttet til den hedenske Religion, har knyttet sig til Christendomen og antaget en christelig-demokratisk Charakter. Aristokratiet samler sig pånyt; men det formår ikke nu længer at stille sig i åben Opposition til den af Kongedømet indførte og repræsenterede Tingenes Orden; det søger at knytte sig til den og at gjøre Kongedømet til Repræsentant for aristokratiske Interesser. Men denne Stræben var altfor meget i Strid både med Aristokratiets egne Traditioner og med Kongedømets til at kunne føre til noget varigt Resultat. Den oprindelige Modsætning gjør sig atter gjeldende med fornyet Styrke. Kongedømet indtager pånyt den uafhængige Retsbasis, der var givet ved dets Oprindelse, og kommer derved atter i åben Kamp med de gamle Høvdingætter; det går atter tilbage til sin religiøs-kirkelige Fortid for at møde de med Høvdingætterne forbundne geistlige Stormænd; det optager atter de demokratiske Tendentser, der lå i dets Væsen, og som allerede kom så sterkt tilsyne under Olaf den Hellige; det hævder atter Statsenheden og den nationale Selvstændighed ligeoverfor Stammeånden hos de aristokratiske Faktioner og deres Tilbøjelighed til at indgå Forbund med Danmark. Det er atter, under Sverre som under Olaf den Hellige, Repræsentant for Ideer eller Tendentser, der have sin Rod i Christendomen og den nyere europæiske Statsudvikling, i Modsætning til Magter, der ved sin Oprindelse tilhøre det gamle hedenske Samfundsvæsen; derfor er også dennegang dets Sejr en afgjørende, der har varige Følger for Landets senere Historie.

Fodnoder

1

Sverres Saga (Ungers Udg.), Cap. 91. Jvfr. Flateyjarb., II. S. 621—22.

2

„Hann íhugaði ef alþjðan væri nökkut tvískipt i sínu orðlagi, þvíat engi grunaði hann, ok virðist honum svá, sem alþyðan mundi velviljuð Magnusi konungi. Sv. S., Cap. 7. — Flatb., II. S. 538.

3

Man huske den Drøm, han havde, medens han endnu gjaldt for at være Unas Kambares Søn, Sv. S. Cap. 3.

4

Munch’s Udtryk, N. F. H., III. S. 57.

5

Sv. S., Cap. 7. Han „udfrittede dem så, at han fik Kundskab om mange Ting, som de ikke for alt vilde have åbenbaret, om de havde vidst, med hvem de talte“.

6

Sv. S., Cap. 4.

7

Sv. S., Prologen, jvfr. Cap. 17.

8

Capp. 4 og 90.

9

„De bryde sig kun om at frelse sit eget Skind og sige med Skalden: Jeg tiltænker mig den skjønne, mundfagre Jorunn, hvordan så Slaget mellem Magnus og Sverre løber at“. Sv. S., Cap. 42.

10

Sv. S., Cap, 50.

11

Sv. S., Cap. 90.

12

Sv. S., Cap. 181. Sverres Tale under Slaget med Bønderne i Oslo: „Ulíkir eru þér þeim Birkebeinum, er géngu til lands með mér móti Magnúsi Konúngi; þeim þótta ek eigi nytr til at vera i orrostum með þeim, ok sögðú þeir þó, at varygð géngi til, en allir aðrir sögðu mér bleyði til ganga“. Jvfr. Sverres Ord til Biskop Nikolas (Cap. 129): „þat mundi mælt, ef vit Nikulás biskup berdimst, at þar væri greyja mót, er i hvárigum er húgrinn.“

13

Jvfr. Sverres Ord til Kong Magnus: „Er þat ukonungligt at berjast í einvígjum sem kempur.“ Sv. S., Cap. 55.

14

Sv. S., Cap. 87.

15

Magnus Erlingssøn sagde i sin Tale før Slaget ved Nordnes (1181): „Vér höfum til móts göfugmenni ok goðmenni, en þeir (ↄ: Birkebejnerne) hafa ekki utan þjófa ok ránsmenn ok önnur illmenni, sem guð steypi þeim“. Det er en Fiendes Ord, men der må have været en Sandhed under Overdrivelsen.

16

Sv. S., Cap. 87: „Brautu er sá Sverrir, er með hernaði fór til kaupstaðanna, ok Birkibeinar þeir eru brautu, er hér sveimuðu um bæinn ok sépuðu hirðslur bónda. Hér mun nu koma með konungi várum hirð spök ok hógvær, er vera skal láss ok lykill fyrir frelsi ok friði þessa kaupstaðar ok annarra“.

17

Munch, N. F. H., III. S. 189 ff. Keyser, Retsforf., S. 247 ff. Aschehoug, Statsforf., S. 44—45. Brandt i Langes Tidsskr., V. S. 106 ff. — K. Maurer/ har i en særskilt Afhandling „Das Alter des Gesetzsprecher-Amtes in Norwegen“ (i „Festgabe zum Doctor-Jubiläum Dr. Ludw. Arndts“, München 1875) yderligere begrundet sin allerede før på flere Steder udtalte Mening, at der allerede længe før Sverres Tid har fundets i Norge en særskilt Klasse af offentlige Funktionærer, der førte Titel af Lagmænd, og hvis Opgave var en lignende som den, der påhvilede Lagmændene i Sverige eller Lovsigemændene på Island. Imidlertid antager han tillige — hvad der her er det væsentlige — at Lagmandsinstitutionen under Sverres Styrelse og i Overensstemmelse med denne Konges politiske System har undergået en radikal Omdannelse, idet Lagmændene først nu modtog Udnævnelse og Løn af Kongen og gik over til at blive kongelige Embedsmænd istedetfor folkevalgte Ombud (l. c. S. 47—49).

18

Keyser, Retsforf., S. 207 —8.

19

Keyser, Retsfor., S. 209. Munch, N. F. H., III. S. 194—95.

20

Se Cleasby- Vigfussons Lexicon, s. v.

21

På denne Måde bør det vel forståes, når det heder om Olaf Trygvessøn, at han „skipaði mönnum um öll prœndalög i sýslur ok ármenningar“ (Hskr., S. Ol. Tr., Cap. 102), eller om Magnus den Gode, at han , skipaði alt i heröðum mönnum i ármenningar ok í sýslur“ (Hskr., S. Magn. G., Cap. 3); — hvis der overhovedet bør lægges nogensomhelst Vegt på sådanne Udtryk i Beretningen om Tider, der lå så fjernt fra Beretterens egen Tid. — I Olaf den Helliges Saga (Hskr., S. o. h. h., Cap. 122) fortælles det, at Aslak Fitjaskalle, Erling Skjalgssøns Frænde, fik „mikit lén” på Søndhordland af Kongen for at danne en Modvegt mod Erling, men at denne blev ham for sterk, så at han „hélzt eigi við í sýslunni“, — at Kongen siden stevnede Erling til sig og talte med ham om denne Sag, ved hvilken Lejlighed der lægges ham følgende Ord i Munden: „veit ek eigi, hvárt heldr er, at hann (ↄ: Aslak Fitjaskalle) hefir sakir til þess, eða skal hann hins at gjalda, er ek hefi hann þar sett yfir varnað minn. En þótt ek nefna hann till þess, þá kæra margir aðrir slíkt fyrir oss, bæði þeir er i sýslum sitja, ok svá ármenn, er bú vár varðveita ok veizlur skulu gera i móti mér ok liði mínu“. Dette Sted skulde da tyde på, at Kongerne allerede dengang havde højbyrdige Sysselmænd som Repræsentanter for sin styrende Myndighed ved Siden af de lavættede Årmænd, hvis Bestilling var en mere privat. Men Lovene må her være det afgjørende, og af dem fremgår det uimodsigeligt, at det endnu meget senere fremdeles var Regel, at Årmændene havde Tilsyn med Administration og Retspleje i Kongens Navn, — at altså den private Godsforvalter-Bestilling og Repræsentationen af Kongedømets styrende Myndighed var forenet hos en og samme Person.

22

Munch, Saml. Afh., I. S. 85; N. F. H., III. S. 194.

23

Sv. S., Cap. 32, 85, 92. Jvfr. G. Storm, om Indskuddene i Fagrskinna (Aftr. af Christiania Vid.-Selsk. Forhandl. 1875), S. 15.

24

Se Keyser, Kirkehist., I. S. 262. K. Maurer, Entstehung d. ä. Frostuþingslög, S. 73.

25

Sv. S., Cap. 103.

26

Sv. S., Cap. 109.

27

Sv. S., Cap. 103.

28

Jvfr. Munch, N. F. H., III. S. 247—48.

29

Werlauffs Udg., S. 74 ff. Chr.ania—Udg. af Kongespejlet., S. 185—86.

30

Jvfr. Keyser, Kirkehist., I. S. 255—59.

31

Dipl. Norv., VI. No. 3.

32

Erkebiskop Eysteins nærmeste Frænder vare med blandt Kuvlungernes Høvdinger (jvfr. Munch, N. F. H., III. S. 198, 105); Biskop Nikolas Arnessøn var den egentlige Ophavsmand til Øjskeggernes Rejsning.

33

Sv. S., Cup. 100. Da Kuvlungerne havde sat sig fast i Bergen og Sverre kom og drev dem bort, heder det: „Þá varð Þat fyrsta sinni, at Sverrir konungr kom svá til Björgynjar, at allr lýðr varð feginn.“

34

Sv. S., Cap. 129.

35

Keyser, Kirkehist., I. S. 280.

36

Munch, N. F. H., III. S. 340.

37

Hák. Hák. S. (Ungers Udg.), Cap. 136.

38

Sv. S., Cap. 181.

39

Munch, N. F. H., III. S. 197.

40

Man se t. Ex. Sv. S., Cap. 36.

41

Sv. S., Capp. 77, 114 o. fl. St.

42

Sv. S., Cap. 132.

43

Sv. S., Cap. 37.

44

Sv. S., Cap. 47.

45

Sv. S., Cap. 37.

46

Sv. S., Cap. 165.

47

Kirkehist., I. S. 253.

48

Sv. S., Cap. 55. — Jvfr. Aschehoug, Statsforf., S. 114.

49

Æ. Borgarth. Chr.-R., Cap. 12.

50

Flateyarb., III. S. 349.

51

Jvfr. Hskr., Saga Sig., Eyst. ok Ol., Cap. 30 om Ottar Birting.

52

Munch, N. F. H., II. S. 453.

53

F. L. IV. 4. „Ef konungr kennir manni landráð þá scal hann nemna mann or hirð sinni til iamborinn mann þeim er máli á at svara. En ef leysingi á þuí máli at svara eða þyrmslamenu þá scal búanda sun nemna or hirð ef hann er til .....“

54

Et Indtryk af en sådan Sammensmeltning eller Uddøen af de fornemme Ætter ved det 12te Århundredes Slutning give de Slægttavler fra Søndmøre, der have hørt til Indskuddene i Fagrskinna. Se G. Storms Afh. om disse (Chr.a Vid.-Selsk. Forh. 1875), S. 18.

55

Keyser, Kirkehist., I. S. 305—6. Munch, N. F. H., III. S. 346—47.

56

H. Taine, Les Origines de la France contemporaine, I. S. 8: „Ne croyons pas que l’homme soit reconnaissant à faux et donne sans motif valable; il est trop égoïste et trop envieux pour cela. Quel que soit l’établissement, ecclésiastique ou séculier, quel que soit le clergé, bouddhiste ou chrétien, les contemporains qui l’observent pendant quarante générations ne sont pas de mauvais juges; ils ne lui livrent leurs volontés et leurs biens qu’à proportion de ses services, et l’excès de leur dévouement peut mesurer l’immensité de son bienfait.“

57

Se Zorn, Ståt und Kirche in Norwegen, S. 125—127.

V.

Gjennemførelsen af Sverres System under Kongerne af hans Æt. — Den nyere Landslov.

DE borgerlige Uroligheder vedbleve endnu i over en Menneskealder efter Sverres Død (1202), men med stadig aftagende Styrke. Det er tydeligt, at Hovedkilden, hvoraf den politiske Partiånd hentede Næring, – Modsætningen mellem en monarchisk-demokratisk og en hierarchisk-aristokratisk Tendents, — holdt på at tørres ud. Denne Modsætning er fremdeles tilstede; vi se den fremdeles gjøre sig gjeldende som et Ferment; men dens Evne til at vedligeholde Gjæringen og sætte Lidenskaberne i Bevægelse synes stadig at svinde; Brodden brydes af den derved, at den ene Parts Overlegenhed fremtræder på en altfor afgjort Måde, til at en åben Kamp længer kan være mulig. Det strengtmonarchiske Parti udbreder og befæster sig stadig, trods uheldige ydre Forhold; dets Program fastholdes med urokkelig Konsekvents og går efterhånden over til at blive det hele Folks. På den anden Side møde vi en uafhjælpelig Splittelse og Uklarhed; vi se den gamle Partirejsning fornyes ifølge rent tilfældige eller personlige Motiver, uden nogen bevidst eller klart fremtrædende Sammenhæng med de almene Tendentser, som fra først af havde fremkaldt den, og som alene kunde give den virkelig Betydning; vi se det hierarchisk-aristokratiske Program optages Gang efter Gang, under tilsyneladende overmåde gunstige Auspicier, uden at det dog formår at vinde nogen Indgang eller samle noget talrigt og tætsluttet Parti om sig. Vi kunne i alt dette ikke miskjende en indre Udviklings Logik, der drager sine Konsekventser, uafhængig af alle tilfældige Omstændigheder.

Efter Sverres Død tog Birkebejnerpartiet hans eneste efterladte Søn Håkon til Konge, og denne søgte strax, overensstemmende med et Råd, som Faderen havde givet ham på sit Dødsleje, at opnå Forlig med Biskopperne, hvilket også lykkedes ham langt hurtigere og lettere, end man skulde have troet muligt efter den Holdning, som Kirken havde indtaget ligeoverfor Sverres Æt og Kongedøme. Forliget blev af Kong Håkon kundgjort ved et Brev, der åbnes med en rhetorisk stiliseret Skildring af, hvor sørgelig Tilstanden havde været i Landet i den nærmest forudgående Tid. «Større Plage, Nød og harmelig Strid», heder det, «har tynget på os og vort Land nu i lange Stunder, end være burde, om Lykken var med os; ja, vi må næsten sige, at dette Land er bragt til det yderste, hvis ikke Gud af sin Miskund vil unde os snarlig Hjælp; thi næsten alle de ere døde, som vilde vogte Landet og Landslovene med Retferdighed; men de leve igjen, som kun ville fremme Uret og Vranghed; Loven ringeagtes, og Ran råder; Uskikke voxe, og gode Seder tynes; Kvinder vanæres, Kirker opbrydes, og al Kristendom står for Fald, hvis ikke Gud og gode Mænd give Råd, så det kan blive bedre». Og da nu alle disse Ulykker, efter hvad Brevet dernæst erkjender, «skrive sig fra den Uenighed, der har fundet Sted mellem Kongedømet og Biskopperne», skulde man have ventet, at Kongedømet havde måttet finde sig i at gjøre vidtgående Opofrelser, at man havde måttet byde Biskopperne store Fordele, inden de vilde indgå på at vende tilbage og underkaste sig en Kongeæt, der havde stillet sig mellem dem og Målet for deres politiske Ærgjerrighed, og hvis Legitimitet de så åbent havde bestridt. Alligevel synes dog ikke dette at være blevet Tilfælde. Kong Håkon erklærer vel i sit Brev, at han «opgiver Trætten mellem Kongedømet og Biskopsdømet og indrømmer den hellige Kirke og de lærde Mænd al den Frihed, som dem tilkommer, hver især, efter hvad de hellige Skrifter vidne om deres og mine gjensidige Rettigheder, og efter hvad den hellige Kirke har havt fra ældre og nyere Tider, overensstemmende med hvad Kardinal Nikolas bestemte og de tre Konger Eystein, Sigurd og Inge besvore, således som Kong Eysteins Brev bevidner og Kong Magnus stadfæstede såvelsom min Fader med sit Brev, så og efter hvad de Eder indeholde, der bleve aflagte for Legaten, da Jarlen (Erling Skakke) havde begyndt Trætte med Erkebiskop Eystein om den hellige Kirkes Friheder». Kongedømet trådte altså et Skridt tilbage fra den udfordrende Holdning ligeoverfor Kirken, som det havde indtaget under Sverre; men intet af de gamle Stridsspørgsmål blev afgjort, endsige at der gjordes Kirken nogen ny Indrømmelse. De Udtryk, hvori Kirkens Friheder stadfæstes, ere, som man ser, holdte i en svævende Almindelighed, uden at noget specielt Punkt fremhæves eller nogen af de af Sverre for Kongedømet hævdede Rettigheder bestemt opgives. Det heder, at Kirken og de lærde Mænd skulle have al den Frihed, som tilkommer dem efter hvad de hellige Skrifter vidne; men også Sverre havde påberåbt sig de hellige Skrifter og i dem fundet Støtte for sin Opfatning af Forholdet mellem Kirke og Stat. Der henvises til Kardinal Nikolas’s Bestemmelser, besvorne af Kongerne Eystein, Sigurd og Inge og stadfæstede ved Eysteins Brev; men, medens Geistligheden havde udtolket dette Brev eller disse Bestemmelser således, at Kongedømets Ret til at beskikke Prester og have en Stemme med ved Biskopsvalgene derved skulde være endelig opgivet, havde Sverre opstillet en anden Fortolkning, hvorefter denne Ret kun skulde været opgivet for visse særskilte Tilfælde, — et Stridsspørgsmål, der altså fremdeles blev holdt åbent. Der henvises til en af Magnus Erlingssøn given Stadfæstelse, men ligeledes til et Stadfæstelsesbrev, som Sverre selv har udstedt, så at herunder en for Geistligheden ubetinget gunstig Løsning af de omstridte Spørgsmål umulig kan være forstået. Der tales om Eder, som bleve svorne for Legaten, da Erling Skakke yppede Trætte med Erkebiskop Eystein om den hellige Kirkes Friheder; men, hvad end disse Eder have gået ud på, er det øjensynligt, at deres Påberåbelse i denne Sammenhæng ikke har stort at betyde, da Håkon reserverer «sit Kongedøme og sin fulde kongelige Verdighed ubeskåret» og henviser ikke mindre til Landsloven end til de «hellige Skrifter» som Rettesnor ved Afgjørelsen af hvad der skal gjelde som Kongedømets Ret. Kort at sige: det er en Våbenstilstand, ikke et endeligt Opgjør, der har været tilbudt fra Kong Håkons Side, en Eftergift i Formen, ikke i Realiteten[1].

At Biskopperne gik ind på at modtage et sådant Tilbud, og det uden Prutning eller Betænkning, må synes dobbelt påfaldende, når man stiller sig for Øje de ydre Omstændigheder ved det Tidspunkt, da Forliget kom istand. Baglerne stod da fremdeles under Våben og havde en stor Del af Landet inde; Sverre havde endnu på det Sidste behøvet al sin Energi for at klare sig ligeoverfor dem, og han, hvis personlige Egenskaber gjennem så lang Tid havde været det fornemste Våben, hvorved hans Parti holdt sig oppe, var nu falden fra. Det pavelige Interdikt hvilede fremdeles over Birkebejnerne og enhver Del af Landet, der holdt med dem. Den nye Konge, de havde givet sig, kunde vel ikke være så forhadt, som Sverre havde været, og det blev ham muligt at indtage en mere forsonlig, imødekommende Holdning; men han var dog sin Faders Søn (til og med uegte Søn); han repræsenterede de samme Principer, den samme Thronfølgeorden, mod hvilken Hierarchi og Aristokrati havde stillet sig; han hørte til den samme Ætlinje, om hvilken det blev påstået og troet, at den tilløj sig kongeligt Udspring; han var omgivet af de samme rå Eventyrere, hvis Magt havde været de fornemme Ætter en slig Torn i Øjet, og, medens hans Charakter måske var mildere og havde færre uelskverdige Sider end Sverres, er der ingen Grund til at tro, at han endog på langt nær besad dennes overordentlige Hersker- og Krigerbegavelse, eller at han har været omfattet af sit Parti med en så fanatisk Hengivenhed eller været Gjenstand for en så übegrændset Tillit. Det synes således, som om der ved Sverres Død var fuld Opfordring for Biskopperne til at fortsætte Krigen, som om der nu havde åbnet sig de bedste Udsigter for dem til at gjenoptage Programmet af 1164 eller ialfald til at afnøde Modparten vidtgående Indrømmelser. Nu er det vel så, at de efter en så langvarig Udlændighed må have længtes efter at komme tilbage til sine Sæder for at nyde sine Indkomster i Ro og Mag; men det måtte dog tillige være dem magtpåliggende at komme tilbage på så gunstige Vilkår som muligt, og ialfald deres Formand, Erkebiskop Eirik, havde vist en kirkelig Iver, der ikke tog Hensyn til personlig Fordel. Når de alligevel havde det så travlt med at komme til Fred og Forlig, at de løste den nye Konge og hans Tilhængere fra det over dem hvilende Ban uden at oppebie Pavens Samtykke og uden at betinge sig nogen særskilt eller sikker Fordel, kan det kun have været, fordi de sidste Tiders Erfaring havde åbnet deres Øje for Utilstrækkeligheden af de Hjælpemidler, der stod den norske Kirke til Rådighed under en åben Kamp. De havde været Vidne til, hvor lidet Folkestemningen lod sig påvirke af de kirkelige Straffedome; de må have fået et Indtryk af, at Kirken var altfor lidet rodfæstet i Folkets Hengivenhed til at kunne rejse noget Parti på egen Hånd, og at de Partikombinationer, hvortil den engang havde kunnet støtte sig, vare sprengte for aldrig mere at fornyes. Lendermands-Aristokratiet, der for en Menneskealder siden havde stået tilsyneladende så enigt og sterkt, og i hvilket Geistligheden havde fundet en så god Allieret, var nu nogenlunde ligelig fordelt mellem de stridende Parter, efter rent personlige eller bygdepatriotiske Hensyn. Dets esprit de corps havde ikke formået at holde Stand under Modgangen og Vexlingen i de ydre Forhold; på den lod der sig ikke mere bygge. Hos Baglerpartiet, der fra først af blev dannet under Biskoppernes Auspicier, vare desuagtet de kirkelige Interesser skudte så rent tilside, at det næsten kun er Navnet, der minder om en Sammenhæng med disse. Biskopperne kunde derfor finde det rimeligt at slutte en Separatfred, uden at tage noget Hensyn til sine fordums Allierede, hvis Sag ikke længer var deres. Imidlertid fulgte det af sig selv, at det, når Håkon Sverressøn havde opnået en Udsoning med Kirken, blev dobbelt vanskeligt for hans øvrige Modstandere at holde sig, og det varede da heller ikke længe, inden også Baglerne faldt tilfode. Deres Konge blev dræbt ved Forræderi af sine egne Folk; Partiet opløste sig eller forlod Landet, og det samme År, i hvilket Sverre døde om Våren, var endnu ikke gået til Ende, inden hans Søn ingen Fiender længer havde at bekjæmpe.

Disse fredelige Udsigter forstyrredes ved Håkons pludselige Død. Hans eneste Søn var da endnu ufødt, og hans Mænd bleve derfor enige om at ophøje på Thronen Brodersønnen Guthorm, der vel ikke var Kongesøn, men dog stammede fra Kongeætten i ret nedstigende Mandslinje. Guthorm var endnu kun et fireårsgammelt Barn, og i hans Mindreårighed skulde enkelte af de fornemste Birkebejnerhøvdinger, navnlig Sverres Systersøn Håkon Galin, råde for Landsstyrelsen. Herved vaktes Partikampen pånyt. Blandt Baglerne var der mange, som havde underkastet sig den milde fredelskende Håkon, men som i de nye Landsstyrere så personlige Fiender, af hvem de kunde frygte, at de vilde misbruge Magten til at tilfredsstille gammelt Had og privat Hævnfølelse. Disse flygtede ved Efterretningen om det skete Kongevalg ud af Landet og søgte ned til Danmark, hvor de rejste Oprørsflokken pånyt og kårede sig en Konge. Men, ligesom det var rent ydre Grunde, der fremkaldte denne nye Rejsning, således synes den helt igjennem at have bevaret en blot og bar personlig eller privat og lokal Charakter. Baglerflokken havde nu som før sit egentlige Tilhold blandt Vikverjerne og søgte nu som før Støtte i Danmark, idet deres Konge hyldede den danske Kong Valdemar som sin Overlensherre; forsåvidt blev Partiet sig selv ligt og fortsatte Traditionerne ligefra Erling Skakkes og Magnus Erlingssøns Tid; de almene Partiformål derimod, der engang havde været opstillede på denne Side, — de aristokratisk-hierarchiske Tendentser, der fra først af havde fremkaldt Partiet, — skimter man neppe nok. Blandt Lendermandsætterne syaes såmange at have holdt fast ved Sverres Kongedøme, hvis Legitimitet de havde anerkjendt, idet de sluttede sig om hans Søn, at man nu vistnok ikke engang i en udvortes Forstand kan tale om Baglerne som et mere aristokratisk Parti ligeoverfor et mere demokratisk, og ialfald trådte ikke den aristokratiske Tendents frem på en iøjnefaldende Måde, som et Merke, hvorom man samlede sig, således som under Kampene mellem Erling Skakke og Magnus Erlingssøn på den ene Side og Sverre på den anden. Ligesålidt kunde Baglerpartiet søge nogen Støtte i de hierarchiske Interesser eller Tendentser. Birkebejnerne vare nu ikke længer bansatte, men ligeså lydige Sønner af Kirken som Baglerne, og Striden mellem Kongedøme og Kirke var kommet til en foreløbig Afgjørelse, hvormed alle Vedkommende havde erklæret sig tilfredse. Blandt Biskopperne var det heller ikke andre end den ene Biskop Nikolas, der også dennegang åbenbart tog Del i Baglernes Rejsningsforsøg; de øvrige holdt sig udenfor den hele Strid eller stod endog nærmest på Birkebejnernes Side[2]. Og Biskop Nikolas, som altid havde havt mere verdsligt end geistligt i sit Væsen, optrådte nu ligefrem som en Partihøvding af den allerlaveste Sort, for hvem det kun gjaldt Opnåelsen af rent personlige, egoistiske Formål. Han søgte at bringe det dertil, at Baglerne tog hans egen Systersøn, Philippus Simonssøn, til Konge, gjennem hvem han da selv vilde blive den virkelig Styrende. Da han første Gang kom frem med denne Plan, stødte den på en så afgjort Modstand, at han nødtes til at lade den falde. Baglerpartiets øvrige Ledere og Bønderne i det Søndenfjeldske holdt fast ved Magnus Erlingssøns Æt og enedes om at give Kongenavnet til en foregiven Søn af Magnus, Erling Steinvegg, om hvem det imidlertid synes at have været ialfald de fornemste Høvdinger fuldkommen vel bekjendt, at han ikke var, hvad han udgav sig for at være, så at de, — som en af dem siden udtrykte sig, — kun tog ham, fordi de nu engang skulde have en Konge at stille op mod Birkebejnerne[3]. Biskop Nikolas måtte til en Begyndelse lade sig nøje med, at hans Systersøn blev Baglerkongens Jarl. Få År efter derimod, da Erling Steinvegg var død, lykkedes det bedre for ham. Erling efterlod to Sønner, og Baglernes Krigsfolk vilde også helst tage en af disse til Konge; men hos de til Borgarthing forsamlede Bønder, hvem Biskop Nikolas havde påvirket, gjorde en anden Mening sig gjeldende. «Vi ville have en Konge, som vi kunne have Værn af», sagde de, «og dertil er nu den bedste Lejlighed, såsom vi her have Philip Jarl, Systersøn af Inge Haraldssøn, den bedste Konge, Landet i Mands Minde har havt, og bekjendt som en brav Mand; ham ville vi derfor give Kongenavn, om I samtykke deri». Og deres Mening blev den sejrende. Biskop Nikolas fik sit Ønske opfyldt; men hans Parti kom i et værre. Uføre og dets Stilling blev mere ugrej end nogensinde før. Philippus Simonssøns Ophøjelse til Konge, medens begge Erling Steinveggs (uegte) Sønner bleve udelukkede, var vel på en Måde i Overensstemmelse med den i 1164 vedtagne nye Statsret[4]; men herpå kan neppe lægges nogen Vegt; Hensynet hertil har ikke kunnet have noget at betyde hos Baglerne, således som dette Parti nu var sammensat. De rå Eventyrere, der efterhånden vare blevne Partiets Kjerne, kunde ikke gjøre det aristokratisk-hierarchiske Program fra 1164 til sit og syntes næsten kun forsåvidt at repræsentere de ved Erling Skakke og Erkebiskop Eystein istandbragte Partikombinationer, som de holdt fast ved den samme Kongeæt, til hvilken hint Program var knyttet, og nu var også dette Bånd overskåret, så at det nye Kongevalg, sålangt fra at give Partiet en mere principiel Holdning, snarere måtte virke i en modsat Retning. Man har også i hvad der berettes om et Forslag, som Reidar Sendemand nogen Tid efter fremsatte, et påfaldende Vidnesbyrd om, hvor rent personlig en Charakter Kampen nu havde fået fra Baglernes Side, og hvorledes alle Principer og Traditioner, om hvilke de engang havde samlet sig, vare blevne formørkede. Kongesønnen Håkon Håkonssøn var ved et Overfald kommet i deres Hænder, og Reidar foreslog nu for sine Partifæller at benytte denne gode Lejlighed til at vinde al Magten fra Birkebejnerne og få det hele Folk på sin Side. «Vi have nu i vor Vold», sagde han, «Sønnen af den Konge, som hele Folket elskede, og for hvis Afkom Birkebejnerne gjerne vilde ofre sit Liv. Hvad om vi nu tog ham til Konge, men gjorde den, vi hidtil kaldte vor Konge, til Jarl? Vi vide jo nok, at efter den hellige Olafs Lov er kun den ret Konge i Norge, der er Kongesøn, og ikke en Konges Dattersøn eller Systersøn, sådanne som dem både Birkebejnerne og vi Bagler nu tjene. Det vilde også være den største Hæder for vor Høvding at have både Riget og Kongen i sin Varetægt, og da kunde han med Rette kaldes både Konge og Jarl». Forslaget var vist meget fornuftigt, når det for Baglerhøvdingerne kun gjaldt Opnåelsen af personlige Fordele; men det gik jo ud på et fuldstændigt Brud med deres Traditioner og en Opgivelse af alt, for hvilket der fra deres Side havde været kjæmpet lige siden Erling Skakkes Tid: Drengen Håkon, som de skulde tage til sin Konge, var uegte Søn af Håkon Sverressøn og repræsenterede således den gamle Arvefølgeorden og den forhadte Sverres Æt og Principer. Alligevel heder det, at Reidars Forslag faldt nok så vel i Baglernes Øre[5], og at det kun blev opgivet, fordi flere fandt det upassende at fratage Philippus Kongenavnet, når man engang havde givet ham det.

Ligeoverfor et Parti, som i den Grad havde tabt ethvert principielt Fodfæste, syntes hele Fordelen af at stå som den lovlige Ordens Håndhævere at måtte tilfalde Birkebejnerne. På deres Side blev den indre Sammenhæng dog nogenledes bevaret, her var en Æt og et Program, som ialfald Partiets Kjerne, Sverres gamle Birkebejner, holdt urokkelig fast ved. Men Birkebejnerne havde optaget inden sin Kreds nye Elementer, som endnu kun i Navnet tilhørte den, og som havde bragt Spirer til Splid med sig. De geistlige og verdslige Stormænd, der havde gået Sverre eller hans Søn til Hånde, og som vedbleve at stå på den samme Side også efterat Baglerne anden Gang havde hævet Oprørsfanen, kunne i Regelen neppe have følt nogen synderlig Hengivenhed for den Sag, som de have sluttet sig til af rent praktiske eller personlige Grunde, og vedbleve vel i Hjertet at sympathisere med sine fordums Venner. Omstændighederne føjede sig dernæst så, at også Birkebejnerpartiet foretog Skridt, hvorved det på en Måde kom i Strid med sig selv. Guthorm Sigurdssøn døde kort Tid efter, at han var bleven tagen til Konge, og da det ikke var bekjendt, at der fandtes nogen anden Ætling af Sverre i Mandslinjen, besluttede man sig til at hæve Inge, Søn af Sigurd Munds Datter Cecilia i hendes Egteskab med den højbyrdige thrønderske Lendermand Bård Guthormssøn, på Thronen. Man holdt sig altså så nær til Sverres Æt som muligt; men den såmeget påberåbte Olaf den Helliges Lov, hvorefter kun Kongesøn skulde være Konge, blev dog brudt, og foruden Inge Bårdssøn var der to andre Systersønner af Sverre og Dattersønner af Sigurd Mund, hvis Arveret var ligeså god som hans, og som kunde synes uretferdig tilsidesatte, nemlig Håkon Galin og Sigurd Kongsfrænde, af hvilke den første var meget yndet hos Krigsfolket, som helst vilde have havt ham til Konge, medens Bønderne i Throndhjem gjorde Udslaget til Fordel for Inge. Siden kom det op, at Håkon Sverressøn havde efterladt en Søn, hvem altså Thronen ubetinget tilkom efter Birkebejnernes egne Grundsætninger; men da havde Inge allerede fået Kongenavn, og det Skete kunde ikke gjøres om igjen.

Således var der Forvirring og Uklarhed på begge Sider. Kampen havde ingen Mening længer og vedligeholdtes kun formedelst Høvdingernes personlige Fiendskab eller Ærgjerrighed eller de menige Krigeres Ulyst til at opgive det tilvante Eventyrer- og Røverliv. Den forandrede også sin Charakter i Overensstemmelse hermed; fra ingen af Siderne gik man frem med noget Alvor eller efter en bestemt Plan;[6] man lagde ikke an på at møde hinanden og levere Slag, der kunde føre til en virkelig Afgjørelse, men kun at vinde såmeget Bytte som muligt ved pludselige Overfald eller at drille hinanden og tilføje hinanden såmegen Skade som muligt ved Strejftog i det mindre. Det måtte blive et Ønske hos hele Folket udenfor dem, for hvem Fribytterlivet under de gamle Partifaners Dække var blevet en Levevej, at få gjort en Ende på disse Fejder, der syntes at have tabt alt Mål og Med, og en Fred lykkedes det da også tilsidst at få istandbragt, — en sådan, der svarede til det Uklare og Usikre i begge de stridende Parters Situation, idet Baglerkongen Philippus fik en Trediedel af Riget, nemlig Viken og Oplandene, og Kong Sverres eneste i hans Egteskab fødte Barn, Datteren Christina, til Egte, mod at aflægge sit Kongenavn og erkjende sig som Vassal af Kong Inge, hvem han skulde være forpligtet til at følge inden og uden Lands, med hele sin Magt, om det behøvedes. Det var Biskop Nikolas, som var den egentlige Ophavsmand til denne Fred, og det var også de af ham repræsenterede rent personlige Interesser i Forbindelse med Stammeånden hos Vikverjerne, — gjennem lange Tider Baglerpartiets væsentligste Foreningsbånd, — som ved denne Lejlighed gik af med Sejren. Men den herved tilvejebragte Tingenes Orden har øjensynlig ikke fra nogen af Siderne kunnet været betragtet som mere end blot provisorisk, — en Våbenstilstand og ikke en virkelig Fred. Baglerne vedbleve vel, trods Aftalen, at kalde Philippus Konge og fandt sig tilfredse under hans milde Regimente, der næsten lader til at have havt Charakteren af et Slags Fællesstyrelse af de fornemste Høvdinger under hans eller vel snarere Biskop Nikolas’s Forsæde.[7] Men så tiltalende end dette kunde forekomme mange, vare dog nu Ideerne om Rigets nationale Enhed og Selvstændighed trængte altfor dybt ind i Bevidstheden, til at man kunde gjøre sig fortrolig med Tanken om, at en slig Deling skulde være noget endeligt, eller lægge an på at få den slået fast. Vikverjernes separatistiske Tendentser ligeoverfor det øvrige Norge vare desuden historisk knyttede til de danske Krav på Overhøjhed over Landet, og denne Sammenhæng var nu bleven opløst. Idet Philippus gik Inge Bårdssøn til Hånde, brød han med den danske Konge, som hvis Vassal han vistnok fra først af optrådte. Han og hans Mænd erkjendte Rigets Enhed som den lovlige Tingenes Orden og det Herredøme, som var bleven ham tilstået over en Del af samme, som et midlertidigt Brud på Regelen, der skulde ophøre, når man blev forligt om den rette Arvefølge. Birkebejnerne på sin Side, som havde sin Styrke i det Throndhjemske, Rigets gamle Centrallandskab, og som altid havde søgt sin Styrke i at repræsentere den nationale Enhed, fandt sig kun nødtvungne i Delingen og vilde aldrig gå ind på andet, end at Inge Bårdssøn var Landets Enekonge, medens Philippus kun var hans Mand, der ulovlig tiltog sig Kongetitelen, så den var ham mere til Spot end til Hæder.[8] På begge Sider hyldede man i Grunden de samme Grundsætninger om Thronarvefølgen og Kongedømet, eller man gav sig ialfald Mine af at hylde dem, tvungen af Hensyn til den rådende Opinion. Når Baglerne fremdeles holdt på sin Konge ligeoverfor Birkebejnernes, kunde de ialfald påberåbe sig, at heller ikke denne var mere end Systersøn eller Dattersøn af en Konge og altså ikke opfyldte de ved Olaf den Helliges Lov foreskrevne Vilkår. Men under Olafs Lov henskjød både Bagler og Birkebejner sig. Efterat det hele Land med så stor Villighed havde underkastet sig Sverres Søn og denne i sin korte Styrelsestid havde vundet alle Samfundsklassers Yndest, kunde det heller ikke gå an for Baglerne at gjenoptage de gamle Tvivl i Hensyn på Sverres kongelige Byrd. Deres egen Konge havde søgt en Støtte for sin Magt ved et Giftermål med Sverres Datter, og Biskop Nikolas knyttede store Forhåbninger for sin Æts Fremtid til denne Forbindelse, hvilke han udtalte for Systersønnen, idet han sagde: «Erkebiskoppen og jeg har overlagt, at I skal egte Christina, Kong Sverres Datter; hun er af den bedste Æt her i Landet, og dersom det var så vel, at I fik Sønner sammen, vil man nok ikke agte Afkommet af Bård Guthormssøn eller Folkvid Lagmand (Inge Bårdssøns og Håkon Galins Fædre) synderlig højt».[9] — Medens Splittelsen i det Ydre vedblev, syntes altså den indre Modsætning nærved at udjævnes. Begge de stridende Parter havde nærmet sig såvidt til at blive enige i Anerkjendelse af Sverres Æt og Principer, at det syntes klart, at den, der bedst repræsenterede denne Æt og disse Principer, måtte kunne samle Folket om sig og blive Situationens Herre. Og efterat det var bleven bekjendt, at Håkon Sverressøn havde efterladt en Søn, kunde det ikke være tvivlsomt, at han, efter Olaf den Helliges Lov og ved at gå ud fra Sverre, var nærmeste Arving til Thronen og Riget.

Man plejede, som det siges i Sagaen,[10] at sammenligne Håkon Håkonssøns Barndomshistorie med Olaf Tryggvessøns. I Beretningerne om, hvorledes det etårige Barn midt om Vinteren under allehånde Farer og Gjenvordigheder førtes fra Viken nord til Throndhjem, kommer der Træk tilsyne af Opofrelse og enthousiastisk Hengivenhed, der stikke af mod den Slaphed og famlende Uro, hvorved Tiden iøvrigt synes at være charakteriseret, og som allerede pege på, hvor den rette Styrke og Sammenhæng lå. Under Rejsen over Fjeldet, heder det, samledes efterhånden Folk fra mange Kanter til de Birkebejner, der ledsagede Kongesønnen, så det tilsidst blev en hel Skare, og da det rygtedes nord til Throndhjem, at denne Skare nærmede sig, drog Kong Inge selv med hele sin Hird ud for at møde den. Han takkede Gud, heder det videre, fordi han så kjærligt havde frelst Kongesønnen og ladet ham komme uskadt til Venner og Frænder, løftede ham selv af Hesten, kyssede ham og bød ham være sig og den hele Hird velkommen, hvorpå han vendte tilbage til Byen med Drengen og hans Moder, hvem han beholdt hos sig og viste den største Godhed. Siden tog hans Halvbroder, Håkon Jarl, den unge Kongesøn til sig og viste sig ligeledes meget kjærlig mod ham og behandlede ham, som om det havde været hans eget Barn. Man skulde dog tro, at det måtte have været en alt andet end kjærkommen Sending for de to Brødre den, som Birkebejnerne havde bragt dem i denne Søn af Håkon Sverressøn, om hvis Tilværelse ingen ved Hoffet hidtil havde vidst noget; de måtte jo vente, at han vilde optræde som Thronprætendent og blive farlig for dem eller ialfald for deres Sønner; han var født udenfor Egteskab, efter Faderens Død, så denne ikke havde kunnet anerkjende ham, og han var Frugten af en Forbindelse, hvorom kun nogle enkelte af Håkon Sverressøns Venner havde vidst Besked. Det syntes at ligge nær for Kong Inge og Håkon Jarl at stille sig tvivlende ligeoverfor Udsagnet om hans kongelige Byrd, der kunde berede dem så store Vanskeligheder, når det engang blev slået fast; men man finder ikke, at dette har faldt dem ind, eller at de overhovedet have prøvet på at stille sig mod den enthousiastiske Bevægelse, der greb de gamle Birkebejner i deres Omgivelse ved Efterretningen om, at en Kongesøn var funden, en Ætling af Sverre i ret nedstigende Mandslinje; det er åbenbart, at denne Bevægelse har været så sterk, at den rev dem selv med, eller at de ialfald ikke vovede andet end at lade, som om de delte den og fulgte den.

Det strengt-monarchiske, af Sverre samlede Parti havde således fundet, hvad det alene syntes at behøve for at blive fuldkommen sejrende: et Kongsemne, der svarede til dets egne Krav. Alle «gamle Birkebejner» og alle de, der havde tilegnet sig Sverres Lærdome og holdt fast ved den af ham forfægtede Thronfølgeorden, så fra nu af i Håkon Håkonssøn Landets fremtidige Konge. Men endnu fik denne Thronfølgeorden en. Række Kampe at gjennemgå, inden den trængte igjennem; endnu engang stillede de aristokratisk-hierarchiske Tendentser sig ivejen for den og prøvede på at gjenoptage Programmet af 1164. Det var inden Birkebejnernes egen Lejr, at disse Tendentser nu først og fremst gjorde sig gjeldende, efterat Baglerpartiet var skrumpet ind til et Koteri med blotte bygdepatriotiske eller personlige Formål for Øje. Mange tilhørte nu denne Lejr, som længe havde stået fiendtlig mod den: Biskopper og andre geistlige og verdslige Stormænd, fordums Heklunger eller Bagler, som trods sin Overgang kun halvt eller slet ikke hyldede Sverres Æt og Principer. De havde opgivet Tanken om at bekjæmpe disse Principer åbenlyst; det havde vist sig, at de hierarchiske og aristokratiske Standsinteresser og den nye Thronfølgeorden, der gav Udtryk for disse, ikke formåede at samle eller fastholde et tilstrækkelig talrigt Parti for en sådan Kamp; men de kunde endnu håbe at udrette noget for sit politiske Program ad Bagveje og ved Intriger. Og Udsigterne i så Henseende syntes endog at tegne sig på det bedste. Håkon Håkonssøn, om hvem den strengt-monarchiske Fraktion af Birkebejnerpartiet havde sluttet sig, og i hvem den så sin rette Repræsentant, var endnu kun et umyndigt Barn og kunde i en Række af År ikke være mere end et blot Navn eller Håb for sine Tilhængere. Det fortælles, at de gamle Birkebejner længtes så ivrigt efter at se ham voxen, at det tyktes dem at gå for sent med hans Væxt, og at de jevnlig for Spøg tog ham to og to mellem sig og drog i ham, så at det, som de sagde, kunde mone noget. Denne deres Længsel var såmeget naturligere, som de følte sig tilsidesatte og oversete ved Kong Inges Hof.[11] Inge selv hørte ved sin fædrene Herkomst til Lendermandsaristokratiet, og hvorvel hans Fader allerede tidlig havde sluttet sig til Sverre, var dog Ætten nøje forbunden med mange af de andre Storætter, hvis Medlemmer fordetmeste havde fulgt Heklungernes og Baglernes Merke. Disse Forbindelser øvede vistnok Indflydelse på Inge, så at Hoffet under ham antog et mere aristokratisk Præg, end det havde havt under Sverre og Håkon Sverressøn, og så at Veteranerne fra Sverres Tid skjødes tilside for Mænd af god Byrd, som først sent og uvilligt havde sluttet sig til Partiet, og som nu måtte synes dem at høste, hvad de havde sået. Hans Halvbroder, Håkon Jarl, derimod holdt sig nærmere til Krigsfolket eller de egentlige Birkebejner og blev så yndet hos disse, at han endog kunde håbe ved deres Hjælp at opnå Kongedømet for sig og sin Linje. Men også dette Forhold måtte forandres, efterat Kongesønnen Håkon var kommen til Hoffet. Der var nu intet at håbe for Håkon Jarl af de gamle Birkebejner; han måtte vende sig andetsteds hen med sine ærgjerrige Planer. Det er fortalt, at både han og hans Broder viste stor Kjærlighed mod Håkon Håkonssøn; men hvad enten denne Kjærlighed var oprigtig eller fremhyklet, kunde det ikke være anderledes, end at de så en Trudsel i den enthousiastiske Hengivenhed, hvormed Birkebejnerne af Sverres Skole sluttede sig om det nye Kongsemne, og at de herved dreves til at søge en Støtte for sine personlige Interesser i en nærmere Forbindelse med Partiets geistlige og verdslige Stormænd, som ikke yndede Sverres Æt eller Principer. Håkon Jarl lod sig ofte forlyde med for sine Mænd, heder det, at han og hans Broder sad inde med den Arv, som rettelig tilkom Håkon Håkonssøn; denne Erkjendelse hindrede ham imidlertid ikke fra at arbejde på at skaffe sin egen Søn Kongedømet méd Udelukkelse af den unge Håkon. Det lykkedes ham også at istandbringe et Arveforlig med Kong Inge, hvorved det bestemtes, at hvis en af dem døde uden at efterlade egtefødt Søn, skulde den anden, der overlevede ham, tage hele Riget; men efter begges Død skulde den nærmeste egtefødte Arving tage Riget og al anden Arv. Denne Overenskomst, der blev lyst på Ørethinget i Nærværelse af flere af Biskopperne foruden mange andre Mænd, og hvorover der ligeledes blev oprettet et skriftligt Dokument, forsynet med Kongens, Jarlens og Biskoppernes Indsegl, var åbenbar beregnet på at sikre Thronfølgen for Håkon Jarls Æt. Han havde nemlig en Søn, der var født i lovligt Egteskab; derimod havde Kong Inge kun en uegte Søn, der altså ikke skulde komme i Betragtning sålidt som den udenfor Egteskab fødte Håkon Håkonssøn. Hvad der bevægede Inge til at indgå på et Forlig, der syntes at stride såmeget mod hans naturlige Følelse, var den ivrige Understøttelse, hans Broder fandt hos Biskopperne. For dem var også Istandbringelsen af dette Forlig en åbenbar Sejr; de fik herved omstyrtet den gamle Thronfølgeorden og delvis gjenoptaget Bestemmelserne fra Rigsmødet i 1164, hvorved der var bleven tilstået Kirkens Forstandere så store Fordele, og som havde været de verdslige og geistlige Stormænds fælles politiske Program.[12] Såmeget sterkere måtte Uviljen hos de gamle Birkebejner være over et Skridt, der gik så afgjort mod de Grundsætninger, for hvilke Sverre og hans Mænd havde kjæmpet. Det fortælles, at der i Håkon Jarls Hird var en gammel Birkebejn fra Sverres Dage, ved Navn Helge Hvasse, som elskede meget den unge Håkon Håkonssøn og plejede at give sig meget af med ham. Samme Aften, som hin Overenskomst var bleven lyst på Ørethinget, vilde Kongesønnen efter Sedvane gå til Helge og spøge med ham; men Helge stødte ham fra sig og bad ham pakke sig med de Ord: «Bort med dig; idag blev din Fædrenearv dømt fra dig, og derfor bryder jeg mig ikke længere om dig.» «Hvor skete det, eller hvem gjorde det?» spurgte Håkon. «Det skete på Ørething, og de, som gjorde det, var de tvende Brødre Kong Inge og Håkon Jarl.» «Vær ikke vred på mig,» sagde da Gutten, som om han havde været en gammel forstandig Mand, «og bryd dig ikke det mindste om dette; thi denne Dom vil neppe stå ved Magt, da min Ombudsmand ej var tilstede for at svare på mine Vegne.» «Hvem er så din Ombudsmand?» spurgte Helge. «Det er Gud og den hellige Olaf,» svarede Håkon, «dem har jeg givet min Sag at varetage, og de skulle se på mit Bedste både ved Landets Deling og min øvrige Velfærd.» Da tog Helge ham i Fanget, kyssede ham og sagde: «Tak for de Ord, du der sagde; sligt er bedre talt end utalt.» Og alle de, som vare tilstede, undrede sig meget over den otteårige Kongesøns forstandige Svar.[13]

Man får af dette og andre i Sagaen bevarede Træk af Håkon Håkonssøns Barndomshistorie en tydelig Forestilling om Tilstanden inden Birkebejnernes Lejr ved denne Tid. Man ser, hvorledes Partiet havde delt sig i to Fraktioner, — en aristokratisk-hierarkisk, hvem det lykkedes at drage både Kongen og Jarlen ind i sin Interesse, hvis Stræben stod i Modsigelse med Partiets Traditioner, og som prøvede på at liste sit tidligere politiske Partiprogram igjennem efterat have opgivet at kjæmpe for det, — en anden, strengt monarchisk, bestående først og fremst af Sverres gamle Birkebejner, der omgav Kongesønnen Håkon som med en Skjoldborg, så at ingen turde forgribe sig på ham, og vedbleve at se i ham sin fremtidige Konge uden at bryde sig om, hvad der blev forhandlet mellem Høvdingerne. For disse Birkebejner var den gamle Thronfølgeorden og Sverres monarchiske Principer bleven et Slags Religion, for hvilken de vare rede til at ofre Livet; af dem blev Partitraditionen fastholdt med urokkelig Konsekvents; de vidste, hvad de vilde, og turde være det bekjendt for alle og enhver, og det viste sig da også snart, at Styrken var på deres Side, såmeget de end bleve oversete af sine fornemme Partifæller.

Med det mellem Inge Bårdssøn og Håkon Jarl afsluttede Arveforlig gik det, som Kongesønnen Håkon havde forudsagt: det fik ingen praktisk Følge. Håkon Jarl døde først af Brødrene, og hans svenske Frue drog umiddelbart efter tilbage til sit Hjemland med Sønnen, idet hun vistnok skjønnede, at der ingen Udsigter var for ham til at opnå Kongeverdigheden, trods den til hans Fordel istandbragte Overenskomst. Kong Inge selv var sygelig og folkesky og lidet oplagt til politiske Machinationer. Han havde imidlertid en yngre Halvbroder, Skule, der trådte i Håkon Jarls Fodspor, og om hvem de aristokratisk-hierarchiske Tendentser atter kunde samle sig. Skule var Søn af Bård Guthormssøn i hans andet Egteskab med Lendermanden Erling af Kvidens Datter; han stammede altså hverken på fædrene eller mødrene Side fra Kongeætten og havde efter den gamle Thronfølgeorden ingensomhelst Adkomst til at optræde som Kongsemne; men han var egtefødt og sin Broder Kong Inges nærmeste Arving efter den private Arvegang, som ved de på Rigsmødet i 1164 vedtagne Artikler var bleven gjort gjeldende også i Hensyn på Thronsuccessionen. Han hørte både ved sin fædrene og mødrene Byrd til Aristokratiet; han havde et ærgjerrigt og foretagsomt Sind og var under Broderens langvarige Sygelighed den, i hvis Hånd Styrelsen væsentlig kom til at ligge. Det var således naturligt, at alle de geistlige og verdslige Stormænd, som endnu ikke havde opgivet Tanken om at få omstyrtet den gamle, ved Håkon Håkonssøn repræsenterede Thronfølgeorden og gjenoptaget Programmet af 1164, samlede sig om ham, og at han gjerne lyttede til deres Indgivelser, når de åbnede ham en Udsigt til at nå Thronen.

Allerede i Kong Inges levende Live trådte Skule frem som Thronprætendent, idet han, da Broderen engang var falden i en hård Sygdom, sammenkaldte nogle af de fornemste Mænd i Hirden og forelagde dem det Spørgsmål, hvem man skulde tage til Konge, hvis den Ulykke skulde times, at hans Broder døde. Da man bad ham nævne, hvilke Personer han selv mente der kunde blive Tale om, svarede han: «Her er nu for det første Kong Inges Søn Guthorm, og det passer sig jo nok så godt, at han bliver Konge efter sin Fader. Dernæst er jeg både samfædre og egtefødt Broder af Kong Inge, og I vide, hvad Loven melder derom. Så er der Håkon, Søn af Kong Håkon Sverressøn, og øster i Gautland er Knut, Søn af Håkon Jarl, hvis Adkomst til at komme i Betragtning I vel også kjende.» Man talte da frem og tilbage herom, indtil en gammel Birkebejnerhøvding, Eyvind Prestmåg, der hidtil havde bevaret Tausheden, rejste sig og sagde: «Det tykkes mig underligt, at I, der ere så forstandige Mænd, kunne tale således frem og tilbage om en Sag, der ligger så klar for alle, som vide, hvad Ret er, og ikke ville lukke sine Øjne for Sandheden; det er jo åbenbart, at Kong Håkon Sverressøns Søn er ret Arving til hele Norge efter sin Fader, men hverken du, Skule, eller din Brodersøn eller Håkon Jarls Søn, ja han kunde endog, hvad Dag han vilde, om han var fuldmyndig, vise både dig og Kong Inge ud af sin Fædrenearv og sætte sig selv i Stedet.» Og da Eyvind havde givet denne Orskurd, heder det, var der ingen, som mælte mod, så Rådslagningen dermed sluttede.[14]

Skule opgav imidlertid ikke sine ærgjerrige Planer. Få År efter, at hin Rådslagning havde fundet Sted, døde Kong Inge, og nu skulde det da komme til Afgjørelse mellem de to Fraktioner, hvori Birkebejnernes Parti havde delt sig. Alle gamle Birkebejner og alle de Mænd, der havde tjent under Sverre, sluttede sig sammen og bleve enige om at tage Håkon Håkonssøn til Konge. Skule, hvem Broderen kort før sin Død havde udnævnt til Jarl, gav sig for det første Mine af at ville have sin Brodersøn Guthorm; det var et Slags juste-milieu, der ikke stemte overens med den gamle Lov, da Guthorm vel var Kongesøn, men ikke som Håkon stammede fer Kongeætten i lige Mandslinje, og heller ikke med den nye Lov, da han var født udenfor Egteskab, som altså ikke kunde tilfredsstille nogen af Parterne og vel også kun blev opstillet for et Syns Skyld. Blandt Skules Venner var der derimod enkelte, som lod sig forlyde med, at han selv var nærmest til Kongedømet, såsom han var sin Broder Inges nærmeste Arving. Hvad disse påberåbte sig, var åbenbart Thronfølgeloven af 1164, og skjønt dette i Begyndelsen ikke blev sagt højt, så kom det dog ud, så det blev et almindeligt Samtaleemne og så der herom «varð hinn mesti sveitardráttr».[15] Skules Tilhængere søgte at hjælpe sig ved Kneb og Krogveje. De vilde vinde Tid, medens den anden Part, der viste ligeså stor Tillit til sin Sag som Troskab mod den, ønskede at få det strax afgjort, hvem der skulde opstilles som Partiets Kongsemne. De gav til Påskud, at man burde oppebie Erkebiskoppens Tilbagekomst fra en Visitatsrejse, og på denne Måde lykkedes det dem også at få Sagen draget ud i nogen Tid. Tilsidst bleve de gamle Birkebejner utålmodige og lod på egen Hånd sammenkalde et Hirdstevne, hvor de anmodede Jarlen om at indfinde sig. Han turde ikke andet, og nu rejste en gammel Birkebejnerhøvding sig og erklærede på sine Kammeraters Vegne, at de ikke længer vilde tinde sig i nogen Opsættelse, at de allerede næste Morgen vilde have Thing i Kongsgården, hvor Kongesønnen Håkon skulde sidde i Højsædet hos Jarlen og få Navn af Kongsemne, hvilket han så siden skulde kaldes, indtil Ørethinget kom. Vægrede Jarlen sig herved, vilde de sætte sine Skibe på Søen og fare syd til Bergen og tage Håkon til Konge der, idet de lagde hans og sin Sag i Guds og den hellige Olafs Hånd. Ligeoverfor et sådant Sprog var der ingen anden Råd end at give efter. Thinget blev da også holdt den næste Dag. Her skete nye Forsøg på at få Sagen udsat. Lendermanden Gregorius Jonssøn af Blindheimsætten, som efter Magnus Erlingssøns Fald havde gået Sverre til Hånde og var bleven ham tro under Baglernes Opstand, men som nu tog Skules Parti ligeoverfor de gamle Birkebejner, trådte op og ytrede sin Forundring over, at man vilde drive denne Sag med så stor Voldsomhed. «Det vilde være bedre at oppebie Erkebiskoppen såvelsom de øvrige Biskopper og de forstandigste Mænd i Landet og at indhente deres Råd, inden man afgjorde et så vigtigt Spørgsmål». Vi høre Artiklerne fra 1164 klinge igjennem; det var øjensynligt dem, man nu atter prøvede på at få gjort gjeldende. Men Birkebejnerne vare urokkelige. «Det høver ikke os Birkebejner,» svarede en af dem, «at bie efter Biskoppernes Ordgyderi i denne Sag; thi de bryde sig lidet om den hellige Olafs Love eller Landsens Tarv, når det gjelder nogen af Sverres Æt. Vi vide desuden alle, at øster i Viken sidder Beglingerne med en stor Hær; få disse at vide, at vi her sidde hovedløse eller endog indbyrdes uenige, ville de snart komme over os, og mange ville da stå dem bi, såsom de lærde Mænd just ikke ere vore Venner. Det er derfor vor bedste Råd at følge Kongeætten, sålænge Gud vil følge os.» Skules Parti fandt nu på andre Udflugter; det hedte, at mange ikke følte sig overbeviste om, at Håkon virkelig var en Søn af Kong Håkon Sverressøn. Uden at lade sig opholde herved sendte imidlertid Birkebejnerne Bud rundt om i hele Thrøndelagen og lod tilstevne Ørething med en Måneds Varsel, hvorhos de opnævnte nogle Mænd af sin egen Midte til at holde et vågent Øje med Kongesønnen både ved Nat og Dag. Også i Bergen optrådte det strengt-monarchiske Parti på en lignende energisk og beslutsom Måde, da Efterretningen om Kong Inges Død var kommen did. Der blev affattet et Brev til Thrønderne i samtlige Gulathingsmænds Navn, i hvilket det udtaltes som disses Vilje: ikke at tjene nogen anden Konge end Håkon Sverressøns Søn, men at vove Liv og Gods for hans Skyld. Dette Brev overbragtes af Dagfinn Bonde, en af Veteranerne fra Sverres Tid, der lod det oplæse på et Hirdstevne og dernæst selv holdt en Tale, i hvilken han under Birkebejnernes lydelige Bifald gjentog Trudselen om, at hvis ikke Håkon strax blev tagen til Konge i Throndhjem, vilde hans Venner følge ham syd til Bergen. Kort efter kom den til Ørethinget fastsatte Dag, og den højere Geistlighed kunde endnu ved denne Lejlighed ikke afholde sig fra at lægge sin uvillige Stemning ligeoverfor Håkon for Dagen. Da Thinget var sat og man, efter Sedvane ved en ny Konges Antagelse, vilde lade den hellige Olafs Skrin bringe ud på Thinget, for at Kongen på dette kunde aflægge den højtidelige Ed til Folket, fandt man Kirken i Lås og fik Underretning om, at Chorsbrødrene strengelig havde forbudt at bære Skrinet ud, under Bans Straf for den, der handlede mod Forbudet. Det var atter et Forsøg på at standse den Strøm, der førte Repræsentanten for Sverres Æt og Grundsætninger frem, — ligeså afmægtigt som alle de foregående. Man lod sig ikke bringe i Forlegenhed på Thinget, men gav ligefuldt Håkon Kongenavn, og Thrønderne tildømte ham Land og Thegner og tilsagde ham undersåtlig Lydighed og Skyldighed ligeså fast, som om han havde svoret dem Ed og de ham. Derpå drog den unge Konge til Bergen, hvor han modtoges af nye Chikaner fra Skules og de med ham forbundne geistlige og verdslige Stormænds Side, men hvor ligeledes den store Mængde viste sig ham ubetinget hengiven, og hvor han på et almindeligt Thing blev hyldet som Konge, så at han nu i Navnet herskede over hele Norge udenfor den Del, hvormed Baglerne sad inde.

Vi møde overalt under disse Forhandlinger den samme Styrke og Sikkerhed hos den ene Part, den samme Lamhed og Mangel på Tiltag hos den anden. De gamle Birkebejner optræde åbent og ligefremt, som Mænd, der have en urokkelig Overbevisning om sin Sags Retferdighed og en aldrig svigtende Tillit til dens endelige Sejr. Skules Tilhængere derimod intrigere og chikanere og søge at hjælpe sig ved at lægge alskens Hindringer ivejen for sine Modstanderes Enthousiasme. De tør ikke rigtig rykke ud med, hvad de ville, og hvad de ville er også altfor meget i Strid med den hele Sammenhæng, til at ikke deres Optræden må blive merket af Uklarhed og Tvivlrådighed.

Medens de i det Udvortes vedbleve at tilhøre Birkebejnernes Parti, gjenoptog de politiske Grundsætninger og Tendentser, hvilke det, efter den historiske Sammenhæng, nærmest havde været Baglernes Sag at forfægte. Det måtte derfor ligge nær for dem at søge at komme til Forståelse med disse, og det er også udtrykkelig fortalt, at der foretoges Skridt i denne Retning. Skule Jarl sendte Mænd og Breve øst til Viken til Baglerkongen Philippus, inden endnu Håkon Håkonssøn var bleven hyldet som Konge i Bergen, og inden endnu en Aftale var truffen mellem ham og Skule om deres gjensidige Rettigheder, og Birkebejnerne af den gamle Skole fandt denne Ferd så mistænkelig, at de gjorde Forestillinger derom for den unge Konge, som dog kun svarede hertil på sin sedvanlige rolige og betænksomme Måde, at Jarlen vistnok var en så forstandig Mand, at han forstod at vælge sine Venner. Under Forhandlingerne mellem Skules og Håkons Venner om, hvormeget af Riget hin skulde have at råde over som dennes Lehnsmand, truede Skule med, at han, såfremt han ikke fik, hvad han gjorde Krav på, vilde drage bort med hele sin Styrke og søge hen til dem, der nok vilde være villige til at opfylde hans Ønsker, — hvorved han åbenbart kun kan have sigtet til Baglerne. Og kort Tid efter indløb der Breve fra Philippus til Skule, i hvilke han krævede en Deling af Landet med denne, så at de hver skulde have sin Halvpart; i modsat Fald truede han med at begynde Krig pånyt. Kong Håkon var ikke nævnt med et Ord i disse Breve; det ligger derfor nær at formode, at Fordringen ikke er kommet Skule uventet, men har været en Frugt af de mellem ham og Baglerne førte Underhandlinger.[16] Han havde imidlertid nu indgået et Slags Forlig med Kong Håkon og kunde således for det første ikke give noget andet Svar, end at Sagen måtte henstå, indtil den kunde blive afgjort på et almindeligt Rigsmøde. Næsten samtidigt med, at dette Svar blev afgivet, døde Philippus uden at efterlade sig Børn. Det gjaldt nu både for Kong Håkon og Skule at komme til Viken, inden Baglerne havde fundet sig en ny Konge, så at Riget atter kunde blive samlet. Dette lykkedes dem også. Baglerne havde vel allerede sendt Bud syd til Danmark efter en Søn af deres forrige Konge Erling Steinvegg, og deres fornemste Høvdinger lå i samlet Flok østenfor Foldenfjorden. Men da Håkon og Skule nærmede sig med sin Flåde, slog de strax alle Krigstanker af Hovedet. Det kom til et foreløbigt Forlig mellem begge Parter, ifølge hvilket Baglerhøvdingerne indtil videre skulde beholde sine Titler og Verdigheder og Halvparten af de Sysler, som de hidtil havde havt at råde over, medens den endelige Fred skulde sluttes Sommeren efter ved Erkebiskoppens Mægling. Imidlertid blev Håkon hyldet som Konge på alle Hovedthing i det Søndenfjeldske, og de fordums Baglerhøvdinger viste sig fordetmeste så vel tilfredse med den nye Tingenes Orden, at de endog med stor Iver sluttede sig til Birkebejnerne for at bekjæmpe en ny Oprørsflok, der havde dannet sig under en foregiven Søn af Magnus Erlingssøn; ja, de oppebiede ikke engang den endelige Fred, der skulde istandbringes ved Erkebiskoppens Mægling, men underkastede sig på egen Hånd Kong Håkon og aflagde aldeles sit gamle Partinavn.

Man får heraf det bestemte Indtryk, at Oprørsflammen i det søndenfjeldske Norge ikke længer har havt nogen Næring, at man har længtes efter Fred, og at Kong Philippus’s Død i Grunden har været en velkommen Lejlighed for hans Parti til at få gjort Ende på en Splittelse, som for de Fleste havde ophørt at have nogen fyldestgjørende Grund, og som stod i Strid med de Følelser og Grundsætninger, der efterhånden havde fundet Indgang hos den overvejende Del af Folket.[17] Såfremt Partiånden hos Baglerne ikke havde været aldeles udslidt og forkommet, såfremt de med nogenlunde Styrke havde fastholdt sine Traditioner og sit gamle Program, vilde de, for det Tilfælde, at de ikke længer kunde opretholde sin Selvstændighed, have sluttet sig til Skule Jarl og ikke til Håkon, hvilke begge vistnok nu udvortes vare forligte, men mellem hvem dog fremdeles den tidligere Modsætning vedblev at bestå. Skule, der havde sine Venner blandt Geistligheden og de fornemme Aristokrater inden Birkebejnernes Parti, og som havde søgt Støtte i den i 1164 istandbragte Thronfølgelov, repræsenterede jo netop de samme Tendentser, som Baglerne og før dem Heklungerne havde forfægtet. Alligevel se vi flere af de mest fremtrædende Baglerhøvdinger stille sig afgjort på Håkons Side og vise ham ubrødelig Troskab under alle Forsøg på at kuldkaste hans Magt, saåledes Arnbjørn Jonssøn, Biskop Nikolas’s Fostersøn og gjennem en lang Årrække Baglerpartiets mest energiske Fører. Sålidet var der altså igjen af det gamle Had mod Sverre eller af den aristokratisk-hierarchiske Ånd, der fra først af havde fremkaldt Baglernes Rejsning. Overalt i det søndenfjeldske Norge, hvor dette Had havde været så sterkt, blev nu Sverres Sønnesøn hyldet som Konge under almindelig Glæde; Bønderne vedtog, heder det, på Hyldingsthingene at udrede fuld Leding med største Villighed og tilføjede endog Gaver ovenikjøbet.

Man lagde Merke til, at det År, i hvilket Håkon blev tagen til Konge, udmerkede sig ved sin usedvanlige Frugtbarhed. «Frugttræerne blomstrede tvende Gange i een Sommer, heder det i Sturla Thordssøns Mindekvad, og Himlens Fugle lagde Egg strax fra Årets Begyndelse uden at lide af Kulde, da den ærelystne Hersker fik Kongenavn. For hver og en blev det da åbenbart, at selve Elementerne på denne vide havomgivne Jord vilde byde den gjæve Fyrste velkommen.»[18] Man så et Varsel heri om, at en fredeligere og lykkeligere Tidsalder nu skulde begynde for Landet, og dette peger igjen på, hvordan den rådende Stemning hos Folket var beskaffen. Man har havt en Følelse af, at det indre Røre holdt på at lægge sig, at af de modstridende Tendentser en allerede havde fremtrådt som den afgjort overlegne, — som den, til hvilken Folket med stadig stigende Klarhed og Styrke sluttede sig, fordi den stod i bedst Sammenhæng med dets forudgående Historie.

I Håkon Håkonssøns Saga[19] skildres Tilstanden nærmest efter, at han blev hyldet som Konge, på følgende Måde: «I denne Tid var der god Fred i Landet, men sterke Krav på Kongens Fædrenearv af de Mænd, der gjerne vilde arbejde sig frem til Magten. Da Kongen var ung og andre længe havde siddet i hans Fædrenearv, fandtes der mange, der vare meget uvisse med sig selv om, hvem de helst skulde tjene. Der var dem, som gjerne vilde ødelægge hele Kongeætten og Sverres Afkom på Grund af gammelt Fiendskab mod denne; disse fandtes helst blandt Stormændene; men de fleste Bønder og hele Almuen såvel nord som syd i Landet vare vel stemte for Håkon.» Endnu samlede altså den hierarchisk-aristokratiske Partitendents, der var knyttet til Skule, en Kreds om sig; men efter såmange Nederlag kan denne Kreds hverken have været talrig eller tillitsfuld. Ikke engang de geistlige Stormænd, endnu meget mindre de verdslige stod længer enige sammen, og medens Mængden af Folket endnu på Sverres Tid fremdeles fulgte de gamle Høvdingætter og delte deres Sympathier eller Antipathier, havde den nu fået sin egen Politik, som den holdt sig til uden Hensyn til sine fordums Ledere eller endog i ligefrem Modsætning til disse. Heri kommer den indre Opløsning tilsyne, som var bleven fremskyndet ved de borgerlige Uroligheder. Aristokrati og Almue havde under disse fjernet sig stadig mere fra hinanden; medens Aristokratiet kastede sig ind i Fejderne og søgte at udnytte dem til egen Fordel, følte Almuen næsten kun Trykket af dem og længtes efter Fred og Orden; herved udvikledes dens demokratiske Instinkt; den søgte hos Kongen en Beskyttelse for sine Interesser, som den ikke længer fandt hos Repræsentanterne for de gamle Høvdingætter, og bragtes herved til at holde med en hidtil ukjendt Selvstændighed på Kongedømet, sådant som Sverre havde villet have det opfattet: — det helt uafhængige, demokratiske, der gik fra Mand til Mand i Kongeætten, og som repræsenteredes af Håkon Håkonssøn, — uden at spørge efter, hvad Biskopper eller Lendermænd kunde ville. Modstanden mod den nye Konge var under disse Omstændigheder henvist til Underhåndsarbejden; man vedblev at føre en Intrige- og Chikanekrig mod ham, hvorved man kun gav ham Lejlighed til Gang efter Gang at godtgjøre, hvor sterk hans Position var.

Tvivlen om hans kongelige Byrd blev således gjenoptaget umiddelbart efter at han var bleven hyldet som Konge, og Skule Jarl og i Ledtog med ham Biskopperne krævede, at den skulde bevises ved Jernbyrd. Blandt Håkons Mænd var der mange, som fandt denne Fordring uforskammet, og som mente, at når der endelig skulde bæres Jern i denne Sag, måtte det helst være koldt Jern mod Kongens Uvenner; men den fjortenårige Håkon viste ved denne Lejlighed som altid den samme Sindighed og rolige Selvtillit, der passede så godt til hans hele Stilling, og hans Modstandere formåede da heller ikke, da det kom til Stykket, at hindre, enten at Jernbyrden virkelig blev fremmet, eller at den fik et heldigt Udfald. Hans kongelige Byrd måtte efter dette betragtes som hævet over enhver Tvivl; men endnu savnede ikke Skules Tilhængere et Støttepunkt for sine Agitationer; endnu kunde de påberåbe sig, at Skule, som Kong Inges egtefødte Broder, efter den i 1164 vedtagne Lov var nærmeste Arving til Thronen og Riget, og ikke Håkon som uegte Søn. Det synes, som om Kong Håkon selv har grebet Lejligheden, da han skulde erklæres myndig på et almindeligt Høvdingmøde i Bergen, til at få Spørgsmålet om den rette Thronfølgeorden draget frem og afgjort på en så højtidelig og offentlig Måde som muligt, idet alle de, der mente at have noget Krav på Riget, bleve tilsagte om at indfinde sig for at gjøre sine Krav gjeldende.[20] Han har næret en ubetinget Tillit til Folkestemningen og sin Sags Styrke, og denne Tillit blev heller ikke skuffet. Udbyttet af Forhandlingerne på Rigsmødet blev den fuldkomneste Stadfæstelse af den gamle Kongearvefølge, — et Slags højtidelig Proklamation af, at Sverres Principer havde sejret, og at man fra alle Sider var bleven enig om at hylde dem. Til dette Møde indfandt sig som Thronprætendenter, foruden Kong Håkon selv, Skule Jarl, Guthorm, Søn af Kong Inge Bårdssøn, Sigurd Ribbung, Søn af Baglerkongen Erling Steinvegg, endelig Sendemænd fra Junker Knut, Jarlen Håkon Galins Søn; derhos mødte næsten alle Rigets geistlige og verdslige Stormænd og de bedste Bønder fra hvert Fylke, så at, som det heder i Sagaen, forstandige Mænd vare enige om, at aldrig var et bedre Udvalg af Mænd kommet sammen i Norge i deres Dage. De offentlige Forhandlinger åbnedes af Erkebiskoppen med en Tale, i hvilken han opregnede de Påstande, der vare fremsatte af de forskjellige Thronprætendenter, og man henskjød sig dernæst i Hensyn på Spørgsmålet om, hvis Påstand der havde Medhold i Loven, under de tilstedeværende Lagmænd. Blandt disse fandtes gamle Birkebejner og forhenværende Bagler, Venner af Håkon Håkonssøn og Venner af Skule; men alle som en udtalte de sig nu derhen, at ifølge den hellige Olafs Lov var Håkon den eneberettigede af alle dem, der gjorde Fordring på Riget. Dagfinn Bonde, Veteranen fra Sverres Tid, der havde deltaget i Slagene i Florevåg mod Øjskeggerne og på Jonsvoldene mod Baglerne, føjede til sit Lovsagn, at «han var rede til at kjæmpe for Håkon og lade sit Liv for ham, om det behøvedes.» Åmunde Remba, Skule Jarls Ven, og Eystein Roessøn, den forhenværende Baglerhøvding, der på selve Mødet bleve sigtede for at have udtalt for Skule, at han var arveberettiget til Norges Rige efter sin Broder, fralagde sig denne Beskyldning med stor Iver. «Mange fagre Gaver har jeg at takke Skule Jarl for,» sagde Åmunde Remba, «men jeg har dog ikke derfor opgivet al Manddom og Sandhed. Thi det ved jeg for Gud, at Kong Håkon er retmæssig Arving efter sin Fader og født og båren til Norges Rige efter sine Forfædre; en anden Sag er, hvad jeg ofte har sagt, at Skule Jarl er ret og lovlig Arving efter sin Broder Kong Inge og født og båren til al den Arv, denne fik med Rette. Men her vil jeg henvende mig til nogle af Eder Biskopper og Eder Lendermænd og opfordre Eder til at vedstå den Tale, I have ført, når vi have drukket sammen hos Jarlen og havt det godt: tilstår nu Sandheden og bekjender, at I ofte have egget Skule Jarl til at gjøre Krav på Norges Krone, så at han, hvis I havde rådet, for længe siden havde begyndt Ufred. Og det skulde jeg ønske, at alle de, der have søgt at stifte mere ondt i denne Sag end Åmunde Remba, nu måtte have et Horn i Hovedet istedetfor en Biskops-Mitra.» Denne direkte Udfordring til de geistlige og verdslige Stormænd, der havde arbejdet på at gjenoptage Programmet af 1164 og støttet Skules Planer, blev ikke besvaret; ingen vovede andet end at bøje sig for den fuldbragte Kjendsgjerning og den rådende Folkeopinion. Erkebiskoppen selv, der ved tidligere Lejligheder åbenbart havde optrådt som en Tilhænger af Skule, sluttede Forhandlingerne med at udtale, at Lagmændenes Mening også var hans. «Skjønt enhver af dem har ytret sig på forskjellig Vis,» sagde han, «har de dog alle været enige i et Punkt, om hvis Rigtighed vi allerede før vare overbeviste, og som vi derfor gjerne tiltræde, nemlig at af alle Nulevende er Kong Håkon alene lovlig arveberettiget til hele Norge efter sin Fader og sine Forfædre.» Også Geistlighedens Formand desavouerede altså sit Parti og opgav gjennem en højtidelig Erklæring de Grundsætninger, for hvilke hans Standsfæller gjennem så lang Tid åbenbart eller hemmeligt havde kjæmpet. Triumfen for den gamle Kongearvefølge og den hellige Olafs Lov var så fuldstændig, at man skulde have ventet, at dette var bleven Slutningsscenen i Thronkrigenes langvarige Drama. Den offentlige Opinion, der længe havde stået usikker mellem de stridende Retninger, havde nu sluttet sig til den ene med så stor Styrke, at den, hvor det gjaldt, kunde fremtvinge en ialfald tilsyneladende Enstemmighed. Ufredsånden syntes således både at savne et rimeligt Påskud til at træde frem pånyt og Kilder, hvoraf den kunde hente Næring.

Skule Jarls aldrig hvilende Ærgjerrighed fremkaldte imidlertid endnu et Efterspil, men et sådant, der netop ved sin Kortvarighed skulde tjene som et nyt Vidnesbyrd om, hvor helt forandret den indre Situation nu var bleven. Han havde på Rigsmødet i Bergen i 1223 fået sig indrømmet en Trediedel af Riget, nemlig alle Frostathingslagens Fylker tilligemed Søndmøre, under Kongens Overhøjhed, men således, at han selv oppebar alle kongelige Indtægter af sin Del og styrede den med fuld kongelig Myndighed. Dette kunde dog ikke tilfredsstille ham; han vedblev at intrigere og at berede Håkon alle de Vanskeligheder, han formåede. Han havde stået den højeste Magt for nær til at kunne slå sig til Ro ved noget mindre; han måtte have Kongenavnet selv, og tilsidst tog han det og begyndte åbent Oprør mod Håkon. Men skjønt det på en Måde lykkedes ham at overraske denne, var det dog fra første Ferd åbenbart, at dette Forsøg på at gjenvække Thronfejderne i Norge var et Træk af en fortvivlet Spiller, der ikke beregner Chancerne, men kaster sig ud i Blinde i Håb om, at Slumpelykken skal hjælpe. Skule havde fremdeles Venner og Tilhængere blandt den højere Geistlighed; men kun få af disse havde Mod til at følge ham på hans sidste Foretagende, og mange, deriblandt Erkebiskoppen selv, stod ham åbent imod; Chorsbrødrene i Nidaros vægrede sig ved at udlevere Olafsskrinet, da Skule vilde lade sig hylde som Konge, og lyste endog Ban over dem, som desuagtet vovede at bringe det ud. Han havde flere af Landets verdslige Stormænd med sig; men Tiden til at danne et aristokratisk Parti som Erling Skakkes var forbi; de, der holdt fast ved ham, synes at have været ledede af rent personlige Grunde, og de fleste af deres Standsbrødre optrådte som hans afgjorte Fiender. Det lykkedes ham heller ikke at skaffe sig en Forbundsfælle i det gamle Stammefiendskab mellem Thrønderne og Vikverjerne, der i de nærmest forudgående Tider måske havde været Borgerkrigenes rigest strømmende Kilde; også den synes nu at have været nær ved at tørres ud. Skules Æt hørte til de mest ansete i det Throndhjemske; i denne Del af Landet havde han længe styret som en næsten helt uafhængig Hersker, og her havde han vistnok også sine fleste Venner; men Thrønderne vare altfor konservative og havde altfor længe kjæmpet under Birkebejnernes Fane, til at den store Mængde af dem kunde ville slutte sig til ham, når han søgte at vriste Kronen fra Sverres Sønnesøn. Det heder også, at da han lod sig give Kongenavn på Ørethinget og flere af hans Rådgivere og fornemste Tilhængere (deriblandt Lagmanden Åmunde Remba, som nu kom frem med, hvad han ikke havde turdet være bekjendt på Rigsmødet i Bergen) holdt-lange Taler, hvori de søgte at godtgjøre hans Adkomst til Riget, var der kun få af de Tilstedeværende, der fandt, at de havde Ret i, hvad de sagde. Heller ikke Vikverjerne viste længer nogen Tilbøjelighed til at tage Del i Planer, der gik ud på Rigets Sønderlemmelse. Skules Foretagende havde således ingen Støtte i Opinionen eller de rådende Interesser, og et eneste Nederlag var nok til at tilintetgjøre ham. Næsten alle hans Tilhængere forlod ham; han blev forfulgt og fældet i sit Skjulested som et Vilddyr, og dette dybe Fald af en Mand, der engang havde været meget yndet, og som efter Sagaens Udtryk besad mange Egenskaber, der pryde en god Høvding, men hvis Ulykke det var, at han kom til at repræsentere en Retning, mod hvilken Folkets og Tidens Ånd havde vendt sig, blev det sidste Optrin i de norske Borgerkrige.

Betragtningen af den langvarige og næsten uafbrudte Ro, der nu påfulgte, tjener til at stadfæste, hvad der i det Foregående er bleven udviklet om Borgerkrigenes indre Sammenhæng. Man får ofte, under Gjennemlæsningen af Beretningerne om disse mere end hundredårige Kampe, et Indtryk af en Forvirring, hvori enhver Tråd eller Tanke synes at slippe; man fristes til at tale med Dahlmann[21] om «die unverwüstliche Kampflust, die ohne alle Rücksicht auf den Gegenstand auf diesem Boden wucherte»; man fristes til at forestille sig, at når en enkelt Gang Striden synes at antage en principiel Charakter, så er dette et af tilfældige Omstændigheder tilvejebragt skuffende Skin, medens Borgerkrigene i Hovedsagen skulde have været blotte Ætte- og Stammefejder, i hvilke de almene politiske Principer eller Tendentser kun spillede en underordnet og udvortes Rolle, så at Partierne stundom ligefrem kunne synes at bytte Plads og at optræde i afgjort Modsigelse med, hvad man skulde tro måtte være deres Program. Men når det gjelder at forklare, at den voldsomme Gjæring i Slutningen af det 12te og Begyndelsen af det 13de Århundrede afløses af en så fuldstændig indre Hvile, indser man dog, at denne Opfatning ikke slår til. Også efter Skules Fald frembød der sig Lejligheder for Kamplysten til at gjøre sig gjeldende, om den fremdeles havde været tilstede. Det er tydeligt, at denne Kamplyst, trods alt det tilsyneladende Regelløse og Tilfældige i Måden, hvorpå den ytrede sig, alligevel har havt sin Hovedkilde i en indre Modsætning, og at alle de små Grunde, der trådte så sterkt frem under Borgerkrigene, ikke formåede at holde den vedlige, da denne store Grund havde ophørt at virke. Fylkesaristokratiets sidste Forsøg på at hævde sig en selvstændig Magtstilling havde endt med at opløse det og rykke det op med Roden. Det gjaldt ikke længer for Kongedømet at sejre, men kun at udnytte Sejren, at sikre den vundne Position ved Mådehold og Fasthed, og ingen kunde være bedre skikket til at udfylde denne Opgave end Håkon Håkonssøn, der ikke blot ved den ydre politiske Situation, hvori han blev stillet, men endog ved sin Personlighed synes i visse Måder at minde om Ludvig den Fjortende.

Vi have i det Foregående omtalt det Svar, han som otteårig Gut gav den gamle Birkebejn, da denne fortalte ham, at hans Ret var ham fradømt på Thinget, og hvilket vakte såmegen Forundring hos alle Tilstedeværende. Sagaen har opbevaret flere slige Træk, der vidne om, hvor tidlig hans Forstand modnedes, hvor gammelklog han var allerede som lidet Barn. Han var opdraget i en urokkelig Overbevisning om sin Ret til at blive Landets Konge; han voxede op blandt Veteranerne fra Sverres Tid, som vare gjennemtrængte af dennes Grundsætninger, og af hvem han modtog disse Grundsætninger som et ferdigt System, hvis Gjennemførelse alene kunde være et Tidsspørgsmål; han stod fra først af i en klar og grej Situation, og deraf prægedes hans hele Personlighed. Skules og hans Tilhængeres uophørlige Machinationer henrev ham aldrig til noget voldsomt eller uoverlagt Skridt; han gav efter, sålangt han kunde, og lod dem handle, ubekymret, som det synes, for det endelige Udfald; medens Skule indlod sig i Forbindelser, der nødvendigvis måtte forudsættes at have en forrædersk Hensigt, vedblev han dog i det Udvortes at vise ham Tillit og foretog sig intet, hvori Modstanderne kunde se en Udfordring, eller som kunde tydes som Tegn på, at han frygtede dem og deres Intriger. Man begyndte at tro, at hans Charakter Var svag og ubestemt; det blev sedvanligt i Skules Lejr at kalde ham «Håkon Søvn». Men da det kom til den afgjørende Krise og det blev uundgåeligt at slå til, viste hatt sig dog både rask og beslutsom. Han savnede ikke Kraft; men han forstod fremfor alt at vente, og hvad der fremfor alt gjorde ham sterk, var den Sindsro og Ligevegt, der udmerkede ham, og som havde sin Rod i hans aldrig svigtende Følelse af at have Retten og Folkemeningen på sin Side. Hans Skikkelse kan i Storhed eller poetisk Glans ikke på langt nær måle sig med de mest fremragende af hans Forgjængeres, hvis Verk han må siges i Hovedsagen at have bragt til Afslutning; men han fyldestgjorde den Situation, i hvilken han var stillet, og den krævede ikke Sverres Geni eller Olaf’ernes Enthousiasme og brændende Energi; det var nok at være, hvad han var: en klar, sikker og samlet Personlighed, på engang mådeholden og fast, opfyldt af Følelsen af det Ansvar, der påhvilede Kongedømet som Folkets og Statens Repræsentant og Håndhæveren af Lov og Ret og gode Seder, virksom for at opretholde Norges Anseelse i Krig og Fred, veltalende, oplyst (bene literatus) og verdig i sin ydre Optræden.

Efter Skules Fald mødte han ingen Modstand længere i Landet; alt underkastede sig ham; men han benyttede sig af sin Sejr med stor Mildhed og lod ingen Straffedom gå ud over dem, der havde taget Del i Oprøret. Han havde havt sine indflydelsesrigeste og virksomste Fiender blandt den højere Geistlighed; alligevel viste han, også efterat være kommet i ubestridt Besiddelse af Magten, stadig stor Ærbødighed og Velvilje ligeoverfor Kirken og var så ivrig for at befordre de kirkeligreligiøse Interesser og så gavmild mod geistlige Stiftelser, at det blev sagt til hans Ros, at siden Olaf den Hellige ingen Konge havde lagt såmegen Vind på at styrke Christendomen i Norge som han.[22] Men på samme Tid fastholdt han de af Sverre opstillede Grundsætninger i Hensyn på Forholdet mellem den verdslige og geistlige Myndighed og lod sig ikke bevæge til noget Skridt, der kunde tydes som en Opgivelse af disse Grundsætninger, ifølge hvilke Kongedømet ikke blot var fuldkommen uafhængigt ligeoverfor Kirken, men endog forpligtet til at føre det øverste Tilsyn med denne. Han var kommen på Thronen i Kraft af den gamle Arvefølgeorden, der stillede uegte Kongesønner lige med de egte; han repræsenterede ligesom Sverre den hellige Olafs Lov, ifølge hvilken Kongeverdigheden var en Ættebesiddelse, en Harald Hårfagres Mandslinje tilkommende Ret, der ikke trængte noget Samtykke eller nogen kirkelig Sanktion for at træde i Kraft; men også deri fulgte han den af Sverre anviste Vej, at han, medens han fastholdt den gamle nationale Opfatning af Kongedømet, hvor det gjaldt at hævde dettes Uafhængighed og Beroen på sig selv, samtidig søgte at tilegne det den Glands og ophøjede Stilling, der flød af de moderne europæiske Theorier om dets guddomelige Oprindelse, og at give det en bredere Basis ved Hjælp af disse Theorier. Han ønskede at blive kronet og sammenkaldte et Par År efter Skules Fald Biskopperne til et Møde, hvor han fremsatte Begjering om, at de vilde skrive med ham til Paven for at opnå Tilladelse til at lade Kroningen foretage. Men da Biskopperne prøvede på at udnytte denne Lejlighed til Fordel for sit gamle hierarchiske Program og henstillede til ham at sverge den samme Kroningsed, som Magnus Erlingssøn havde svoret, mødte han dem med et bestemt Afslag. «Dersom jeg sverger en slig Ed som Kong Magnus», svarede han, «da vilde, tykkes det mig, min Hæder ved Kroningen minke istedetfor at voxe; thi Kong Magnus brød sig ikke om, hvad han gjorde, for at opnå, hvad han ingen Ret havde til. Med Guds Hjælp skal jeg nok ikke behøve at kjøbe af Eder, hvad Gud retteligen har kåret mig til efter min Fader og mine Forfædre, og det skulle I sandeligen vide, at enten skal jeg ved Guds Miskund komme så frit og frelselig til Kronen, at jeg kan bære den uden trykkende Bånd eller Betingelser, eller så skal den aldrig komme på mit Hoved».[23] Det er bekjendt, at Håkon siden på egen Hånd henvendte sig til Paven, der imødekom hans Ønske og sendte Kardinal Villiam af Sabina til Norge for at udføre Kroningen, og at de norske Biskopper gjennem dennes Mund gjorde et nyt Forsøg på at få Kongen til at aflægge den samme Kroningsed, som Magnus Erlingssøn havde svoret. Også dette Forsøg afvistes på en fast og verdig Måde. Kong Håkon lod Kardinalen vide, at han ikke vilde kjøbslå med ham om Kroningen, og at han heller ingen Krone vilde bære end formindske sine Arvingers Ret og pådrage sig nogen Ufrihed. Og derved blev det; de norske Biskopper måtte finde sig i, at den samme Konge, der byggede såmange Kirker og viste såmegen religiøs Iver, alligevel ikke vilde opgive noget af Kongedømets gamle Ret ligeoverfor de hierarchiske Tendentser, og at han modtog den kirkelige Indvielse, ikke som en Nådegave, men som den, der ved Fødselen havde Fordring derpå.

Skjønt Håkon selv var uegtefødt, erkjendte han dog, at den gamle Regel, hvorefter uegtefødte Kongesønner gjaldt som ligeberettigede med de egtefødte, ikke længer stemte enten med Tidsånden eller med den Opfatning, han selv vilde gjøre gjeldende af Kongedømet som en guddomelig Indstiftelse. I 1240, da han beredte sig til den afgjørende Kamp mod Skule og forinden vilde have Thronfølgen bragt på det rene, forbigik han derfor sin eldste Søn, der var født udenfor Egteskab, og lod den yngre egtefødte hylde som sin Eftermand. Hermed var altså en af de i Overenskomsten af 1164 udtalte Grundsætninger indtil en vis Grad accepteret og anerkjendt af den sejrende Part, og det samme skete siden med et andet i hin Overenskomst opstillet Princip, nemlig Førstefødselsretten og Kongedømets Enhed og Udelelighed. Kong Håkon synes længe at have været utilbøjelig til at indgå på denne Reform, som flere formående Mænd i hans Omgivelse, og navnlig da Biskopperne med Erkebiskoppen i Spidsen, ønskede at få gjennemført; han havde i sit Egteskab to Sønner, og sålænge disse endnu levede, kunde han ikke overtale sig til at gjøre nogen Forskjel mellem dem eller til at fravige den gamle Regel. Men denne Hindring bortryddedes ved den enes Død, og nu (1260) blev efter Kongens egen Foranstaltning og med Samtykke af alle Biskopper, Lendermænd, Lagmænd og andre Tilstedeværende på Frostathinget vedtaget en ny Successionslov, der som sin første Regel udtalte, at «den skal være Konge i Norge, som er Norges Konges eldste egtefødte Søn, odelsbåren til Land og Thegner».[24] «Er ikke egtefødt Søn til», heder det videre, «da skal Kongens Søn være Konge, om han end ikke er egtefødt, og er ingen af disse til, da skal den være Konge i Norge, som er odelbåren og nærmest i Arv og derhos af Kongernes Æt. Efter Kongens Frafald skal Kongsemnet tilligemed alle Biskopper, Abbeder, Hirdstyrere og Lagmænd og hele Hirden være selvstevnt at søge nord til den hellige Olaf, og Hirdstyrerne skal nævne med sig 12 af de forstandigste Bønder i hvert Biskopsdøme og give sig på Rejsen inden den første Måned efterat de have spurgt Kongens Død. Derpå skal Kongsemnet lade tilstevne Ørething, og der skal han tages til Konge og til sverge sine Thegner Lov og Ret, hvorimod de skulle tilsverge ham Land og Thegner». Man ser, at denne Arvefølgelov på en Måde kan kaldes en Sammenstøbning af de gamle Vedtægter, der sammenfattedes under Navn af den hellige Olafs Lov, og de nye Regler, der vare blevne opstillede ved Overenskomsten af 1164. Førstefødselsretten og den egte Fødsels Fortrin optoges fra denne; men medens de uegtefødte Kongesønner ganske udelukkedes i 1164, stilledes de nu i anden Arvegangsklasse. Bestemmelserne om Høvdingmødet i Throndhjem efter hver Konges Død er tildels ordlydende de samme i Gulathingslovens § 2 og i Arvefølgeloven fra 1260; men medens der i hin Lovparagraf er tillagt de mødende geistlige og verdslige Stormænd med Biskopperne i Spidsen en Ret til at prøve Thronkandidaternes Adkomster, vrage enhver, som de ikke finde skikket til at beklæde den kongelige Verdighed, og gå helt udenfor de Arveberettigedes Række, om dem så synes, have de efter Successionsordenen af 1260 kun den Opgave at hylde det lovlige Kongsemne. Erling Skakke og Erkebiskop Eystein havde indført et Slags Valgkongedøme; Håkon derimod fastholdt i den af ham istandbragte Thronfølgelov Arveligheden på det strengeste. Denne Lov betegnede en Reform i Kongedømets Væsen; men Reformen udgik fra Kongedømet selv; den gjorde hverken ved den Måde, hvorpå den blev gjennemført, eller ved sig selv nogetsomhelst Skår i dets Uafhængighed; det blev tvertimod styrket derved, at de i den ældre Arvegangsorden indeholdte Frø til indre Splittelser, hvori de geistlige og verdslige Stormænd med Fordel kunde indblande sig, nu vare bortfjernede. Kirken fejrede på en Måde en Triumf, idet Principerne om Førstefødselsretten og den egte Fødsels Fortrin, for hvilke den stadig havde kjæmpet, nu bleve anerkjendte. Det måtte være en Tilfredsstillelse for Hierarchiets Forkjæmpere, at Overenskomsten af 1164, som de selvfølgelig aldrig tabte afsyne, tildels fik fornyet statsretlig Gyldighed; men det Væsentlige var taget bort: at den afdøde Konges Krone skulde ofres til St. Olaf som Tegn på Kongedømets Underkastelse under Kirken, og at Biskopperne skulde stå i Spidsen for et Valgkollegium, i hvis Hånd Thronens Besættelse var lagt, og som ved enhver indtrædende Thronledighed kunde stille sine Betingelser.

Medens Kirken gik fremad i ydre Glans og Velmagt under Håkon Håkonssøns Styrelse, lykkedes det den altså ikke at opnå nogen væsentlig Magtforøgelse eller at sprænge de Skranker, som den under Erkebiskop Eystein for en Stund havde overskredet, men indenfor hvilke Sverre atter havde vist den tilbage. Håkon fastholdt vel ikke i hele sin Skarphed Sverres Påstand, at det tilkom Kongedømet at besætte Biskopsstolene; han synes i Regelen at have overladt Valgretten til Domkapitlerne; men man ser på den anden Side, at han stadig gjorde gjeldende, at Kongens Samtykke var nødvendigt for at give Valget Gyldighed.[25] Man ser fremdeles, at han fastholdt den af de norske Konger fra gammel Tid øvede Myndighed til at give Kirken Love. Han optrådte selv som kirkelig Lovgiver; det kan ansees som utvivlsomt, at den ældre Frostathingslovs Christenret er istandbragt ved hans Omsorg, og at det er til den, der sigtes, når der i en senere Retterbot tales om «den Christenret, som den verdelige Herre, Kong Håkon den Gamle, og Hr. Sigurd, Erkebiskop i Nidaros, med de bedste Mænds Råd og Samtykke forordnede at skulle gjelde».[26] Om denne Christenret har man igjen fuld Grund til at antage, at den i Hovedsagen har stemt overens med Erkebiskop Eysteins «Guldfjeder», hvis Gyldighed Kong Sverre ikke havde villet anerkjende.[27] Den er, som man allerede heraf kan slutte, ulige mere afpasset efter Kirkens Interesser og den almindelige kanoniske Lovgivning end nogen af de eldre norske Christenretter, og da Håkon ikke indskrænkede sig til at få den vedtaget inden Frostathingets Lagdøme, men tillige synes at have ophøjet den til et Slags Normal-Kirkelov for hele Norge, så at samtlige eldre Christenretter ved den i det væsentlige sattes ud af Kraft,[28] var dermed ganske vist i det Enkelte mange Fordele opnåede for den norske Kirke. Men på den anden Side måtte den finde sig i at se tilsidesat, hvad der var en af Hierarchiets Hovedfordringer, og hvad der i Hovedsagen forlængst var gjennemført i de fleste andre europæiske Lande: Fordringen på selvstændig Lovgivningsmyndighed i alt, hvad der vedkom de kirkelige Forhold, uden Indblanding af nogen verdslig Statsmagt, enten Kongedømet eller Folket. Erkebiskop Eysteins Christenret blev gjort til gjeldende Lov i Landet; men det var i Kongens Navn det skete; hans Ret til at føre det øverste Tilsyn med den norske. Kirke og dens Lovgivning blev på en eklatant Måde hævdet. Også i Hensyn på den af Kirken krævede selvstændige Dommermyndighed synes det gamle Forhold i alt væsentligt at være bleven fastholdt. Vel udtalte Kardinal Villiam af Sabina i et af ham under hans Ophold i Norge udstedt Brev, at han fandt den norske Kirke i fuld og fri Besiddelse af Jurisdiktionen i alle åndelige Sager og over alle Geistlige; men, hvorledes nu end Sammenhængen med denne Erklæring bør opfattes, så er det vist, at det ikke forholdt sig så, da de på hin Tid gjeldende Christenretter ikke indeholde noget Spor af Tilværelsen af særlige geistlige Domstole, men tvertimod med Bestemthed forudsætte, at kirkelige Sager, forsåvidt de kom til Rettens Afgjørelse, pådømtes ved de almindelige verdslige Domstole.[29]

Den norske Kirke under Håkon Håkonssøns Styrelse stod således ingenlunde på Højde med andre Landes, endog de skandinaviske Nabolandes Kirker[30] og havde ikke på langt nær nået det Mål af «Frihed», som de hierarchiske Grundsætninger krævede. Men, når den nu vilde arbejde sig frem til dette Mål, måtte den vælge andre Veje end dem, på hvilke den i Århundredet forud havde slået ind. Den måtte prøve på at opnå hos Kongedømet ved Lempe, hvad der ikke længer kunde være Tanke om at afnøde det ved Magt. Hierarchiets Førere have ganske vist ikke kunnet være synderlig vel tilfredse med en Konge, der holdt så strengt over sin Myndighed og viste sig så gjennemtrængt af Sverres Grundsætninger. Man ser også, at der stundom fandt en temmelig alvorlig Spænding Sted mellem ham og Biskopperne. Men disse turde dog aldrig lade det komme til noget åbent Brud og formåede aldrig at berede ham nogen virkelig Vanskelighed. Han var og blev Situationens Herre og kunde, som ingen norsk Konge før ham, frit råde over Landets Kræfter. Det er bekjendt, at han brugte denne sin Magt på en Måde, der viser, at, hvis han nærede høje Forestillinger om Kongedømets Ret, nærede han ikke mindre høje om dets Pligter. Han lod ingen Lejlighed gå forbi til at hævde Norges Anseelse ligeoverfor Nabostaterne; han udrustede store Krigstog for at sikre dets gamle Besiddelser, og skånede sig aldrig selv, men var med overalt, hvor det gjaldt. Hans krigerske Foretagender førte vel ikke til noget stort Resultat, ja, det kom endog under dem tilsyne, at Norge ikke længer uden Vanskelighed formåede at opretholde sit Herredøme over Vikingernes gamle Farvande. Men disse Krigstog fornyede dog hos Folket Minderne fra dets nationale Heltetid, og Håkons Optræden i Spidsen for de talrigste Flåder, der nogensinde vare udgåede fra Norge, og hvorved ialfald et Skin af Landets fordums krigerske Velde blev bevaret, måtte forøge Ærefrygten for et Kongedøme, der repræsenterede Staten på en så verdig Måde.

Ikke mindre skikket var hans indre Styrelse til at virke i denne Retning, og her fandt han for sig et Felt, der bedre passede med hans Charakter og Begavelse. Han var «bene literatus», havde, som alle Sverres Ætmænd, modtaget et Slags lærd Opdragelse og viste som Konge stor Sands for Oplysning og Literatur. Hans Hof var et Midtpunkt for Nationens åndige Liv, og der udgik herfra, ved hans Impuls, en ny Retning i den norrøne Literatur, som efterhånden blev den herskende. Han udfoldede ved højtidelige Lejligheder, således navnlig ved hans egen og Sønnens Kroning, en overordentlig Pragt og lod Kongedømet fremtræde med en ydre Glands, der ikke kunde forfejle at gjøre sin Virkning. Han var utrættelig i at lade opføre nye Kirker og Klostre, ofte på egen Kostning, og forskjønnede Landets Byer ved mange stadselige Bygverker, og hvor stor Vegt Samtiden lagde på denne Virksomhed, kan sees af hans Saga, der slutter med at opregne alle disse «velgerdir».[31] Han var meget lovkyndig og forbedrede, som det heder, Loven og Landsretten i mange Henseender. Hans Virksomhed i denne Retning fremkaldtes ikke blot ved et personligt Kald; det var en Opgave, som Tidsånden og Landets indre Forhold havde lagt tilrette for ham. Enhver dyberegribende social eller politisk Omvæltning hos et Folk drager i Regelen en ny Legislation efter sig, og en sådan Omvæltning var nu fuldbyrdet hos det norske Folk. Thronfejderne i det 12te og 13de Århundrede kan betragtes som en Krise, der bragte for Dagen Resultaterne af den gjennem lange Tider fortsatte indre Omdannelse af det hele Samfund, hvortil Grunden allerede var lagt ved Rigets Samling og Christendomens Indførelse. Det måtte blive iøjnefaldende, efterat denne Krise var indtrådt, at de gamle Retsvedtægter, der vare tilblevne på en Tid, da Landet var delt mellem Konføderationer af aristokratiske Ætter, og som forudsatte en virksom Selvstyrelse inden hver enkelt af disse Kredse, for en stor Del vare sunkne ned til betydningsløse Former eller endog ligefrem stod i Strid med Forholdene og Opinionen, nu da hine Ættekredse vare sprængte eller degraderede og nivellerede og den lokale Selvstyrelse som Følge heraf savnede de nødvendige Organer. Det er derfor hvad man på Forhånd måtte vente, når Borgerkrigenes Tidsrum efterfølges af en Periode, der især er charakteriseret ved omfattende legislatoriske Arbejder. Man har Grund til at antage, at Håkon begyndte sin Virksomhed som Lovreformator næsten umiddelbart efterat han ved Skules Fald var kommet i hel og sikret Besiddelse af Riget, og at han fortsatte den gjennem en lang Række af År. Allerede i 1244 synes han at have istandbragt et Slags revideret Udgave af Frostathingsloven, som optog Erkebiskop Eystejns Christenret i det væsentlige uforandret, og hvis Hovedformål var at få ophævet Striden mellem de to tidligere jævnsides gående Recensioner af Loven, — den under Magnus Erlingssøn vedtagne og den gamle, som Sverre havde påberåbt sig, og som han og hans Tilhængere alene vilde have betragtet som den gyldige. Sexten År senere (1260) kom en ny Omarbejdelse af den samme Lov istand, og ved denne Lejlighed indtoges i Loven en Række vigtige Retterbøter, der navnlig gik ud på at drage knappere Grændser for Retten til Blodhævn og at standse de ødelæggende Ættefejder, som vare en Følge af den gjengse Skik at hævne et begået Drab ikke på Drabsmanden selv, men på den gjæveste og mest ansete af hans Frænder.[32] Denne Reform havde en afgjort principiel Betydning; den var Indledningen til en indgribende Omdannelse af det norske Retsvæsen i Overensstemmelse med de forandrede sociale Forhold og en nyere Tids mere humane Grundsætninger, og som en sådan Indledning må den vistnok også have fremstillet sig hos Kong Håkon selv. Han må have foresat sig at gå videre i den engang indslagne Retning. Men fra Tanken om at undergive samtlige norske Provinciallove en Række Reformer, der selvfølgelig måtte blive at gjennemføre på en ensartet Måde i dem alle, var det ikke langt til Tanken om at smelte dem fuldkommen sammen og give Rigets Enhed et nyt Udtryk i Lovgivningen. Vi have ovenfor omtalt, at den i 1244 i den reviderede Frostathingslov optagne Christenret må formodes at være bleven gjort gjeldende også i Rigets øvrige Lagdømer; de Retterbøter, der ved denne Lejlighed og i 1260 bleve optagne i den samme Lovbog, indledes med en Henvendelse til alle Norges Indbyggere, og i den nyere Landslov er det også udtrykkelig sagt om dem, at de bleve givne for hele Landet. Man kan efter dette ikke finde det usandsynligt, at allerede Håkon har tænkt på at tilvejebringe Enhed mellem de i Landet gjeldende forskjellige Lovgivninger.[33] Gjennemførelsen af en sådan Plan krævede imidlertid vidtløftige Forarbejder; Kong Håkon selv, hvis Styrelse var optaget af såmange andre Sysler, kom ikke videre end til de indledende Skridt, medens Opgaven: at fortsætte og fuldende den begyndte Revision af Lovene og i Sammenhæng dermed at samle dem til en Helhed, tilfaldt hans Søn, der også viede alle sine Kræfter til denne Opgave.

Kong Magnus Håkonssøn åbnede sin Styrelse med en Handling, der kunde siges at være et afgjørende Brud med Landets krigerske Fortid, idet han opgav de Besiddelser i Vesten, for hvis Skyld endnu hans Fader på sin gamle Alder havde underkastet sig et Krigstogs Farer og Besværligheder, og som havde spillet en så stor Rolle i Norges eldre Historie. Det var måske det klogeste, han kunde gjøre; men man føler sig mere tiltalt af den gamle Konges Kampiver, hvor det gjaldt at opretholde Landets krigerske Navn, end af den unges forsigtige Erkjendelse af, at Tiden nu var kommen, da det norske Statsskib måtte stryge sine Sejl. Han kunde ikke «lide den salte. Sø og så den sterke Bølge», heder det om ham i Kjæmpevisen; hans Retning var så afgjort fredelig, hans Fromhed grændsede så nær til Svaghed, at han neppe vilde have kunnet fyldestgjøre sin Opgave som Landets Styrer ligeoverfor det gamle Høvdingaristokrati; men for det Bondesamfund, der var voxet op, eftersom de gamle Stammer visnede, var han en god Konge.

Da han havde fået Fred med Skotland, gav han sig strax i Ferd med Lovreformen, om hvilken han siden koncentrerede sin Virksomhed. I Årene 1267—69 drog han om på de fire Lagthing og fik sig her overdraget en almindelig Fuldmagt, idet Folket på hvert Lagthing «dømte sin Lovbog til hans Behandling, så at han kunde borttage eller tilføje det, der tyktes ham passende, efter de bedste Mænds Skjøn».[34] Han lod dernæst en ny almindelig Lovbog udarbejde og rejste, da denne var ferdig, atter om på Lagthingene i Årene 1273—76 og fik den vedtagen, uden at der synes at have været Spørgsmål om nogen Forhandling eller nogen Indgåen på enkelte Punkter, idet man har anseet sig som bunden ved den forud givne Fuldmagt og den højtidelige Vedtagelse kun har været betragtet som en Formalitet.[35] Alene Geistligheden, som ved denne Tid i Erkebiskop Jon Raude havde fået en mere end sedvanlig myndig Leder, gjorde Vanskeligheder, og Magnus gav også efter for denne Modstand, så at Christenretten udelodes af hans Lovbog, der kun i almindelige Udtryk omtaler Grændserne mellem den geistlige og verdslige Myndighed. Hele Måden, hvorpå den nye Lovgivning iøvrigt istandbragtes, vidner på det mest iøjnefaldende om, hvor fuldstændigt det havde lykkets Kongedømet at indtage de gamle Høvdingætters Plads i Opinionen, hvor ubegrændset Folkets Tillit var til det, hvor vant man var bleven til at betragte det som sin naturlige Verge og Forsvarer, og hvor nær Kilderne til et fortsat offentligt Liv vare ved at tørre rent ud. Der var, udenfor Geistligheden, ingen politisk Ærgjerrighed længer, ingen politiske Interesser, siden Aristokratiet havde ophørt at være ledende på Thingene og i Folkets engere Kredse; den menige Bondealmue havde, overladt til sig selv, kun Ønsket om Fred og lovlig Orden og kunde ikke have noget imod at få, lige godt på hvad Måde, Loven forbedret, så at den var såmeget mere skikket til at beskytte den Enkeltes Frihed og Ejendom, og i så Henseende fortroede man sig ubetinget til Kongedømet, der heller ikke skuffede den Tillit, som blev vist det.

Magnus Lagabøters nye Landslov kan ikke, når man ser hen til de Kilder, hvoraf den kunde øse, gjelde som noget Mesterverk af Lovgivervisdom eller juridisk Fremstillingskunst.[36] Skjønt den havde været forberedt gjennem en længere Række af År, bærer den dog Præget af at være fremkommet for tidligt og inden den endnu havde undergået en tilstrækkelig Gjennemarbejdelse. Hovedmassen af dens Indhold er optaget fra de eldre Love (især vistnok Frostathings- og Gulathingsloven), ofte omredigeret, men stundom næsten ordlydende og i en Form, der ikke rigtig kan have passet med de dagjeldende Forhold;[37] man savner Bestemmelser i Hensyn på flere vigtige Spørgsmål; somme af de skete Forandringer ere kun delvis gjennemførte eller blot antydede uden at være udførte; andre ere gjorte i Form af Tillæg og Tilføjelser, der stå for sig uden at være sammenarbejdede med Lovens øvrige Indhold til et harmonisk Hele; sommesteds leveres Prækener og moralske Forelæsninger.[38]

Alligevel er det ikke tvivlsomt, at den nye Lov i flere Henseender var et Fremskridt for Landet og bidrog til at forbedre den menige Mands Vilkår. Selve den Omstændighed, at nu en og samme Lovgivning gjaldt over det hele Rige, måtte virke til at gjøre Retssikkerheden større. I samme Retning virkede det, at den af Håkon Håkonssøn begyndte Reform i Hensyn på det gamle Blodhevns- og Ættebodvæsen fuldstændig gjennemførtes, at Blodhevnen ligefrem og for alle Tilfælde blev forbudt, og at Ættebøderne ganske afskaffedes, så at herefter Mandeboden kun blev at udrede af Drabsmanden til den Dræbtes Arving, medens efter de eldre Love begges Frænder skulde deltage i at udrede og modtage den efter de i de såkaldte «saktal» opstillede meget vidtløftige og komplicerede Beregninger; således bleve mange Retsstridigheder undgåede, der måtte være en Følge af, at enhver Person inden Saktallet havde sin lovlige Andel af Mandeboden at kræve, og det blev lettere at få istandbragt fuldkomment Forlig mellem begge Parter, da der nu kun handledes mellem to Personer, Drabsmanden og den Dræbtes Arving, medens man forhen nøje måtte agte på, at ingen af dennes Frænder inden Saktallet blev forbigået.[39] En større Lighed for Loven opnåedes derved, at det gamle Klassesystem i Hensyn på den personlige Ret, der tjente som Målestok ved Bestemmelsen af Bøderne for enhver Legemseller Æresfornærmelse, blev ophævet, medens det overlodes til et Skjøn af visse af Retsforstanderen opnævnte Mænd at fastsætte i hvert enkelt Tilfælde disse Bøders Størrelse; ved dette Skjøn har ganske vist fremdeles Hensynet til den Fornærmedes Stand spillet en vigtig Rolle, så at Boden er bleven større, når Fornærmelsen var tilføjet en Lendermand, end når den var tilføjet en simpel Bonde; men man var dog ikke længer bunden til et bestemt Forhold, som ved den eldre Lovgivning, og havde friere Adgang til at tage Hensyn til de Fornærmelsen ledsagende Omstændigheder.[40] Også i andre Henseender blev Bods- og Straffesystemet modificeret, så at det stemte bedre overens med Billighed og en nyere Tids humane Grundsætninger; der lempedes på den stive Formalisme, som udmerkede Rettergangen efter de eldre Love, og de offentlige Domstole fik sig tildelt et mere vidtstrakt Virksomhedsfelt, — en Myndighed til i visse Tilfælde at granske de dem forelagte Tvistemåls faktiske Omstændigheder og afpasse Dommene derefter, hvilken de gamle Love ikke havde kjendt, og hvorved det navnlig måtte blive lettere for Folk i ringe Kår at komme til sin Ret ligeoverfor Mægtige eller Højtstående.[41]

Magnus Lagabøters Landslov udviser overhovedet, om den end har lånt Hovedmassen af sit Indhold fra Provinciallovene, en Række betydningsfulde Differentspunkter ligeoverfor disse. Vi finde optaget i den nye Retsgrundsætninger, vi se udtalt og delvis gjennemført en Opfatning af Statsmyndighedens Væsen og Omfang, helt forskjellig fra den, der kommer tilsyne i de ældre Love. Alligevel vakte den intet Misnøje og stødte ikke på nogen Modstand, enten ved sin første Fremtræden eller senere, fordi de Forandringer, som ved den gjennemførtes i Retsvæsenet, vare forberedte ved en forudgående Omdannelse af de sociale og politiske Forhold, og fordi de nye Grundsætninger, som den opstillede, havde Støtte i en Opinion, der var bleven til under Påvirkning af denne Omdannelse.

Når således Landsloven ophævede det i de eldre Love så skarpt gjennemførte Klassesystem i Hensyn på den personlige Ret, fulgte den kun en Udvikling, hvorved Adskillelsen mellem de forskjellige Samfundsklasser allerede faktisk var udjævnet, eller hvorved denne Adskillelse ialfald havde tabt sin tidligere Skarphed og Betydning for det offentlige Liv. Det højere Aristokrati (Lendermandsætternes) holdt på at dø ud eller at gå op i en fuldkommen afhængig Hofmands- og Embedsmandsklasse; det lavere (Høldernes) var bleven for talrigt, dets Ejendome for meget udstykkede, til at det kunde hævde en aristokratisk Rang inden Samfundet eller repræsentere andre Interesser end dem, der hørte det private Liv til. Samfundet kunde ikke dermed siges at være nivelleret; der var Standsforskjel, men denne havde nu næsten kun en ydre eller konventionel Charakter; der var Fornemhed, men Fornemheden var ikke længer en politisk Magt; det måtte følgelig synes tilstrækkeligt at overlade det til et Skjøn eller til Opinionen at tage Hensyn til den i hvert enkelt Tilfælde, medens lovbestemte Fortrin for den ene Samfundsklasse fremfor den anden ikke længer svarede til Forholdene.

I Sammenhæng hermed stod nu dernæst de ved Landsloven gjennemførte Forandringer i Hensyn på Odelsvæsenet. Medens de eldre Love havde krævet, for at en Jord skulde gjelde som sin Besidders Odel, at den havde tilhørt hans Æt gjennem en Række af Generationer, blev der nu fastsat en vis kortere Termin (af 60 År), inden hvilken Ejendomen til Jord altid blev Odel; på den anden Side blev den Forkjøbsret, som de eldre Love tilkjendte Odelsarvingerne til en Gård, og ifølge hvilken Gården først måtte bydes dem til Salg, inden den med fuld Retsvirkning kunde selges til andre, udvidet derhen, at Odelsarvingerne skulde kunne lade Gården gå fra sig, når den blev dem lovbuden, og alligevel have Adgang gjennem en længere Række af År til at indløse den for en ved et Skjøn fastsat Taxtsum.[42] Man ser let, hvorledes en ny Opfatning af Odelen kommer tilsyne i disse Forandringer, og hvorledes denne nye Opfatniog hænger sammen med den i det Foregående skildrede Omdannelse af det norske Samfund. Idet Høldsklassen mere og mere nærmede sig til at blive en Almue i Kår og Interesser, har Odelen faktisk ophørt at være, hvad den engang var: Grundlag for en aristokratisk Magtstilling. Hvad der endnu ifølge de eldre Love fremstiller sig som dens væsentlige Betydning: — at den stemplede Ættens Ejendom som Stamgods, at den kunde gjelde som Vidnesbyrd om Ættens urgamle Frihed og Anseelse, dens adelige Skjold så at sige, — blev derfor efterhånden et mere underordnet Hensyn, og hermed stemmer det, at den nyere Lovgivning afkortede Tiden, inden hvilken en Ejendom blev Odel. Til Gjengjeld trådte den rent privatretlige eller økonomiske Side ved Odelen såmeget sterkere frem; det væsentlige blev, — ikke hvad der fra et aristokratisk Standpunkt måtte fremstille sig som Hovedsagen: den Omstændighed, at Familjen siden umindelige Tider havde været i Besiddelse af den samme Gård, — men selve Besiddelsen af Jord eller den fortrinsvise Adgang som Medlemmerne af en Odelsæt havde til at opnå sådan Besiddelse; i Overensstemmelse hermed har også den nyere Lovgivning udvidet Odelsarvingernes Forkjøbsret, så at den gik over til en virkelig Løsningsret. — Denne Sammenhæng oplyses yderligere ved et andet Træk, som derfor må fremhæves. Medens Landsloven i det Hele ikke erkjender den gamle Klasseforskjel, har den i et Par enkeltstående Tilfælde opretholdt denne. Således gjentager den Gulathings- og Frostathingslovens Bestemmelse, at Høld eller bedre Mand end Høld har Ret til at beholde funden Hval, hvis Længde er 18 Alen eller derunder, medens andre kun har Ret til at beholde Hval, der er halvt så stor.[43] Ved denne Lejlighed får man også en Definition af, hvad der skal forståes ved en Høld: det er den Mand, «der har taget Odel i Arv både fra Fader og Moder, og det sådan Odel, som disses Forældre før dem havde ejet, uden at dertil skal regnes hvad der er erhvervet ved Kjøb eller Arv i Sidelinjer». Her er åbenbart Begrebet af Høld bleven snævrere begrændset, end det var i Provinciallovenes Tidsrum. I disse nævntes Høld og odelsbåren Mand ifleng og som enstydige Ord,[44] og Fordringen, at man, for at nyde Høldsret, skulde have arvet Odel både fra Fader og Moder, er der ikke Spor af. Det ligger nu nær at udlede denne Indsnævring af Høldsbegrebet af den samme Grund, hvoraf de i Odelslovgivningen foretagne Ændringer ere blevne udledede, nemlig af Jordejendomenes Udstykning og Hølds- eller Odelsbondeklassens Udvidelse fra et aristokratisk Mindretal til en demokratisk Mængde. Når man til Trods for denne Udvidelse vedblev at mindes Benævnelsen Høld som en, hvortil der knyttede sig aristokratiske Forestillinger, eller når man i Lovgivningen bibeholdt aristokratiske Særrettigheder, som fra gammel Tid vare tillagte Høldsklassen, kunde man tilsidst komme til at finde det underligt eller stødende, at Høld ikke skulde betyde noget andet og mere end en ret og slet Odelsbonde, og man kunde herved ledes til at opstille en ny Definition, ifølge hvilken Hølden atter blev noget såvidt sjeldent, at der syntes at være nogen Rimelighed i, at han nød arvelige Fortrin fremfor det øvrige Folk.

På lignende Måde ville vi se, at Magnus Lagabøters Lovrevision, også ved de Reformer, den gjennemførte i Hensyn på Strafferet og Proces, opfyldte et Krav, som de forandrede politiske og sociale Forhold i Landet havde stillet, eller slog fast Resultaterne af en forudgående indre Udvikling. I Provinciallovenes — og særlig da i den eldste, Gulathingslovens, — Rettergangsregler finde vi afspejlet en Samfundsorden, hvorved Storætterne endnu havde bevaret sin oprindelige Suverænetet såvidt, at Staten næsten kun var at betragte som et Forbund mellem dem, en «Fred», som de havde indgået sig imellem og vare blevne enige om at overholde. De offentlige Domstole kunde, sålænge denne Organisation endnu stod ved Magt, kun have et meget indskrænket Område; Forbrydelserne opfattedes hovedsagelig fra den privatretlige Side, som Fornærmelser tilføjede den ene Æt af den anden, hvorved «Freden» mellem dem måtte ansees som midlertidigt opsagt, indtil de på egen Hånd eller ved de offentlige Domstoles, det vil sige: de andre forbundne Ætters Mellemkomst kunde komme til Forlig; enhver Retstvist tænktes kun at vedkomme de Ætter, mellem hvem den var opstået, og hvis Sag det var at få den udjævnet på lovlig Måde og så, at det øvrige Samfunds Fred ikke forstyrredes. Rettergangen i civile Søgsmål havde, i Overensstemmelse med denne Opfatning, fordetmeste en rent privat Charakter; Parterne opnævnte selv sine Dommere, og kun forsåvidt disse ikke kunde komme til Enighed eller den tabende Part vægrede sig ved at efterkomme deres Kjendelse, blev Sagen at indbringe for Thinget eller den offentlige Domstol. Ved Forbrydelser, der kunde afsones med Bøder til den Fornærmede, var det ligeledes overladt til Parterne selv at bestemme disses Størrelse ved indbyrdes Forlig eller ved et Skjøn af privat opnævnte Domsmænd. Når Forbrydelsen derimod medførte som lovbestemt Straf Fredløshed og Bod til Kongen, måtte den vistnok indbringes for Thinget, forsåvidt som kun en offentlig Domstol kunde ilægge en offentlig Straf; men Domstolen var såvel i dette Tilfælde som ved de civile Søgsmål, der undtagelsesvis bleve den forelagte, henvist til en næsten blot formel Rolle; den dømte egentlig ikke og havde hverken at bringe en Sags faktiske eller dens juridiske Spørgsmål på det rene; Bevismidlerne vare af en så udvortes, engang for alle fixeret Art, at de ikke levnede Rum for noget Skjøn eller nogen Vurdering, og da det påhvilede Parterne selv at skaffe disse Bevismidler tilveje, var i Regelen ethvert Søgsmål, når det kom for Thinget, i retslig Henseende et op- og afgjort, så at Dommerne kun havde at påse lagttagelsen af de lovlige Former og at udtale sin Erkjendelse af den sejrende Parts Ret, hvilket var enstydigt med en Tilladelse for denne til at tage sig seiv tilrette, såfremt ikke Modparten føjede sig, uden at en sådan Selvtægt skulde betragtes som Brud på Samfundets Fred. Nogen offentlig Anklagemyndighed kjendtes ikke; det tilkom, ved en hvilkensomhelst Forbrydelse, den privat Fornærmede at påtale Sagen, og han kunde undlade at påtale den, om han så vilde; i Tilfælde af Drab var Adgangen til at øve Blodhevn forbeholdt Medlemmerne af den Dræbtes Æt; blev Drabet hevnet, inden Drabsmanden havde tilbudt at bøde, faldt denne ugild, d. v. s. Hevnen anerkjendtes som lovlig; bød Drabsmanden lovlig Bod for sig, helligede han sig til Things; men Eftermålsmændene kunde her undslå sig for at indgå Forlig eller negte at modtage Bøderne, med den Virkning, at han ved selve Thingets Dom blev fredløs, d. v. s. påny overladt til deres Hevn; ved ringere Legems- eller Æreskrænkelser stod det ligeledes den Fornærmede frit for at hevne sig, om han foretrak dette fremfor at modtage Erstatning i Form af Pengebøder, ja, Gulathingsloven gjør endog Privathevnen til et Slags Pligt, idet den udtaler, at ingen Mand ejer Ret på sig mere end tre Gange, medmindre han hevner sig derimellem.[45] Og ligesom Anlæggelsen af Søgsmålet i alle Tilfælde var en privat Sag, således var Domsexekutionen det ikke mindre, og det hvad enten Dommen gik ud på at ilægge en Straf eller at afgjøre et omtvistet Ejendoms- eller Kontraktsforhold; Straffen var enten Fredløshed eller Bøder; den fredløse Forbryder kunde Enhver dræbe, medens det kun undtagelsesvis påhvilede de offentlige Myndigheder at sørge for hans Aflivelse; Bøderne var det vedkommende Sagsøgers egen Opgave at få inddrevet, og det samme gjaldt om ethvert andet Krav, som ved Dom var blevet godkjendt; Sagsøgeren kunde kræve Thingmændenes og den kongelige Ombudsmands Hjælp for at få Dommen exekveret; men han kunde også exekvere den på egen Hånd, om han havde Styrke nok dertil.[46]

Dette System fremtræder, som sagt, i sin klareste og skarpest udprægede Skikkelse i Gulathingsloven; vi se, at det allerede inden Provinciallovenes Tidsrum er bleven modificeret på flere Punkter; men Landsloven samlede disse Forandringer og førte dem videre på en såvidt konsekvent Måde, at Retsplejen i det Hele kan siges at være bleven lagt over på en ny Grund. — De private Domstole, der i den eldre Lovgivning spillede en så stor Rolle, afskaffedes nu ganske eller omdannedes til offentlige ved at sættes i Forbindelse med Thinget. Adgangen for den Enkelte til at tage sig selv tilrette blev indskrænket inden meget snævre Grændser. I Tilfælde af Drab skulde Drabsmanden føres til den kongelige Ombudsmand og siden til Things; det blev ubetinget forbudt at hevne sig på ham, inden Dom var afsagt i hans Sag, og var han bleven dømt, skulde ydermere Kongen kunne fri ham fra den lovbestemte Sftraf — Fredløshed — ved at give ham Landsvist, i hvilket Fald den Dræbtes Eftermålsmænd måtte lade sig nøje med de af Domsmændene fastsatte Bøder.[47] Ved andre Legems- eller Æresfornærmelser bortfaldt ligeledes Retten til at øve Privathevn; vilde Fornærmeren ikke bøde, skulde den Fornærmede klage for den kongelige Ombudsmand, som da havde at opnævne Dommere til at afgjøre Sagen og fastsætte en Termin for Bodens Udredelse; kun for det Tilfælde, at Ombudsmanden undlod at opfylde sin Skyldighed i så Henseende, stod det den Fornærmede frit for at hevne sig, men han måtte da også passe, at Hevnen ikke blev større, end Fornærmelsen havde været.[48] Fremfor den eldre Lovgivning, der væsentlig betragtede Forbrydelserne fra den. privatretlige Side, har Landsloven gjort gjeldende en Opfatning af dem som offentlige Retsbrud, der vedkom det hele Samfund; den fastsætter, i Henhold til denne Opfatning, at der, ved Siden af Bod eller Erstatning til den privat Fornærmede, skal udredes Bod til Kongen i en Række af Tilfælde, i hvilke Provinciallovene ikke kjende nogen sådan Bod;[49] den opstiller som Regel, at Skjønsmændene, hvem det tilkom at bestemme Størrelsen af den private Bod, skulde opnævnes af den kongelige Ombudsmand og ikke, som før, af Parterne selv; den pålægger de kongelige Ombudsmænd i langt videre Udstrækning end tilforn at holde Forbrydere i Varetægt og lade dem aflive eller på anden Måde straffe, og udtaler som almindelig Sætning, at kun den, hvem Kongen har beskikket til at forestå Retsvæsenet, må lade nogen revse; thi når han gjør det, er det Loven selv, der revser, men når andre gjør det, sker det af Hevn og i Vrede:[50] den etablerer et Slags offentlig Anklagemyndighed, idet den foreskriver, at Ombudsmanden i visse Tilfælde, når en Forbrydelse var forøvet, skulde tage Initiativet, randsage efter Forbryderen og lade ham dømme, og idet den gamle Regel gjentages, at «enhver frels og fuldvoxen Mand selv skal søge sin Sag», tilføjes det: «men har han ikke Evne eller Mandskab dertil, da skal Kongens Ombudsmand påtage sig Sagen for ham».[51] Den tildeler endelig de offentlige Domstole en friere Stilling ligeoverfor de Søgsmål, som bleve dem forelagte til Påkjendelse; tidligere havde Forudsætningen været, at ethvert Søgsmål, allerede forinden det henskjødes for Thinget, var bragt i vitterlig Stand, så det hverken i faktisk eller juridisk Henseende frembød nogen Tvivl; men denne Forudsætning kunde ikke opretholdes, efterat de private Retsmidler for en væsentlig Del vare blevne satte ud af Kraft; det blev nu oftere den offentlige Domstols Opgave at anstille foreløbige Undersøgelser og bringe Sagens faktiske Omstændigheder på det rene; den moderne Bevismethode, der tillader Dommerne at veje Vidnesbyrdene mod hinanden eller at kombinere dem for at komme Sandheden så nær som muligt, fik en hyppigere Anvendelse ved Siden af den gamle Methode med Vidner eller Mededsmænd, hvis Kvalifikationer vare rent formelle eller engang for alle bestemte, hvis Udsagn ligeledes måtte have et for alle Tilfælde bestemt Indhold, så at Domstolenes Virksomhed reducerede sig til en simpel Tælling, og hvorved der åbnedes Adgang for den sagsøgende søgende eller sagsøgte Æt til at gjøre hele sin Indflydelse og Anseelse gjeldende på Sagens Udfald; Landsloven indskjerper Dommerne i Misgjerningssager at randsage omhyggelig efter, hvorvidt Gjerningen er forøvet mod sagesløs Mand, eller hvorvidt der er Nødverge tilstede eller andre Grunde, der kunde tjene til at stille Brøden i et mildere Lys, og udtaler i Sammenhæng hermed, at «Domstolene ere indsatte derfor, at der skal Strafskylden udmåles og Dommen afpasses efter Sagens Omstændigheder, således som Thingmændene og Retsforstanderen se sandest at være for Gud efter sin Samvittighed, men ikke således, som mangen en Tosse hidtil har svaret, at de ikke dømme andet end Lov».[52]

Disse Forandringer have, som vi se, en afgjort principiel Charakter; ved dem er Grundsætninger blevne gjorte gjeldende i Hensyn på Retsplejen, der vare helt fremmede for det gamle System. Men dette System forudsatte også andre Forhold end de, der nu vare blevne de herskende i Landet; det stillede Krav, der ikke længer kunde opfyldes, og svarede til Følelser eller Forestillinger, som under Indflydelse af den fremadskridende Udvikling måtte have tabt sin rette Styrke. Når det overlod til Parterne selv at foretage alle processuelle Skridt eller at afgjøre sine Tvistemål ved private Retsmidler, forudsatte det som Regel, at enhver fri Mand havde Kjendskab til Lov og Ret; men denne Kjendskab kunde ikke længer være almindelig, efterat skrevne Love vare komne i Brug, og efterat det offentlige Liv var voxet ud over de menige Bønders Synskreds. Samholdet inden den enkelte Æt, — dens Selvrådighed og Følelse af at udgjøre et Hele for sig, for hvilken Provinciallovene have givet Udtryk, idet de indrømme i en så vid Udstrækning Retten til at øve Blodhevn og foreskrive, at Drabsmandens Frænder skulle deltage med ham i at udrede Bøder til den Dræbtes Frænder, måtte tabe sig mere og mere, eftersom Samfundet udviklede sig i demokratisk Retning, eftersom de store Ætter sank eller delte sig i mange små, eftersom endelig den fra Hedenskabet stammende Moral opløstes under Indflydelse af christelige Ideer; det blev således tilsidst muligt at gjennemføre en radikal Reform i Hensyn på dette Punkt, uden at støde an mod den rådende Opinion, og det heder også udtrykkelig, at da Magnus Lagabøter afskaffede Frændebøderne (ved et Rigsmøde i 1271, inden endnu Landsloven var vedtagen), skete det efter Almuens egen Bøn.[53] Jo dybere Ætterne sank, jo mere som Følge heraf deres Evne og Tilbøjelighed til at råde sig selv og afgjøre sine Anliggender på egen Hånd gik tilbage, des lettere kunde en virkelig Statsmyndighed gjøres gjeldende i Hensyn på Rettergangen; det blev muligt eller endog ligefrem nødvendigt at hæve de offentlige Domstole udover den blot formelle Rolle, til hvilken de tidligere havde været henviste. Opløsningen inden de engang tætsluttede Ættekredse, Egoismen hos den Enkelte, der voxede, eftersom Folket blev fremmed for det offentlige Liv, medførte et stadig stigende Behov af en højere Magt, hvis Autoritet kunde erstatte den frivillige Samvirken til Opretholdelse af Lov og Orden, og når Staten overtog slige Opgaver som at lade Forbrydere tiltale og straffe, at holde dem i Varetægt, at påse Fuldbyrdelsen af fældede Domme, udfyldte den således kun en Plads, der var bleven ledig, og som ikke længer kunde udfyldes på anden Måde.

Men Staten var igjen det samme som Kongedømet; en Udvidelse af Statens Myndighedssfære var enstydig med en Udvidelse af Kongedømets, og blandt de Træk, hvorved Landsloven adskiller sig fra Provinciallovene, er vistnok heller intet mere iøjnefaldende end den forandrede Stilling, der nu er bleven Kongen tildelt. I Provinciallovene fremtræder han endnu halvt som en Privatperson; hans Myndighed har endnu der Charakteren af visse bestemte Rettigheder, der engang for alle ere blevne tillagte hans Æt, et Slags privat Domaine, hvis skarpt optrukne Grændseskjel han ikke kan overskride uden at komme på ligefrem Krigsfod med det øvrige Samfund. Landsloven derimod stiller ham i ophøjet Majestæt over Folket. Han har sin Myndighed fra Gud, heder det, og heraf udledes en almindelig Lydighedspligt ligeoverfor ham, for hvilken der ikke kan drages bestemte Grændser. «Kongen har af Gud verdslig Myndighed til verdslige Ting, men Biskoppen åndelig Myndighed til åndelige Ting. Og fordi de ere Guds Ombudsmænd, og for det andet, fordi alle indse, at man ikke kan undvære dem, og for det tredie, fordi Gud selv verdiges at kalde sig med deres Navne, da er den sandelig i stor Fare for Gud, som ikke med fuldkommen Kjærlighed og Ærefrygt styrker dem i den Myndighed, hvortil Gud har beskikket dem».[54] I Provincial lovene er det fastsat, at når Lendermanden, der halvt var Bondehøvding og halvt kongelig Tjenestemand, gjorde sig skyldig i nogen Forsømmelse af, hvad der påhvilede ham som sådan, skulde han bøde halvt til Kongen og halvt til Bønderne, men at, når Årmanden, der var Kongedømets umiddelbare Repræsentant, forså sig på lignende Måde, skulde den hele Bod, som han havde at udrede, tilfalde Bønderne;[55] ved disse Bestemmelser stilles Kongen i en skarp Modsætning til det øvrige Samfund, og man gjenkjender Opfatningen af hans Magt som en privat Herlighed, der står for sig, og hvori kun Besidderne selv ere interesserede. Landsloven derimod tillægger Kongedømet Andel også i de Bøder, som Sysselmændene havde at udrede, når de gjorde sig skyldige i Forurettelser mod privat Mand,[56] og hævder således dets Egenskab af Statsmagt, af Lovens og Retferdighedens almindelige Repræsentant. Den tillægger videre de af Kongen ansatte og lønnede Lagmænd en bestemt og meget omfattende Dommermyndighed. I alle civile Retstrætter blev det overladt til Sagsøgeren at vælge, om han vilde indstevne sit Søgsmål for Lagmanden eller for Heredsthinget. Lagmandens Kjendelse var en lovlig Dom, der skulde efterleves under Straf af en betydelig Bod. Den kunde vel appelleres til Lagthinget, men om endog alle Domsmænd her bleve enige om, at den var ulovlig, måtte de dog ikke ophæve eller forandre den, men kun skrive derom til Kongen, i hvis Hånd den endelige Afgjørelse blev lagt. På Lagthinget var det desuden nu Lagmanden selv, der præsiderede; han opnævnte i Forening med Sysselmanden Medlemmerne af Lagretten, der dannede den egentlige Domstol, og havde selv Sæde og Stemme blandt disse, ja, i Tilfælde af Meningsforskjel, skulde endog han råde og de, som vare enige med ham, medmindre Kongen selv efter de skjønsomste Mænds Råd fandt andet lovligere.[57] Ved kriminelle Sager bibeholdtes vel den gamle Rettergangsorden, forsåvidt som disse fremdeles skulde pådømmes af de ordentlige eller overordentlige Heredsthing; men det var nu den kongelige Sysselmand eller hans Fuldmægtige, der sammenkaldte disse Thing og optrådte som deres Leder og Forstander, og det blev også ved sådanne Sager forbeholdt Kongen en endelig Afgjørelse, ialfald når det gjaldt Forbrydelser, der medførte Tabet af Liv eller Fred, i hvilke Tilfælde han havde Benådningsret, og hvorved de af Heredsthingene fældte Domme måtte forelægges ham til Stadfæstelse. Vi se altså, at når Landsloven udtalte den Grundsætning, at Kongen er «yfir lögin skipaðr»,[58] så var dette ingen tom Formel. Ikke blot øvede han en udbredt indirekte Indflydelse over Retsplejen gjennem sine Embedsmænd, hvilke han indsatte efter eget Godtykke, gjennem Lagmændene, der præsiderede inden Lagthings-Domstolene, vejledede de på Heredsthingene til Fastsættelse af Bøderne for Drab eller Legemsfornærmelser opnævnte Mænd, og selv afgav Kjendelse i alle for dem indstevnte civile Søgsmål, gjennem Sysselmændene, der sammenkaldte Thingene, opnævnte Dommerne og sørgede for Dommenes Exekution; men han var selv den øverste Domstol, under hvis Afgjørelse det efter Lovens udtrykkelige Ord i visse Tilfælde og faktisk vistnok altid var Adgang til at henskyde sin Sag.[59] — I Hensyn på den lovgivende Myndighed blev vistnok den gamle Grundsætning, at Kongen ikke måtte forandre eller give nogen Lov uden Folkets Samtykke, opretholdt ved selve Måden, hvorpå Lovrevisionen kom istand. Men dette syntes også at skulle blive den sidste Lejlighed, da der kunde være Tale om en virksom Deltagelse fra Folkets Side i Hensyn på Lovgivningsspørgsmål. Den nye Lov skulde, heder det, gå og gjelde over alt Norge til evindelig Tid; den måtte i sine Hovedtræk ikke forandres, men kun udfyldes og forbedres i Hensyn på mindre væsentlige Enkeltheder, og disse Forbedringer blev det lagt i Kongens Hånd at foretage. Hans Kongeed, sådan som den blev formuleret ved Landsloven, gik ud på, at han «skulde holde den christelige Lov, som den hellige Olaf stiftede og hans rette Efterkommere have samtykt, mellem Kongen og dem, der bygge Landet, med Samtykke fra begge Sider og med gode Mænds Råd forbedre den efter den Forstand, som Gud forunder ham».[60] Han kunde altså aldeles på egen Hånd eller i det Højeste med gode Mænds Råd give Retterbøter, der i det Enkelte udfyldte og forbedrede den gjeldende Lov, medens det vel forudsattes, at Folkets Samtykke blev indhentet ved vigtigere Lovforandringer; men Grændsen var her ikke god at opdrage. Og selve den Omstændighed, at Loven nu var een for det hele Land, medens Folket fremdeles intet andet Organ havde for sin Myndighed end de gamle provincielle Lagthing, måtte med Nødvendighed medføre, at dets Samtykke ved Lovforandringer, om det ikke allerede forud havde sunket ned til at blive en blot Formalitet, nu ialfald måtte blive det.[61]

Så sterk nu end denne Udvidelse af Kongedømets Magtområde synes at være, når vi sammenligne Landsloven med de ældre Love, er det alligevel tydeligt, at den ikke fremstillede sig og ikke kunde fremstille sig for Samtiden som et Overgreb, at den ikke gik ud over, hvad der allerede ved Sedvanen og Opinionen var blevet en fuldbragt Kjendsgjerning. Landslovens strengt monarchiske Grundsætninger ere i Hovedsagen de samme, som allerede Sverre havde fremsat, og som gjennem Birkebejnernes Sejr må have hævdet sig en Plads i Folkets Retsbevidsthed. Vi gjenfinde dem i Kongespejlet, der polemiserer så skarpt mod den Mening, som endnu kunde gjøre sig gjeldende hos den enfoldige Hob, at Kongens Interesse skulde være adskilt fra Folkets, at hans Ret skulde stå for sig eller endog i Modsætning til Folkets, så at en Undersåt kunde have Ære af at trodse ham og holde sig ham foruden,[62] og som med så stor Styrke udtaler, at Kongen har sin Myndighed af Gud, at han repræsenterer den guddomelige Højhed og sidder i det højeste Dommersæde på Jorden, så at alle ere skyldige at bøje sig for ham og vise ham fuldkommen Lydighed, at Gud har forlenet ham med sit Revselsessverd, hvormed han skal hugge, når det behøves, som altid bider, når der hugges med det, og for hvis uretmæssige Brug han alene skal stå Gud til Regnskab.[63] Dette Skrift, der ganske vist er ældre end Landsloven, og som må være tilblevet allerede i Håkon Håkonssøns Styrelsestid,[64] synes at være forfattet af en gammel Hofmand, en tro Tilhænger af Sverres Æt og Birkebejnerpartiet; man ser imidlertid af de mange Håndskrifter, hvori det, enten helt eller brudstykkevis, er bleven bevaret til vor Tid, at det må være bleven meget populært, og at de politiske Anskuelser, som det foredrager, har fundet almindelig Indgang. Dets Stil er noget søgt og pedantisk zirlig; men den åbenbarer dog en meget agtverdig Kunst og Fremstillingsevne, og det er umiskjendeligt, at Forfatteren har været en Mand, der stod på Højden af sin Tids og sit Folks Dannelse. Flere Steder i Magnus Lagabøters Landslov og Hirdskrå minde i en så påfaldende Grad om Kongespejlet, at man ikke kan tvivle om, at Lovkoncipisten har havt dette Skrift for sig under sit Arbejde, eller ialfald at han har kjendt det og været påvirket af dets Læsning;[65] også heraf indser man, at det har nydt en overordentlig Anseelse, og at man har Ret til at betragte Forfatteren som en god Repræsentant for den politiske Opinion inden de højere Samfundsklasser i Norge, sådan som denne fremgik af de borgerlige Uroligheder.

Og medens således de Forandringer, som ved Magnus Lagabøters Lovrevision gjennemførtes i Hensyn på Retsforfatningen, vare forberedte eller fremkaldte ved Landets egen indre Udvikling, havde de tillige Støttepunkter og Mønstre i, hvad der samtidig foregik i Europas ledende Lande. Det var i denne eller den nærmest forudgående Tidsalder, at de romerske Rets- og Statsmaximer tilkjæmpede sig sine første store Sejre over det feudale Europa; det var Ludvig den 9des og Fredrik den 2dens Tidsalder, ved hvem Kongedømet optrådte med en afgjort moderne Charakter og stillede sig i Spidsen for en gjennemgribende Omdannelse af den hele ældre Retsforfatning. Begge disse Fyrster udfoldede en Virksomhed som Lovgivere, hvortil der ikke forud havde været seet noget Sidestykke i de Dele af Europa, inden hvilke Feudalvæsenet var bleven herskende;[66] for begge vare den romerske Rets Grundsætninger ledende. Ludvig den 9de tilføjede den feudale Jurisdiktion et Ulivssår ved at indføre Appel til Kongedømet og ved at opstille i de såkaldte «cas royaux» en Klasse af Retssager, som det alene skulde tilkomme Kongen at afgjøre. Han grundlagde en offentlig Anklagemyndighed, forøgede Antallet af de kongelige Embedsmænd og udvidede deres Kompetence. Ved de af ham såvelsom ved de af Fredrik den 2den givne nye Love blev Retten til Privathevn ophævet eller indskrænket og den offentlige Retspleje omdannet, idet Tvekampen og Gudsdommene afskaffedes som Bevismidler, medens de objektive Bevismidler, Vidner og skriftlige Dokumenter, fik en udstrakt Anvendelse og Domstolene tillagdes en virkelig dømmende Myndighed istedetfor den næsten blot formelle Rolle, hvortil de indtil da havde været henviste.[67] Juristerne i Ludvig den 9des Tjeneste proklamerede i sine Skrifter og for Skranken Kongedømets Omnipotents og fremstillede det som al Rets eneste Kilde og den guddomelige Magts Repræsentant på Jorden, og i Fredrik den 2dens Lovbog for Neapel er den samme Opfatning bleven gjort gjeldende, idet det udvikles, at «Kongerne skulle holde al Ondskab og Vilkårlighed i Ave, dømme over Liv og Død, anvise Enhver sin Lod og Stilling, som Fuldbyrdere af Guds Vilje, for hvem de tilsidst skulle aflægge Regnskab». Man kan såmeget mindre drage i Tvivl, at denne monarchiske Bevægelse i Europas ledende Lande og særligt i Frankrige har afgivet et Mønster for Håkon Håkonssøns og Magnus Lagabøters Lovgivervirksomhd, når man ser hen til, hvor mange Vidnesbyrd den samtidige norrøne Literatur bringer om Norges livlige Deltagelse i det europæiske Åndsliv, og hvorledes også i de nærmestfølgende norske Kongers politiske og legislatoriske Virksomhed de franske Forbilleder skinne igjennem.[68]

Hvad der i Frankrige fremkaldte Strid og betragtedes som et Indgreb i Feudalherrernes souveraine Stilling, mod hvilket disse satte sig til Modverge, det blev i Norge modtaget som Udtryk for den almindelige Opinion eller som Forbedringer, mod hvilke Ingen kunde have noget at indvende. Og idet nu Magnus Lagabøters Lovbog opstillede de samme Grundsætninger om Kongedømets Væsen og Opgave som de, der samtidig bleve gjorte gjeldende i Europas videst fremadskredne Lande, — idet den gjennemførte tilsvarende Reformer i Retsplejen og Administrationen til dem, hvori Statsideens og den monarchiske Myndigheds Fremskridt i hine Lande havde fundet sit Udtryk, ser det ud, som om den norske Stat havde nået frem til et helt moderne Standpunkt, som om den fulgte Skridt for Skridt med i den almeneuropæiske politiske Bevægelse. Men det er på Forhånd indlysende, at denne Overensstemmelse ikke kan være meget mere end en blot ydre. Hvor Forudsætningerne vare så forskjellige, kunde heller ikke Resultaterne falde sammen. Tilknytningspunkterne mellem Norges politiske Udvikling i det 13de Århundrede og Frankriges lå deri, at i begge Lande Statsmyndigheden blev centraliseret; men denne Myndighed havde et uendeligt mere vidtstrakt Område i det ene Land end i det andet; vi møde i begge Samfund de samme politiske Tendentser eller Principer; men Grunden, hvoraf de udvoxe, eller hvori de indplantes, er en helt afvigende, og deres Spirekraft og Betydning må rette sig derefter.

Det franske Samfund i det 13de Århundrede hvilede på Lehnsretten; det havde undergået den alle Forhold gjennemtrængende og omdannende Feudalisationsproces, der hos Germanerne i Mellemeuropa banede Overgangen fra den oprindelige Forbundsforfatning til de moderne nationale Enhedsstater. I denne Proces havde allerede romerske Statsideers Indflydelse været virksom; Feudalsystemet i sin fuldferdige Stand er en Sammenstøbning, et Fællesprodukt af romersk og germanisk Ånd og Forfatning. Det er den Kongen som Statens Repræsentant efter romersk Mønster tillagte souveraine Myndighed over Undersåtterne, der ligger til Grund for det Hele. Denne Myndighed overføres eller fordeles på hans Embedsmænd eller Vassaller, der repræsentere ham rundt om i Rigets forskjellige Dele, og som udvide den dem overdragne Magt, hver i sin Kreds, ved at føre Krig mod den uafhængige Jordejendom og tvinge de mange små Allodialbesiddere, der engang udgjorde Samfundets Kjerne, til at afstå dem sine Jorder mod at få dem igjen som Lehn eller afhængig Besiddelse. Samtidig løsnes deres Forhold til Kongedømet; Embederne, hvori de fra først af ind- og afsattes efter Kongens Godtykke, Krongodserne, hvis midlertidige Brug skulde være deres Løn, går over til en arvelig Besiddelse i deres Ætter; dette er det andet Stadium i Feudalisationsprocessen, — en Reaktion af den germaniske Ånd mod de romerske Statsideer. Souveraineteten udstykkes; Riget fordeles mellem en Række Feudalbaroner, der herske med en næsten uindskrænket Velde hver i sin Kreds, dels som arvelige Indehavere af den offentlige Embedsmagt, dels som Overejere af al eller næsten al den Jord, der findes inden Kredsen. Når Baronen forestår Retsplejen, exekverer Domme, oppeberger Skatte, udskriver til Krigstjeneste, er det ikke længer som blot Repræsentant for den kongelige Myndighed, men først og fremst som Ejer af sit Baroni. Statshøjheden er gået over til en privat Besiddelse; men omvendt er også al privat Ret knyttet til Staten eller har optaget et Element af offentlig Ret i sig. Kongedømet er for lange Tider næsten forsvundet; men Ideen om Statens Souverainetet gjennemtrænger dog og behersker alle Forhold. Baronerne erkjende ialfald i Navnet Kongens Overhøjhed, hvilket — da Begreberne om offentlig Myndighed og privat Besiddelse ere smeltede sammen — vil sige det samme som hans Overejendomsret; under dem står igjen i et lignende Forhold deres Mænd eller Vassaller og under dem igjen den store Mængde af halvt eller helt Ufrie, der er bleven vant til at behandles som en Besætning på Gården. Alle Led i dette mangeledede Hierarchi er på det nøjeste indbyrdes forbundne; al Ret, al Besiddelse er afhængig, — i Principet ialfald afledet af Statens Ret. Her vare således Betingelserne tilstede, hvoraf en almægtig Statsorganisme kunde fremgå. Det gjaldt kun, at den på mange Hænder fordelte offentlige Myndighed atter blev samlet; det gjaldt at centralisere; — en Centralisation af Staten måtte her, hvor den offentlige Myndighed neppe længer kjendte nogen Grændse i en uafhængig privat Ret, blive enstydig med en Koncentrering af alle Folkets Kræfter; lykkedes det Kongen at fortrænge Feudalbaronerne, der vare blevne vante til at betragte sig som souveraine Herskere, eller at tvinge dem tilbage i et undersåtligt Forhold, lykkedes det ham på denne Måde at blive Statens Herre, da var han også Folkets Herre i den videste Udstrækning, og blandt de Midler, der viste sig virksomme til Opnåelsen af dette Mål, hørte først og fremst de fra Kirken lånte Theorier om Kongedømets guddomelige Oprindelse og de fra det romerretlige Studium udgåede Reformideer i Hensyn på Retsplejen, hvorved der tilføjedes Baronernes selvstændige Jurisdiktion og dermed deres souveraine Herskerstilling i det Hele et afgjørende Nederlag. Men heraf indsees da også, at det havde en helt anden Betydning, når sådanne Theorier gjordes gjeldende og sådanne Reformer gjennemførtes i Frankrige, end når samtidig noget lignende skete i Norge.

Det norske Samfund vedblev nemlig, trods alle Omdannelser eller Forandringer i det Enkelte, at hvile på sin oprindelige germaniske Retsbasis. De frie, selvstyrende Menigheder, i hvilke det engang havde delt sig, vare blevne underordnede under en Fællesstyrelse og havde tilsidst abdiceret til Fordel for Kongedømet. Deres Spidser bleve brudte af, idet de gamle Høvdingætter tilintetgjordes eller bleve trængte ud af det offentlige Liv, og derved tabte de også Evnen til at styre sig selv. Kongen tog Arv efter Lendermændene, ligesom den franske Konge tog Arv efter Baronerne; men Lendermændene havde ikke været uindskrænkede Herrer som disse, men kun Ledere og de første blandt Ligemænd. Det norske Kongedøme lod sig vistnok ikke nøje med en sådan blot ledende Rolle, da det var blevet frigjort fra Høvdingætternes Konkurrence; det ikke blot samlede al offentlig Myndighed i sin Hånd, men udvidede den på samme Tid, og denne Udvidelse imødekom endog et ligefremt Krav, som de forandrede Forhold stillede, så den måtte erkjendes som et Gode; men så almindelig end de Udtryk vare, i hvilke den nye Lov tillagde Kongen en styrende Myndighed over Folk og Land, vedblev denne Myndighed dog faktisk at være en temmelig snævert begrændset. Grændsen dannedes ved Odelsætternes ubetingede og udelte Ejendomsret over sin Jord. Odelen havde ophørt at være Grundlag for politisk Magt; men Forestillingerne om dens fuldkommen uafhængige eller ligefrem souveraine Charakter fastholdtes i Opinionen med uformindsket Styrke. Odelsmanden besad sin Gård i Egenskab af Ættens Repræsentant, og dennes Ret opfattedes som beroende helt på sig selv; den var ikke afledet af eller knyttet til nogen anden, så det Udtryk, hvormed i Frankrige under Feudalvæsenets Blomstringsperiode Baronens souveraine Herskerstilling og hans Baronis allodiale Charakter blev betegnet: «ne tenir que de dieux et de son épée», med større Føje kunde anvendes på den norske Odelsbonde, også i det 13de Århundrede, da Odelsbonde-Klassen i sin Helhed var sunket ned til at blive en politisk umyndig eller uinteresseret Almue.

Det fulgte heraf, at Forholdet mellem Konge og Folk, trods den nye Lovbogs Grundsætninger om Kongedømets guddomelige Oprindelse og Undersåtternes almindelige Lydighedspligt, alligevel i Hovedsagen vedblev at opfattes som hvilende på en Overenskomst, der medførte for begge Parter visse Forpligtelser og visse Rettigheder, og at denne Opfatning kom til at øve Indflydelse på Forholdets videre Udvikling. Kongen havde påtaget sig at udføre alene og ved Hjælp af sine Embedsmænd, hvad han tidligere havde udført i Fællesskab med Høvdingerne: han skulde sørge for Overholdelsen af Orden og Retssikkerhed; til Gjengjeld havde han Krav på visse Indtægter og visse Naturalpræstationer af Bønderne (Skyds, Sagefald, Ledingsafgift); men han måtte under ingen Omstændighed udvide disse sine Rettigheder på den frie Bondeejendoms Bekostning; i den nyere Landslov er det udtrykkelig indskjærpet, at Kongen eller hans Ombudsmand ikke må pålægge Bønderne nogen almindelig Told eller Gaver, Vejtsler, Hestefoder eller Vedhugster der, hvor Leding gjøres, uden alene Skyds og den øvrige undersåtlige Skyldighed, hvorom Lovbogen vidner.[69] Dette var fremdeles som før Grundvilkåret for det hele Forhold mellem Konge og Folk. Foruden de ovenfor nævnte Præstationer var Forpligtelsen til personlig Krigstjeneste den eneste offentlige Byrde, der fra gammel Tid påhvilede de norske Bønder. Også i Hensyn på denne fastholdt Landsloven i Hovedsagen de ældre Regler. Kongen skulde råde for Krig og Fred; dette var hans Ret; han kunde begynde en Angrebskrig, når han selv fandt for godt; men til en sådan måtte han heller ikke efter Landsloven opbyde mere end halv Almenning, og det således opbudne Mandskab var ikke forpligtet til at følge ham udover en engang for alle fastsat Tid, — 3 Måneder efter Landsloven, medens de ældre Love havde 2. Og ikke blot var Kongen uberettiget til på egen Hånd at udvide Ledingspligten eller de øvrige engang vedtagne offentlige Byrder; men der gaves ingen offentlig Autoritet, hvem en sådan Ret tilkom, eller til hvem han kunde henvende sig, når han i Statens Interesse fandt det nødvendigt, at der stilledes en forøget Indtægt til hans Rådighed, eller at det udskrevne Krigsmandskab forblev samlet udover den lovbestemte Tid. Idet den nyere Landslov udtaler, at Kongen i Fredstider ikke må kræve mere end halv Almenning, tilføjer den: «medmindre han kan komme i Trang dertil og Mænd da for Venskabs Skyld ville yde ham mere, eller gode Mænd give sit Samtykke, når de nyde Miskund og Velvilje af ham». Meningen heraf kan kun være, at Kongen, for det Tilfælde, at han en enkelt Gang ønskede at udvide Ledingspligten udover den lovbestemte Grændse, havde at henvende sig til de Ledingspligtige selv og udvirke hos dem, at de gav sit Samtykke, hver for sig.[70] Og den samme Fremgangsmåde forudsættes ligeledes at skulle blive fulgt, når det gjaldt at opnå Bevilling af en ny Skat eller anden Præstation til Kongen udover det Sedvansmæssige. Der gaves ingen Repræsentation for det hele Folk eller nogen større Del af Folket, som i dette Tilfælde kunde udøve en besluttende eller bevilgende Myndighed. Lagthingene vare på en Måde repræsentative Forsamlinger: men der er intet Spor til, at de på Lagthingene mødende Bønder skulde have havt Ret til at fatte nogen Beslutning vedkommende Pålæg af en ny Skat, der var bindende for andre end dem selv, og allerede Måden, hvorpå Medlemmerne af denne Repræsentation opnævntes, — nemlig ved de kongelige Årmænd eller ved Årmænd, Lendermænd og Sysselmænd i Forening, — er en afgjørende Grund mod at antage, at en sådan Ret har kunnet tilkomme dem.[71] Den lovlige Fremgangsmåde måtte altså være, at Kongen henvendte sig til Bønderne på deres Hereds- eller Fylkesthing eller hjemme hos dem selv og forhandlede med dem, om de vare villige til at give ham mere, end hvad Loven forpligtede dem til, hvorved da Enhver besluttede for sig, uden at den enes Samtykke bandt den anden. Med andre Ord: der anerkjendtes ikke i sådanne Sager nogen Fællesvilje eller noget Organ, hvorigjennem denne Fællesvilje kunde komme tilsyne; den skattebevilgende Myndighed hvilede ikke hos Folket betragtet som Helhed, men hos den enkelte frie Jordejer eller jordejende Slægt; Folket udgjorde overhovedet ikke noget organisk sammenhængende Hele, hvis enkelte Dele afhænge af hverandre; Fællesskabet var fremdeles det underordnede, den Enkeltes Ret det principale; Kongen var Souverain, men forsåvidt som Skattebevillingsretten er en væsentlig Bestanddel af den politiske Souverainetet, kan man sige, at enhver Odelsmand eller fri Jordejer også var det.[72]

Vi have omtalt, at der ved Landsloven tillagdes Kongen Myndighed til på egen Hånd at give Retterbøter eller at udfylde og forbedre Loven i det Enkelte, men at det som øverste Grundsætning blev opstillet, at den engang istandbragte Lov ikke måtte forandres i noget væsentligt Punkt; den skulde gå «um aldr ok um æve». Nogen virkelig lovgivende Myndighed blev altså ikke anerkjendt enten hos Kongen alene eller engang hos Konge og Folk i Forening. Denne Grundsætning om den gjeldende Rets væsentlige Uforanderlighed stammede fra Hedenskabet; den hænger sammen med, at al Lov og Ret oprindelig havde en sacral Charakter og tænktes udgået fra selve Guderne; deraf fulgte nemlig, at Loven snarere gjaldt som Folkets Herre end Folket som Lovens,[73] og såmeget end denne Opfatning i Tidens Løb blev afslidt og fortyndet, kunde den dog ikke helt opgives eller Forholdet helt vendes om, sålænge endnu det gamle Religionsvæsen stod ved Magt og Samfundet hvilede på hedensk Grund. Ved Christendomen derimod og det christelige Kongedøme åbnedes en Kilde til en ny «jus sacrum», der måtte få Magt til helt at omdanne den nedarvede sedvansmæssige Ret. Grundsætningerne om Kongedømets guddomelige Oprindelse og om Kongen som Guds Repræsentant medførte, at der tillagdes ham en næsten ubegrændset lovgivende Myndighed. Han udøvede selvfølgelig denne i Forening med Rigets bedste Mænd og efter deres Råd, og heraf udviklede sig en aktiv Deltagelse også fra Folkets Side i den nye Lovgivning. Men Kongedømet var Udgangspunktet for denne som for den nye Stat og den nye Organisation, der efterhånden sprængte de gamle og optog dem i sig. Også i Norge var, som vi have seet, hine Grundsætninger blevne gjorte gjeldende; også her havde Kongerne allerede ved Christendomens Indførelse udøvet en på mange Punkter indgribende Lovgivermyndighed; når vi alligevel se, hvorledes endnu Magnus Lagabøters Landslov tænker sig denne begrændset til blot Udfylding og Rettelse i det Enkelte, er det et nyt Vidnesbyrd om, at Grunden, hvorpå Samfundet fra gammel Tid hvilede, forblev urokket og fastholdtes

som urokkelig i Folkets Retsbevidsthed, uden Hensyn til de monarchiske Doktriner.

Til alle Sider viser det sig altså, at når Statsforfatningen i Norge ved Magnus Lagabøters Lovrevision synes at have fået en helt moderne eller almeneuropæisk Charakter, så er dette kun et Skin eller ialfald kun den ene Side af Sagen. Hvad vi i Virkeligheden have for os, er en Forening af noget meget Modernt og noget meget Antikt: det naturlige Resultat af en Udvikling, hvorved Kongedømet som Udgangspunkt for en nyere europæisk Organisation fra først af blev stillet i den skarpeste Modsætning med deraf flydende store Fordringer og Anlæg for systematisk Stræben ligeoverfor et Samfund, inden hvilket den urgermaniske Ætteorganisation var bleven skarpere udpræget og havde fået en sterkere, mere fremtrædende Repræsentation end noget andetsteds. Ifølge denne oprindelige Modsætning bevæger vor Historie sig fremad gjennem en Række Kompromisser mellem det Gamle og det Nye, hvorved dette sidste stadig opnår nye Fordele, medens hint trods sine Nederlag dog ikke opløses, men kun træder nogle Skridt tilbage. Man kan sige, at Landsloven slutter Rækken af disse Kompromisser, og så stor en Udvidelse end det Nye opnår ved denne Lejlighed, vedbliver dog fremdeles det Gamle at være anerkjendt som Grundlaget, hvortil hint knytter sig. Sverre opstillede et Kongedøme af Guds Nåde og gjorde moderne monarchiske Doktriner gjeldende; men disse Doktriner stod fra først af i en uopløselig Sammenhæng med den gamle «Odelstanke», — Grundsætningen om Kongedømet som en Odel i Harald Hårfagres Æt; det var den, som egentlig sejrede, og de moderne Theorier fulgte kun med som et Tilhang eller en videre Konsekvents. På lignende Måde forholdt det sig nu i det Hele med den nyere Statsskik i Norge i det 13de Århundrede; vi møde Principer i Hensyn på Retsplejen, der spille en fremtrædende Rolle i Europas moderne Statsudvikling; vi se Reformer gjennemførte eller forberedte, der andensteds førte til at lægge en sågodtsom uindskrænket Magt i Kongens Hånd; men det var dog fremdeles «Odelstanken», der dominerede det hele Samfund, og deraf var hine Principers eller Reformers Virkning faktisk betinget og begrændset.

Magnus Lagabøter kunde sige som Ludvig den Fjortende, og det endog med bedre Føje end han, at han var Staten; men Staten i Frankrige i det syttende Århundrede var Alt, Staten i Norge i det trettende var noget meget Lidet. Trods sin Magtforøgelse stod derfor det norske Kongedøme fremdeles som en særskilt Ret, ikke som Kilden, hvoraf al anden Ret forestilles at være udrunden. Når Kongespejlet siger, at «Kongen ejer alt Landet»,[74] da var dette en Sætning, der ligefrem kunde siges at gjelde i de af Feudalisationsprocessen fremgåede eller på Feudalsystemet byggede Stater; men i Norge gjaldt den netop ikke, sålidt i det 13de Århundrede som i det 11te. Her ejede Kongen sin Odel og hver Odelsbonde sin, og om end den enes Ret havde et såmeget videre Omfang end den andens, var den derfor dog ikke bedre eller mere selvstændig. For at bruge en engelsk Historikers Udtryk, der nogenlunde passer på Norges politiske Udvikling indtil det her omhandlede Tidspunkt: «There had been centralisation without concentration».[75] Den offentlige Myndighed, som tidligere havde været udøvet af Høvding- og Høldsætterne inden de engere Kredse, hvori de vare grupperede, blev samlet på en enkelt Hånd og derved løst ud fra Sammenhængen med den frie Jordbesiddelse, til hvilken den før havde været knyttet; den frie Jordbesiddelse gik over til en blot privat Ret, og idet nu Folket bevarede denne og fastholdt den i hele dens oprindelige stejle Uafhængighed, blev det altså også på en Måde stillet udenfor Staten og henvist til en blot privat Tilværelse. De gamle Organismer, hvori Samfundet var delt, havde tabt Evnen til at styre sig selv; Betingelserne for et fortsat offentligt Liv inden Stammerne havde ophørt at existere; men en ny, fra Kongedømet udgående Organisation, hvorved Folkets Kræfter samledes, så at der skabtes Grund for et nyt offentligt Liv, og hvorved Staten kunde blive noget mere end et ydre Bånd, et Tag, hvorunder Ætterne fortsatte sin private Tilværelse og fandt Beskyttelse for sin private Ret, — var endnu ikke til.

Det kunde imidlertid synes, som at Grunden nu var ryddet for en sådan. Folket havde uden Modstand eller endog med Tilfredshed fundet sig i, at al offentlig Myndighed gik over i Kongens Hænder, fordi det mere og mere havde følt Behovet af en højere Autoritet, som ved sin Indskriden kunde opretholde Fred og Orden, fordi det havde vænnet sig til at se i Kongen sin naturlige Forsvarer, og fordi det forudsatte, at hans og dets egne Interesser faldt sammen, at han kun vilde bruge sin Magt til at beskytte den Enkeltes Frihed og Ejendom, at han ikke vilde udstrække den udover den Grændse, der var afstukket ved de private Rettigheder. Men det kunde synes, som at der ikke længer fandtes nogen betryggende Garanti for, at denne Grændse blev overholdt. Tidligere havde man søgt en sådan Garanti i Bøndernes Ret og Forpligtelse til at sætte ligefrem Magt mod Magt, såfremt Kongen tillod sig en lovstridig Handling. «Når Kongen gjør «atfør mod nogen» (gjør sig skyldig i Vold eller Overfald), heder det endnu i Frostathingsloven,[76] «da skal man opskjære Pil og lade den gå over alle Fylker, og da skal man fare mod ham og dræbe ham, om man får ham fat; men undkommer han, må han aldrig komme tilbage i Landet». Denne Bestemmelse gjenfindes selvfølgelig ikke i Landsloven, og om end det her udtalte Princip ikke dermed var helt udslettet af Folkets Retsbevidsthed, lod det sig dog vanskelig tænke, at det skulde kunn bringes ligefrem til Anvendelse mod Kongen, efterat denne ved Lov og Opinion var bleven stillet på et så ophøjet Stade som det, hvorpå han nu stod. Dernæst: Samholdet mellem Ætterne svækkedes, eftersom de trykkedes dybere ned, og deres Modstandsevne blev derved en såmeget ringere. Der fandtes ikke længer uafhængige Høvdinger, som kunde lede Almuen, hvor det gjaldt at tilbagevise Overgreb; i deres Sted stod nu som de første i Indflydelse og Anseelse Kongens Embedsmænd og Hofmænd, og for dem måtte Fristelsen til at misbruge og udvide udover de lovlige Grændser den offentlige Myndighed, som blev dem overdragen, altid være stor, da de derved kunde opnå Magt og Rigdom for sig selv.

Det var sådanne Forhold, der i andre Lande havde dannet Udgangspunkt for Feudalvæsenets Udvikling, og det gjaldt nu, om ikke også i Norge Samfundet skulde komme til at undergå en lignende Proces, efterat dets oprindelige Organisation var bleven såvidt opløst og havde tabt såmeget af hvad der før gav den Modstandsevne, — om ikke også her en ny Adel skulde komme til at danne sig på Basis af Konge- eller Statstjenesten, efterat Pladsen var ryddet ved det gamle Aristokratis Undergang.

Fodnoder

1

Keyser, Kirkehist., I. S. 321—24.

2

Keyser, Kirkehist., I. 321—28.

3

Hák. Hák. Saga, Cap. 137, jvfr. Cap. 132.

4

Philippus stammede hverken på mødrene eller fædrene Side fra den norske Kongeæt; hans Moder var, som man ved, en Halvsyster af Kong Inge, Datter af Dronning Ingerid i hendes Egteskab med Arne af Stodreim. Når han alligevel skulde kunne komme i Betragtning som Kongsemne, måtte det være ifølge de i Gulathingslovens § 2 optagne „nymæle“, hvorved den private Arvegangsorden var bleven gjort gjeldende også for Thronsuccessionen.

5

„þetta rád lézt Böglum vel hugna“. — Hák. Hák. S., Cap. 5.

6

Jvfr. Munch, N. F. H., III. S. 528.

7

Jvfr. Munch, N. F. H., III. S. 590.

8

Fornm. Sög., IX. 198.

9

Sag. Hák., Guth. ok Inga, Cap. 18. (Unger’s Udg).

10

Hák. Hák. S., Cap. 4.

11

Jvfr. Munch, N. F. H, III. S. 562—63.

12

Jvfr. Keyser, Kirkehist., I. S. 331—32.

13

Hak. Hák. S., Cap. 8.

14

Hák. Hák. S., Cap. 11. Flateyjarb., III. S. 12.

15

Hák. Hák. S., Cap. 14.

16

Jfr. Munch, N. F. H., III. S. 586-87.

17

Jvfr. Munch, N. F. H., III S. 590.

18

Hák. Hák. S., Cap. 28.

19

Cap. 79. Flateyjarb., III. S. 52.

20

Jvfr. Munch, N. F. H., III. S. 651. Keyser, Kirkehist., I. S. 345.

21

Gesch. v. Dännemark, II. S. 166.

22

Hák. Hák. S., Cap. 369.

23

Hák. Hák. S., Cap. 271.

24

Hákonarbók, Cap. 10 (Norg. gl. Love, I. 263). Jvfr. Munch, N. F. H., IV, 1 S. 195 ff. Maurer, Entsteh. d. ä. FrostuÞ., S. 27 ff.

25

Jvfr. Keyser, Kirkehist., I. S. 445.

26

N. gl. L., III. S. 153. Jvfr. Keyser, Kirkehist., I. S. 393—97. Maurer, FrostuÞ., S. 54 ff.

27

Jvfr. Munch, N. F. H, III. S. 247 og Anm. 3, S. 263—66. IV, 1. S. 111—114.

28

Keyser, Kirkehist., I. S. 396—97. Munch, N. F. H., IV, 1. S. 112—13. Maurer, FrostuÞ., S. 48.

29

Keyser, Kirkehist., I. S. 382—83, 458—60. Munch, N. F. H., IV, 1. S. 36—38.

30

Jvfr. Aschehoug, Statsforf., S. 82—90.

31

Cap. 369.

32

Jvfr. Munch, N. F. H., IV, 1. 109 ff., 195 ff. Maurer, Entsteh. d. ä. Frostup.

33

Det Bevis, man (Munch, N. F. H., IV, 1. S. 482—84; Keyser, Retshist., S. 237) har villet finde herfor i den for Island bestemte Lovbog, den såkaldte Hákonarbók, — i det væsentlige en Sammenstøbning af Frostathings og Gulathingsloven, — må vistnok opgives. Det er (efter hvad Prof. Maurer påviste i sine i Christiania (1876) holdte Forelæsninger) neppe tvivlsomt, at denne Lovbog først er bleven sendt ud til Island i 1271—73 og ikke i 1265, og at Navnet Hákonarbók, som har ledet til Formodningen om, at den skulde være blevet til allerede under Kong Håkon, er nyt, så derpå intet kan bygges.

34

Nyere Landslov, Prologen.

35

Munch, N. F. H., IV, 1. S. 485—86.

36

Jvfr. Munch, N. F. H., IV, 1. S. 561—64. L. M. Aubert, Norske Loves Hist., S. 10 (i Samlingen „Fra Videnskabens Verden“).

37

Aschehoug, Statsforf., S. 50, 70. Keyser, Retsforf., S. 226—27.

38

T. Ex. N. L. IV. 17.

39

Keyser, Retsforf., S. 305.

40

Keyser, Retsforf., S. 299. Brandt, Brudstykker, I. S. 8—9.

41

Se N. L., IV. 4. IV. 17. VIII. 12 o. fl. St.

42

Brandt, Brudst., I. S. 36—49.

43

N.L., VII. 64.

44

Se G. L., S. 185, 218 o. fl. St. Jvfr. Keyser, Retsforf., S. 328.

45

Cap. 186. Jvfr. G. L., Cap. 171,182 o. fl. St., hvor det heder: „da er det godt, om det hevnes“.

46

Fr. Brandt, Om foreløbige Retsmidler i den gamle norske Rettergang, Juridisk ugeblad 1863. Brandt, Norges dømmende Instit. i Middelald., Langes Tidsskrift, 5te Bind. L. M. Aubert, Bevissystemets udvikl. i den norske Kriminalproces. Hertzberg, Grundtrækkene i den ældste norske Proces. K. v. Amira, Das altnorwegische Vollstreckungsverfahren.

47

N. L., IV. 2, 16, 17.

48

N. L., IV. 20.

49

Se N. L., IV. 25, jvfr. med G. L. 138; N. L., VII. 10, jvfr.G. L. 75 F. L., XIII. 1, 2. N. L., VII. 39, jvfr. G. L. 49 o. s. v.

50

N. L., IV. 16, jvfr. IV. 8, 14, 15.

51

N. L., VIII. 8; IV. 11. 21.

52

N. L., IV. 17; IV. 4, 11 o. fl. St.

53

N. L., IV. 12.

54

N. L., 11. 2.

55

Se ovenfor S. 25.

56

N. L., IV. 20; VIII. 1.

57

N. L., I. 4, 11. Jvfr. Keyser, Retsforf., S. 252 — 53; Aschehoug, Statsforf., S. 45-46.

58

„Sat til at forestå Loven“. N. L., I. 11.

59

Aschehoug,’ Statsforf., S. 46.

60

N. L., 11. 8, jvfr. X 3.

61

Munch, N. F. H., IV, 1. S. 502—3.

62

Kgsp., S. 77 (Ch.nia-Udg.): „Heimskr mugr virðir svá fyrir sór, at konungr sé peim skipadr gagnstacSligr, ok Jjykkisk heimskr maðr í því vera vel sæmdr, ok metr sik mikils fyrir notra manna augum, ef hann má nkkura stund sik i því halda ok vera fyrir utan konungs ríki eða lögligar setningar“.

63

Kgsp., S. 171, 103—5.

64

Fort. til Chr.a-Udg., S. VI. 0. Bloms Afhandl, om Kongesp. i Årb.f. Nord. Oldk. 1867.

65

Chr.a-Udg. af Kongesp., Fort., S. VI—VII.

66

Fredrik den 2dens Lovbog for Neapel offentliggjordes i 1231. Han var „der erste, welcher seit Jahrhunderten den grossen Gedanken fasste, Gesetzgeber seines Volks zu werden“. Raumer, Gesch. d. Hohenstaufen, 3. Aufl. 111. S. 213 ff.

67

Se bl a. de Carné, Les Fondateurs de l’Unite Francaise, I S. 195—218; Warnkönig & Stein, Französische Rechtsgesch., 111. S. 528, 574—581; Raumer, Gesch. d. Hohenst., III. S. 248—57.

68

Jvfr. Munch, N. F. Æ, IV, 2. S. 474 ff.

69

N. L, III. 1.

70

Jvfr. Aschehoug, Statsforf., S. 70.

71

Aschehoug, Statsforf., S. 75.

72

I Aschehougs Verk over Statsforf., S. 164—67, sammenlignes Forholdene i Norge, Sverige og Danmark i Hensyn på den skattebevilgende Myndighed, og det udhæves, at i Norge hverken Kongen eller nogen Folket repræsenterende Forsamling havde Ret til at pålægge nye Skatter. „Den svenske Lovgivning“, heder det dernæst, „erkjendte med noget større Omtanke end den norske Nødvendigheden af at skabe Former, hvorunder Kongen uden altfor store Omsvøb og Vanskeligheder kunde erholde nye Skatter, bevilgede“. Udtrykkene ere her neppe heldig valgte; det afgjørende i dette Tilfælde var vistnok ikke den større eller mindre Omtanke i Hensyn på Opnåelsen af et bestemt praktisk Formål, men den forskjellige sociale Udvikling, der lod Statsfællesskabet fremtræde sterkere i det ene Land end i det andet.

73

Jvfr. J. C. Kroghs Afhandlinger „Om Tallets Rolle i gammel Tid“, Hist. Tidsskr., 4de Bind, og „Antik Retsopfatning“, ssts., 5te Bind.

74

S. 61. Jvfr. Hirdskråen, Cap. 14.

75

Stubbs, Constitutional History of England.

76

IV. 50.

VI.

Den islandske Stats Opløsning og Undergang. — Den norrøne Literatur på Island.

TIL den ukrigerske Magnus Lagabøters Regjering, der uden Sverdslag opgav Syderøerne, knytter sig alligevel Mindet om en Udvidelse af Norges Rige, idet under ham Islands Underkastelse blev en fuldbragt Kjendsgjerning. I Hensyn på denne ydre Forøgelse af den norske Konges Magt gjaldt det dog i endnu langt højere Grad, end i Hensyn på den indre, der gjennemførtes ved Lovrevisionen, at det væsentlige allerede var udrettet ved hans Forgjængere, så hans Rolle kun blev at trykke Seglet på eller give det lovlige Udtryk for en allerede faktisk indtrådt Tingenes Tilstand.

I begge Tilfælde kan man sige, at Kongedømet af sig selv og ved Forholdenes egen Magt rykkede ind i den Plads, der var bleven ledig ved det gamle Ætte-Aristokratis Undergang. At Island tabte sin politiske Selvstændighed, må først og fremst betragtes som Følgen af en indre Opløsning, der næsten ikke levnede Folket nogen anden Udvej end at give sig ind under den norske Konges Overhøjhed. Håkon Håkonssøn arbejdede vel på at bringe det til en slig Underkastelse gjennem en lang Række af År og det ved Hjælp af en temmelig hensynsløs Politik, idet han afvexlende benyttede de stridende Høvdinger som sine Redskaber og systematisk vedligeholdt den indre Splittelse ved snart at begunstige den ene, snart den anden. Men voldsomme Midler brugte han ikke, og sådanne stod heller ikke til hans Rådighed. Det Højeste, han ved sin Indgriben i den islandske Røre kan have udrettet, er, at han måske har fremskyndet den endelige Katastrophe, fremdeles at han har sikret for sig og sin Efterfølger den umiddelbare Tilegnelse af en Arv, som, uden hans Optræden, måske endnu i nogen Tid vilde have været et Tvistens Æble mellem de gjenstående islandske Høvdingætter. Men Islands gamle Forfatning var udslidt og kunde under ingen Omstændigheder have været opretholdt længer. Godordet var den Grundpille, på hvilken denne Forfatning hvilede; den blev båren af den engang talrige og tætsluttede Kreds af Ætter, i hvis Besiddelse Godordene vare. Og denne Kreds havde forlængst opløst sig; det gamle Aristokrati, der havde dannet Forfatningen, og af hvilket dens Liv beroede, var sprængt og smeltet sammen til nogle få Ætter, for hvem Folk og Land blev et Bytte, som de ikke kunde forliges om.[1] Det gik til Grunde samtidig med Lendermandsaristokratiet i Norge — et Sammenstød, der såmeget mindre kan gjelde for tilfældigt, som jo de ydre Omstændigheder i begge Tilfælde vare helt afvigende. Vi se heri et Vidnesbyrd om, at de to Aristokratier vare Grene af den samme Stamme, at deres Magt hvilede på det samme Grundlag, og at deres Fortald derfor også blev hidført ved de samme indre Årsager, og vi finde således i den islandske Forfatnings spontane Opløsning det bedste Bevis for, at så ofte end under Kampen mellem Aristokrati og Kongedøme i Norge i Slutningen af det 12te og Begyndelsen af det. 13de Århundrede Sejren syntes at hænge i et Hår og uberegnelige Tilfældigheder at have indvirket bestemmende på Begivenhedernes Gang, så var dog det endelige Udfald en nødvendig Konsekvents af Landets hele forudgående Historie, der vilde have indtrådt på en eller anden Måde, under en eller anden Form, hvordan så end de ydre Kampe, i hvilke den indre Modsætning åbenbarede sig, enkeltvis eller hver for sig, havde løbet af.

Hovedpunkterne i den islandske Forfatnings Udvikling, indtil den nåede sin endelige faste Form, ere allerede i det Foregående blevne kort fremhævede.[2] Det er bleven fremhævet, hvorledes de store Ætter, der havde bygget Hov på sine Gårde og samlet Menigheder om sig, sluttede sig sammen og dannede en Fællesstyrelse for det hele Land, hvorledes det efter en Række af Kampe lykkedes disse Ætter at afslutte sin Kreds, idet Tallet på de statsretlig anerkjendte Godord blev slået fast engang for alle, og hvorledes de i Sammenhæng hermed tilegnede sig næsten al den til Staten hørende offentlige Myndighed. Denne Udvikling fuldendtes omtrent samtidig med at Christendomen anerkjendtes som herskende Religion (nemlig ved Fimtardomens Oprettelse i 1004), og heraf fulgte igjen, at Religionsskiftets naturlige Virkning: at omdanne Samfundet i demokratisk Ånd, ikke kunde gjøre sig gjeldende på samme Måde eller i samme Grad på Island som i Norge eller andensteds, hvor der fandtes et med Stammeforfatningen og Hedenskabet sammenhængende nationalt Aristokrati. Det islandske Godord var, som før udviklet, en umiddelbar Fortsættelse af den norske Herseverdighed; det hvilede, som denne, på et religiøst Grundlag; Goden var på engang Tempel- og Thingforstander, og hans verdslige Myndighed var ligefrem afledet af hans prestelige. Christendomens Indførelse syntes således at skulle virke ikke mindre nedbrydende på de islandske Godeætters Magt end på de norske Herse- eller Lendermandsætters. Men hine opnåede fremfor disse en Erstatning for hvad de tabte, en ny Støtte for sin Magt, idet de sikrede sig Styrelsen af den fælleds Stat, medens de norske Lendermandsætter vistnok også ved Christendomens Indførelse knyttedes nærmere til Staten, men uden dog at kunne blive dennes Herrer.

Til at afbøde det Stød, som Religionsforandringen ifølge sit Væsen syntes at skulle tilføje det islandske Gode-Aristokrati, virkede det fremdeles, at Omvendelsesverket på Island havde en endnu mere national Charakter end i Norge, og at Christendomen her gjennem lange Tider i Virkeligheden kun var en Navne-Christendom, fordi den savnede det nødvendige Udtryk i en nogenlunde selvstændig og fra Staten udsondret Kirke. Også dette er bleven omtalt i det Foregående.[3] Det er bleven omtalt, hvorledes Goderne omdannede sine Hov til Kirker, hvorledes de ofte lod sig selv give prestelig Vielse, og hvorledes det på denne Måde lykkedes dem at dække over det skete Brud i Sammenhængen og tilsyneladende at vedligeholde den Forening af geistlig og verdslig Myndighed, hvorpå deres herskende Stilling fra først af havde hvilet. Endnu længe efterat Island havde fået sine faste Biskopsstole, vedblev i Hovedsagen den samme Tingenes Tilstand: de kirkelige Verdigheder vare i en så vid Udstrækning blotte Underbrug under anden offentlig Stilling, at en Kirke i christelig Mening neppe nok kunde siges at existere. Den islandske Stat var på en Måde en Kirkestat, men en sådan, i hvilket Principet var, ikke det verdslige Elements Underordning under det geistlige, men omvendt, og hvis Tyngdepunkt vedblev at være det til Godordene knyttede, i sin Oprindelse og sit Væsen hedenske Høvdingskab. Det var denne de mægtigste Ætters Forening til en over hele Landet udbredt tætsluttet Kreds og deres i Sammenhæng dermed vundne uindskrænkede Rådighed både over Kirke og Stat, der medførte, at Island gjennem næsten hele det 11te og en stor Del af det 12te Århundrede nød en så uafbrudt indre Fred, og at det islandske Samfund syntes at stagnere i sin Udvikling netop ved det Tidspunkt, da man skulde have ventet, at en vidtgribende Omdannelse havde begyndt under Indflydelse af de med Religionsskiftet tilførte nye Gjæringsstoffer.

Men en med Christendomens Ånd så fuldkommen stridende Tingenes Orden måtte tilsidst blive uholdbar; der måtte komme en Tid, da det blev Alvor med det kirkelige Liv, da Christendomens Grundprincip krævedes gjennemført i en skarpere Adskillelse mellem Kirke og Stat, og det stod da ikke længer til at undgå, at Religionsforandringen også her drog sine demokratiske Konsekventser og øvede den samme nedbrydende Indflydelse på det islandske Aristokrati, som den havde øvet på det norske.

Et Vendepunkt i så Henseende blev betegnet ved Islands Underlæggelse under Erkestolen i Throndhjem,[4] medens det forud sammen med Norge havde stået under de hamburgsk-bremiske, siden de lundske Erkebiskopper. Den norske Metropolitan kunde på Grund af Landenes større Nærhed og hyppigere Samkvem og deres nationale og historiske Fælledsskab føre et ganske anderledes virksomt Opsyn med Islands Kirkevæsen, end de danske og tydske Metropolitaner havde kunnet, og han stod ikke mindre end disse udenfor det islandske Aristokrati og dets Interesser, så at han måtte betragte det som en af sine første Opgaver at arbejde på Gjennemførelsen af en med Tidens Fordringer bedre stemmende Ordning af de kirkelige Forhold også i denne Del af den ham underlagte Provins. Allerede Erkebiskop Eystein foretog betydningsfulde Skridt i denne Retning. Han optrådte med Krav på, at den kanoniske Rets Regler vedkommende Styrelsen af Kirkegodset og Besættelsen af de geistlige Embeder skulde gjøres gjeldende også på Island, så det blev Biskopperne og ikke som hidtil de private Kirkeejere, der indsatte Prester og forvaltede den Kirkerne tillagte Formue; han udstedte Brev på Brev til Islændingerne, i hvilke han ivrede mod det islandske Presteskabs verdslige Forhold, påbød, at enhver Geistlig, der havde gjort sig skyldig i Manddrab, skulde suspenderes fra sit Embede, og nedlagde Forbud mod, at Prester påtog sig Søgsmål for andre end fattige Frender, faderløse Børn eller forsvarsløse Kvinder, eller at de indlod sig på at bære Våben og tage Del i nogen verdslig Stridighed. Eysteins Eftermand, Erkebiskop Eirik, sendte nye Formanings- og Straffebreve til Island, i hvilke han gjentog sin Forgjængers Forbud mod, at Prester gav sig af med verdslige Forretninger, og udvidede Forbudet derhen, at ingen geistlig Mand fra Subdiakonus og opover måtte være i Besiddelse af noget Godord.[5]

Disse Forsøg fra de norske Erkebiskoppers Side på at gjennemføre en virkelig Adskillelse mellem Kirke og Stat, der truede med at ramme det islandske Aristokratis Magt i Roden, stødte vel på en afgjort Modstand hos Høvdingerne og kunde såmeget mindre lede til noget stort umiddelbart Resultat, som både Erkebiskop Eystein og Eirik ved sine Nederlag ligeoverfor Kong Sverre hindredes fra at optræde med den fornødne Kraft og Sammenhæng. Men den strengere hierarchisk-kirkelige Retning, der var indledet ved dem, fandt snart også blandt Islændingerne selv ivrige og indflydelsesrige Forkjæmpere. Thorlak Thorhallssøn (Biskop i Skålholt 1178-1193) fremstillede ikke blot i sit private Liv, ved sin Sygelighed og vidtdrevne Askese et egte middelaldersk Billede, helt forskjelligt fra det, de tidligere islandske Biskopper havde frembudt, og i hvilket Slægtshøvdingens Træk havde trådt vel så meget frem som den christelige Kirkefyrstes; men han optrådte også i Hensyn på Spørgsmål vedkommende den ydre Kirkeforfatning ganske i Overensstemmelse med Erkebiskop Eystein. Og efter ham fandt den samme Retning en ligeledes ivrig, om end ikke fuldt så respektabel Repræsentant i Gudmund Aressøn, der allerede som simpel Prest vandt et stort Ry, og som i 1201 blev ophøjet på Biskopsstolen i Hole.

Biskop Thorlak måtte i Spørgsmålet om Patronatsretten give tabt ligeoverfor Jon Loptssøn og de andre Høvdinger, der ikke vilde opgive de Kirker, «som deres Forfædre have skjænket Gud med det udtrykkelige Vilkår, at de og deres Efterkommere skulde have fri Rådighed over dem». Han havde vakt dette Spørgsmål efter Opfordring af Erkebiskop Eystein og i Tillit til dennes Bistand; «men», heder det, «fra den Kant, hvorfra han ventede at få Trøst, kom der kun bedrøvelige Tidender; thi kort efter blev Erkebiskop Eystein landflygtig for kirkelige Sagers Skyld, og nu tyktes alle her til Lands at kunne handle efter det Exempel, som var givet i Norge, så at ingen vilde lade Biskop Thorlak få Rådighed over Kirkerne, og det hele Kjæremål måtte falde ned i hans Embedstid».[6] Man ser imidlertid, at hans og Biskop Gudmunds reformatoriske Virksomhed ingenlunde savnede Støtte i Opinionen; de fandt Modstand hos Aristokratiet, i hvis Interesse det lå at hindre Gjennemførelsen af de hierarchiske Reformtanker; men den menige Mand sluttede sig såmeget villigere til dem og var såmeget mere modtagelig for Indtrykket af en strengere religiøs-kirkelig Retning; ja, selv hos deres Modstandere synes der at have gjort sig gjeldende en Følelse af, at den nye Tingenes Orden, for hvilken der blev arbejdet, var, om end ikke stemmende med deres Interesse, så dog i og for sig en højere og bedre. Biskop Thorlak blev få År efter sin Død på Althinget erklæret for hellig, — med Høvdingernes Råd og Samtykke, som det heder, — og gjaldt siden som Islands fornemste Nationalhelgen, medens det modstræbende Forhold, hvori Biskop Pål Jonssøn, der vel var Thorlaks egen Systersøn, men som ifølge sin hele Åndsretning mere tilhørte Aristokratiet end Kirken,[7] fra først af stillede sig til denne Sag, vidner om, at Kanonisationen ikke har været så ganske efter den herskende Samfundklasses Hoved.[8] Gudmund Aressøn opnåede allerede i levende Live at gjelde som en hellig Mand, hvem man tillagde allehånde Undergjerninger; det var vel mest Almuesfolk, hos hvem Troen på disse Undergjerninger var sterk, medens de Højerestående endog drev åbenbar Spot med dem; men, når Høvdingerne selv kom i Strid med hverandre, kappedes de dog om at få den hellige Mand på sin Side og viste derved, at de bøjede sig for den almindelige Folkemening. Skjønt Biskop Thorlak ikke formåede at gjennemføre sin Reformplan i Hensyn på Patronatsretten over Kirkerne og Kirkegodset ligeoverfor de modstræbende Høvdinger, blev hans Optræden i denne Sag dog ingenlunde uden alle praktiske Følger; somme Kirkeejere gik nemlig frivilligt ind på at stille sine Kirker til Biskoppernes Rådighed, andre fandt sig ialtfald i at afstå det til Kirkerne henlagte Jordegods mod atter at få det tilbage som et Slags Forlening af Biskoppen; hvad denne herved opnåede, var vistnok ikke stort mere end en rent formel Erkjendelse af hans øverste Bestyrelsesmyndighed; men det således i Formen afståede Jordegods blev dog unddraget de sedvanlige Arvegangsregler, og disse Afståelser tjente på denne Måde til at fremskynde den Ophobning af Jordegods på enkelte Hænder, som vi iagttage i den islandske Fristats senere Tider, og som var en af de virksomme Årsager til det aristokratiske Regimes Undergang.[9] På et lignende Sæt gik det nu også med det af Erkebiskop Eirik udstedte Forbud mod at indvie nogen Godordsmand til Prest, medmindre han opgav sin verdslige Verdighed for helt at leve for sit geistlige Kald. Dette Forbud fandt vistnok ingen umiddelbar eller almindelig Efterlevelse; — vi se endnu Biskop Pål Jonssøn af Skålholt (1195—1211) og efter ham den i 1236 til Biskop valgte. Magnus Gudmundssøn at være i Besiddelse af Godord;[10] — alligevel undlod det dog ikke at gjøre sin Virkning, eller man kom på egen Hånd, under Indflydelse af den sig mere og mere udbredende strengtkirkelige Retning, til at erkjende det Usømmelige i, at Presteembedet behandledes som et blot Tilbehør til anden offentlig Stilling; vi møde nemlig i den senere Del af det 12te Århundrede hyppig Exempler på, at Høvdinger, der havde indtrådt i den geistlige Stand, frivillig afstod sine Godord til andre, og medens det i Begyndelsen af dette Århundrede endog synes at have været det sedvanlige, at Hovederne for de regjerende Ætter forenede geistligt og verdsligt Embede, var i Begyndelsen af det 13de Århundrede en slig Forening åbenbart en sjelden Undtagelse.

Biskop Thorlak viste, med al sin Iver, alligevel et vist Mådehold, så at det i hans Tid ikke kom til noget voldsomt Sammenstød. Derimod fremkaldte Gudmund Aressøns Optræden en almindelig Gjæring og bragte den længe ulmende Strid mellem de strengt-kirkelige Interesser og Synsmåder og de verdslig-aristokratiske til at slå ud i lys Lue. Ved Biskop Gudmund blev Spørgsmålet om den kirkelige Jurisdiktion for første Gang stillet på Dagsordenen; han krævede, — i Strid med Landets gjeldende Ret, men i fuld Overensstemmelse med den almentkirkelige Forskrift, — at geistlige Personer alene skulde svare for geistlig Domstol, også hvor det gjaldt Søgsmål af en rent verdslig Art, og søgte at hævde Kirkens Uafhængighed i denne og andre Henseender på den hensynsløseste Måde. Hvorvel han i Regelen er bleven for strengt bedømt,[11] må det erkjendes, at han viste sig lidet skikket for den Rolle, han havde påtaget sig; hans Iver var oprigtig, og hans Stræben: at løsrive Kirken fra det Åg, hvorunder Høvdingerne holdt den, var, seet fra den Tids Standpunkt, en fuldkommen berettiget; men han var forfængelig og urimelig stivsindet; hans Hellighedsry har åbenbart gjort ham Hovedet kruset, så at han ikke længer formåede at skille mellem hvad der var hans personlige og hvad der var Kirkens Interesse; hans Mirakel-Praxis og stadige Strippen-om med et Følge af Tiggere og Landstrygere gjør et ligefremt løjerligt Indtryk, og hans hensynsløse Tilsidesætten af Lands Lov og Ret måtte forene Landets Høvdinger og bedre Bønder til enig og energisk Modstand, medens man ser, at der hos ikke så få har rådet Tilbøjelighed til at slutte sig til ham og støtte ham, om han havde faret mere rimeligt frem. Men hans Optræden blev ikke destomindre et afgjørende Vendepunkt i den islandske Kirkes Historie og medførte som sit endelige Resultat, at den løsgjordes fra den Sammenhæng med Staten, hvori den hidtil havde stået. Han samlede et Parti om sig, der ved flere Lejligheder viste sig sterkt nok til at gjøre endog de mægtigste blandt Høvdingerne virksom Modstand; — at dette Parti for en stor Del var sammensat af Folkets Bærme var jo i Grunden en Konsekvents af Christendomens demokratiske Ånd og af den uforsonlige Modsætning mellem en korrekt kirkelig Retning og det på Island hidtil bestående Høvding-Regimente; der fandtes imidlertid blandt Biskop Gudmunds brogede Følge også flere dygtige og ansete Mænd, der viste den største Opofrelse for hans Sag og fulgte ham med enthousiastisk Hengivenhed,[12] og det kom dog nu på en umiskjendelig Måde tilsyne, at Aristokratiet ikke længer som før øvede et ubetinget Herredøme over den almindelige Opinion, at der havde åbnet sig en dyb Kløft mellem det og den store Masse af Folket. De Voldsomheder, han fremkaldte mod sig fra Høvdingernes Side, Forvirringen i de kirkelige Forhold, der var en Følge af disse gjentagne voldsomme Sammenstød, gjorde en hyppigere og mere virksomt indgribende Optræden fra den throndhjemske Erkebiskops Side ligefrem nødvendig, så at man blev vant til i ham at se den islandske Kirkes rette Styrer, og forberedede på samme Tid Overførelsen af Valgretten til de islandske Biskopsstole fra Islændingerne selv til Domkapitlet i Nidaros.

Biskop Gudmunds geistlige Foresatte så sig nødt til at tøjle hans ilde beregnede Iver, hvorved han kompromitterede sin Sag, ja endog til ligefrem at desavouere ham og suspendere ham fra hans Embede; men endnu mindre kunde hans Kollegers, de skålholtske Biskopper Pål Jonssøns (1195—1211) og Magnus Gissurssøns (1214—1237) Forhold billiges fra kirkeligt Standpunkt, idet begge disse, der hørte til to af de fornemste styrende Ætter på Island, under Stridighederne mellem Gudmund og Høvdingerne snarere tog Parti for disse end for hin, ialfald stillede sig ubetinget på den gjeldende Lovs og Landsrets Standpunkt ligeoverfor Gudmunds hierarchiske Tiltag og optrådte i samme Ånd som deres Forgjængere under Aristokratiets Velmagtsperiode. Tiderne havde nu forandret sig, og der krævedes nu en anden Optræden fra Kirkestyrernes Side; Striden mellem Kirke og Stat var engang bleven vakt, og det kunde ikke gå an at lade den falde igjen; det gik ikke an længer at repræsentere på engang Aristokratiet og Kirken i Lighed med hvad en Isleif eller Gissur havde kunnet gjøre, uden at svigte sin Forpligtelse til en af Siderne; det gjaldt nu et enten — eller, og desto nødvendigere måtte det vise sig at være, at der blev sørget for, at Biskopsvalgene foregik upåvirkede af ethvert Hensyn til de på Øen rådende verdslige Interesser. Biskop Gudmunds eget Valg var bleven sat igjennem af Nordlandets på den Tid mægtigste Høvding, Kolbein Tumessøn, der havde gjort Regning på i ham at finde et viljeløst Redskab for sit eget Herredøme over Biskopsstolen og dens Gods, og som blev hans forbitrede Fiende, da han vovede at svigte denne Tillit og ikke vilde finde sig i det ham tiltænkte Afhængighedsforhold; det var øjensynligt Kolbeins Vilje og Mening, at Hole Biskopsstol skulde være et Underbrug for ham og hans Æt, ligesom Skålholts gjennem lange Tider havde været det for Haukadals- og Oddeætten,[13] enten derved at den biskoppelige Verdighed beklædtes af Ættens egne Medlemmer eller af Mænd, der skyldte den sin Ophøjelse. Under et sådant Forhold kunde nok den enkelte Biskop komme til at øve en stor Magt, men det var da ikke alene eller ikke engang nærmest i Egenskab af Kirkens Repræsentant, og denne Høvdingernes eller enkelte Høvdingætters Rådighed over Biskopsstolene måtte synes fuldkommen urimelig, når det først engang var kommet til en alvorlig Kollission mellem de verdslige og geistlige Interesser. Det var derfor et fuldt beføjet Skridt, — en nødvendig Konsekvents af den ved Biskop Gudmund vakte Strid, — at den throndhjemske Erkebiskop, efter Gudmunds og Magnus Gissurssøns Død i 1237, kasserede de på Island foretagne Valg og tilegnede sig selv Besættelsen af begge de islandske Biskopsstole, fremdeles at han besatte dem med norske Geistlige, der stod helt uafhængige af de på Øen rådende Familje-Koterier. Man behøver ikke at antage, at han ved disse Skridt har gået den norske Konges Erinde; hvad der bestemte ham, kan alene have været Hensynet til de kirkelige Interesser. Hans Fremgangsmåde var iøvrigt i fuld Overensstemmelse med den kanoniske Rets Forskrifter, der på det strengeste forbød enhver Indblanding af Lægfolk i Biskopsvalgene, og som i Tilfælde af et ugyldigt Valg tillagde Metropolitanen Ret til at besætte den ledige Biskopsstol;[14] man finder heller ikke Spor af, at den stødte på nogen Modstand eller Modsigelse,[15] og fra nu af var det stadig Erkebiskoppen i Throndhjem og hans Domkapitel, der besatte de islandske Biskopsstole.

Men således var dog nu, ikke stort mere end en Menneskealder efterat en strengt kirkelig Retning havde begyndt at gjøre sig gjeldende på Island, den Forening af geistlig og verdslig Myndighed, hvorved det havde lykkes det islandske Aristokrati at konservere sit fra Hedenskabet stammende Herredøme, sågodtsom ganske bleven sprængt. Det var vel endnu det sedvanlige, at Presteembederne besattes af de private Kirkeejere; men mangesteds var dog nu Kirkerne stillede under Biskoppens Rådighed, der indsatte de ved dem tjenende Prester, og herved var dannet Kjernen til et Presteskab, som ikke skyldte sin Stilling til nogen verdslig Myndighed eller forbandt den med nogen verdslig Bedrift, og som altså ganske fyldestgjorde den kanoniske Rets Fordringer. Det var bleven slået fast som Regel, at den, der vilde indtræde i Kirkens Tjeneste, måtte frasige sig enhver anden offentlig Stilling, og på samme Tid var der sørget for at ophjælpe de af de private Kirkeejere ansatte Prester, så at de bleve noget mindre afhængige, end de fra først af havde været.[16] Biskopsstolene vare ikke længer et Slags Beneficier for enkelte af de store Ætter; Biskopperne valgtes ikke længer af og blandt Aristokratiet og vare ikke længer ved Frændskabs- og Venskabsforbindelser bundne i sin Holdning ligeoverfor dette, men kunde som Udlændinger helt og uden Sidehensyn arbejde for de kirkelige Interesser. Den islandske Kirke var, kort at sige, et godt Stykke på Vej til at blive, hvad den skulde blive: en Stat i Staten, om den end ikke på langt nær kunde siges at holde Samtidens hierarchiske Mål. Dens Førere vare ikke henger de samme som det verdslige Samfunds Førere; der var en «pouvoir spirituel» og en «pouvoir temporel», som hver havde sine Repræsentanter, medens begge tidligere havde været samlede hos de aristokratiske Ætter; det blev allerede af denne Grund umuligt for disse at fastholde sit fordums uindskrænkede Velde over Opinionen; Folket delte sig mellem dem og Kirken; og det var endog naturligt, at de sterkeste Sympathier hos Mængden fulgte denne, der overalt optrådte som den Svages Beskytter og overalt hentede Næring af og bidrog til at udvikle de demokratiske Instinkter.

Men ikke blot deri kommer Fælledsskabet mellem det islandske og det norske Aristokrati tilsyne, at de begge, som udsprungne af det hedenske Forfatningsliv, måtte rammes og rammedes i Roden af Religionsforandringen eller dens Konsekventser; vi ville også fra en anden Side se, at de samme indre Grunde vare virksomme til at undergrave begges Magt. Vi have omtalt, hvorledes de islandske Godeætter ved at forene sig dannede en Stat, hvis Myndighed de delte sig imellem, og hvorledes det var en i Hovedsagen hermed stemmende Udvikling, der foregik med det norske Hersearistokrati, da dets Medlemmer bleve Kongens Lendermænd og i denne Egenskab kom til at repræsentere Statsautoriteten ved Siden af den i Ætterne nedarvede lokale Styrelse. For begge Klasser, og navnlig da for de islandske Goder, var denne Forandring i visse Måder et Fremskridt, der medførte en Magtforøgelse eller ialfald en Ophøjelse i social Henseende. Sålænge Godeætternes Myndighed var indskrænket til de enkelte Kredse eller Menigheder, der havde dannet sig om dem, havde den snarere en moralsk end en retslig Charakter. Goden var den første blandt Ligemænd; han styrede i Fælledsskab med de andre til Kredsen hørende gode Ætter, der ofte ikke gav hans egen stort efter i Rigdom eller Højbyrdighed eller Anseelse, som frivillig havde sluttet sig til ham, og i hvis Magt det stod atter at træde ud af Kredsen, når de bleve misfornøjede med dens Ledelse, og at gå over til en anden Menighed eller selv at prøve på at grundlægge en ny. Anderledes blev Forholdet, efterat den islandske Stat var bleven grundlagt og havde opnået sin endelige Organisation. Ingen kunde nu længer oprette noget nyt Godord, der havde Krav på statsretlig Anerkjendelse eller Ligeberettigelse med de allerede bestående;[17] Kredsen var sluttet. Godeætterne satte sig i Besiddelse af den til Staten hørende offentlige Myndighed; de dannede den for Island fælleds lovgivende Forsamling og besatte de fælleds højeste Domstole. Deres Myndighed gik derved over til at antage Charakteren af en ligefrem styrende istedetfor, som før, en blot ledende. Inden den engere Kreds havde de ikke kunnet sætte noget igjennem uden ved sin Indflydelse hos de øvrige til Kredsen hørende gode Bønder; inden Staten derimod var der tillagt dem en bestemt Ret til at fatte Beslutninger, — en Ret, som de ikke delte med nogen anden. De vare altså nu, endog i en rent ydre Forstand, Landets Herrer, til hvem alle andre stod i et undersåtligt Forhold; de udgjorde en særegen Samfundsklasse, — et højere Aristokrati, der stadig udsondrede sig mere og mere fra de øvrige gode Ætter og ved sin sociale Overlegenhed efterhånden trykkede disse ned til at gjelde næsten som en blot Almue.

Men, ved således at hæve sig og forøge sin Magt, måtte de tilsidst udtørre selve Kilderne, hvoraf denne havde sit Udspring. Det måtte, mutatis mutandis, gå dem, som det gik Lendermandsætterne i Norge, der ved sit Forhold til Kongedømet og Enhedsstaten stadig bleve mere højfornemme og indtog en i det ydre mere bydende Stilling ligeoverfor det øvrige Folk, men for hvem også ved denne Stigen tilvejrs det sikre Fodfæste gik tabt, som de engang havde havt i sit intime Forhold til alle Hjembygdens gode Bondeætter og sit derpå grundede Herredøme over Opinionen. En slig afsluttet Kreds af højfornemme Ætter vil desuden, som oftere før fremhævet, tilsidst savne den nødvendige Tilgang af friskt Blod og friske Kræfter; den smelter mere og mere sammen og degenererer physisk og moralsk. Nu var vistnok de islandske Godord ikke blot Gjenstand for Arv, men endog ligefrem for Kjøb og Salg; en Mand kunde selge eller bortgive sit Godord udenfor Ætten, og denne ophørte derved at tilhøre det regjerende Aristokrati, medens omvendt en ny Æt, der ved Kjøb eller Gave kom i Besiddelse af et Godord, eo ipso fik Plads inden samme, om den end fra først af var nokså lidet anseet eller højbyrdig. Der var altså retsljg intet til Hinder for, at dette Aristokrati kunde rekruteres ved stadig Tilgang af friske Kræfter; men at dette faktisk kun sjelden fandt Sted, er noget, man allerede på Forhånd må formode, og noget, som også stadfæstes ved hvad Kilderne oplyse. Det gik her, som det gik med Lendermandsverdigheden i Norge, hvilken det jo stod Kongerne retslig frit for at give til hvem de vilde, og som alligevel gjennem lange Tider var og blev en strengt arvelig. De Ætter, der engang vare komne i Besiddelse af Herredømet, søgte at sikre sig dette ved indbyrdes Sammenhold;[18] de forbandt sig på det nøjeste med hverandre og dannede en Kreds for sig, i hvis Midte det kun under særdeles heldige Omstændigheder kunde lykkes nogen ny Mand at slippe ind. Og eftersom nu disse Ætter døde ud eller gik over i hinanden, blev altså Følgen, at flere Godord samledes på en enkelt Hånd og at Ligevegten inden det aristokratiske Samfund forstyrredes. Havde nu således en enkelt Høvding opnået Overtaget inden den Del af Landet, hvor han hørte hjemme, banede Godordenes Egenskab af en Vare, der kunde selges eller bortgives, ham Adgang til nye Magtudvidelser, idet han kunde benytte sin overlegne Indflydelse til at overtale eller ligefrem tvinge andre, mindre mægtige Ætter til at overlade ham sine Godord. I samme Retning virkede da endelig den strengere religiøs-kirkelige Ånd, der gjorde sig gjeldende i Løbet af det 12te Århundrede, og ifølge hvilken det, som ovenfor omtalt, blev mere og mere sedvanligt, at Godordsmænd, der fulgte den i Ætterne nedarvede Skik ved at lade sig vie til Prester og indtræde i Kirkens Tjeneste, i Sammenhæng dermed opgav sit verdslige Høvdingskab og overdrog det til en eller anden Ven eller Frænde.

På denne Måde gik det islandske højere Aristokrati efterhånden over til et Oligarchi, medens det lavere sank ned til en Almue. Man kan udsondre tre Stadier inden den Udvikling, der førte did: i Tidsrummet indtil Christendomens Indførelse har det islandske Samfund endnu en helt igjennem aristokratisk Charakter, og Godeætterne danne endnu da kun de øverste Spidser af de talrige Forbund af gode Ætter, mellem hvilke Landet var delt; efter Begyndelsen af det 11te Århundrede, da de halvhundrede Godeætter have tilegnet sig den hele Fælledssryrelse af Landet, er det dem, der udgjøre det egentlige Aristokrati; imod Slutningen af det 12te Århundrede endelig møde vi istedetfor disse halvhundrede regjerende Huse, hvis Herredøme betegner den islandske Fristats gyldne Periode, kun nogle ganske få, der endnu have bevaret en aristokratisk Rang, — Skagfirdingerne i den nordlige Fjerding, Svinfellingerne i den østlige, Haukdølerne og Oddaverjerne i den sydlige, Vatnsfirdingerne og Sturlungerne i den vestlige, — og et Par enkelte til, rundt om hvilke alting synes nivelleret. De her nævnte Ætter hørte fordetmeste til Islands eldste og højbyrdigste;[19] de vare Arvtagere efter det gamle Gode-Aristokrati; men deres Stilling både indbyrdes ligeoverfor hinanden og ligeoverfor den menige Mand måtte dog være en meget forskjellig fra den, de regjerende Huse havde indtaget, sålænge deres Kreds endnu holdt sig nogenlunde ubrudt. Hver enkelt af Oligarcherne i Slutningen af det 12te og det 13de Århundrede kunde optræde med en langt større ydre Magtfylde, end selv den anseeligste Høvding i det 10de og 11te Århundrede havde kunnet. I Året 964, da Thord Geller og Tunge-Odd stredes, mødte den ene op på Thingnesthinget med 200 Mand og den anden med 400; i 1008, da Snorre Gode foretog sit Tog til Borgarfjorden for at hevne Vigastyrs Drab, havde han 400 Mand med sig, og Borgarfjordens Høvdinger mødte ham med 500.[20] Dette gjaldt da for overordentlig store Styrker, samlede på en enkelt Hånd. Men i Sturlungetiden var det ikke sjeldent, at Høvdingerne, når de havde nogen Strid at udfegte, optrådte med Hære på en 1000 Mand eller endog derover og leverede hinanden formelige Slag, hvorved det stundom gik meget blodigt til.[21] Snorre Gode hørte som bekjendt til Islands mest fremragende Høvdinger i den første Fjerdedel af det 11te Århundrede; alligevel stod han indenfor selve Thorsnesthingets Hered, omkring Breidefjorden, hvor hans Æt hørte hjemme og havde grundlagt Heredets fælles Thing, ligeoverfor farlige Medbejlere og opnåede efter et langt Livs heldige Kampe og Intriger dog ikke mere end at gjelde som den første blandt Thingkredsens Høvdinger, der bøjede sig for hans overlegne Personlighed, medens de iøvrigt omtrent kunde måle sig med ham. Sådan var Tilstanden dengang: Gode-Aristokratiets samlede Magt var en overordentlig stor, men den var fordelt på mange, af hvilke ingen ragede synderlig op over de andre. Imod Slutningen af det 12te Århundrede derimod og senere se vi en enkelt Stormand opkaste sig til Herre over hele eller sågodtsom hele den Fjerding af Landet, hvor han hører hjemme, ja endog at vinde Magt og Besiddelser udenfor samme. Snorre Sturlassøn fik sig overdraget det halve Lundamanna-Godord på Vestlandet, dernæst det til Nordlandsfjerdingen hørende Åvellinga-Godord og satte sig tilsidst også i Besiddelse af Snorrunga-Godordet på Vestlandet. Hans Broder Sighvat og dennes Søn Sturla vare, da de stod på Højden af sin Magt, Indehavere af de fleste Godord i Vestfjerdingen og rådede desuden for hele Eyjafjordens Hered på Nordlandet med dets Godord. Kolbejn Tumessøn († 1208) besad alle Godord vest for Yxnadalsheiden indtil Åvellinga-Godordet, altså mere end et helt Hered, og hans Brodersøn Kolbein Arnorssøn føjede endnu hertil efter Sejren på Ørlygsstad over Sighvat Sturlassøn og Sturla Sighvatssøn alle de Godord, som disse havde besiddet, så han på engang rådede over en stor Del af Islands vestlige Fjerding og sågodtsom hele den nordlige.[22] — På lignende Måde se vi også det private Gods, der engang havde været nogenlunde jevnt fordelt mellem Aristokratiet, at ophobes på enkelte Hænder, ved Arv, Kjøb, frivillig eller nødtvungen Overdragelse af den mindre Mægtige til den mere Mægtige. Sighvat Sturlassøn t. Ex. fik sig overdraget Hjardarholt, Olaf På’s gamle Herresæde, erhvervede sig siden det nærliggende Saudafell og tilsidst Grunden

den af de større Gårde ved Eyjafjorden, hvor han opslog sin Bolig. Hans Broder Thord efterlod sig en Arv på over 1000 Hundreder.[23] Snorre Sturlassøn, der arvede 40 Hundreder efter sin Fader, giftede sig til 800 Hundrede og fik siden endnu Rådighed over 800 til; han ejede samtidig en hel Række af de største Gårde på Island, såsom Borg, Egil Skallagrimssøns Herresæde, Reykjaholt, — hvor han som oftest selv opholdt sig og hvor han lod indrette det prægtige Bad af hugne Stene, hvilket der endnu er Levninger at se af, — videre Stavaholt, Bessastad, Eyvindarstad, Mel ved Midtfjorden o. fl; han var så rig, at han, uagtet han i en Kvægsot på engang mistede 120 Naut, alligevel, uden at lade sig anfegte af sit Tab, kunde holde et stort Julegjestebud «efter norsk Skik», hvor det gik meget glimrende til.

Mellem slige Herrer og den menige Almue måtte der bestå en stor social Afstand, — en ganske anderledes stor end den, som bestod mellem Høvdinger og Bønder i Sagatiden, da en Arv på et halvhundrede Hundreder kunde gjelde som noget Betydeligt,[24] og da endog de højbyrdigste eller mægtigste Mænd ikke anså det for under sin Verdighed at tage personlig Del i Gårdsdriftens daglige Arbejder, at tilså sine Agre eller være med ved Høbjergning og Fiskeri.

Skjønt Godeætterne ved den islandske Stats endelige Organisation opnåede en ligefrem styrende Myndighed istedetfor den blot ledende, som de før havde havt, kunde dog Forholdet mellem dem og deres Undergivne fremdeles bevare Charakteren af et gjensidigt Forpligtelses- og Hengivenhedsforhold, sålænge endnu den enkelte Høvdings umiddelbare Herredøme var indskrænket til den Thingkreds eller den Bygd, hvor Ætten fra gammel Tid hørte hjemme og var rodfæstet. Hans Magt havde da fremdeles til alle Sider en Støtte i Venskabs- og Frændskabsforbindelser og gamle Traditioner, så den ikke kunde føles som nogen Tvang, hvor stor den var. Og han kunde da fremdeles overkomme alle de Opgaver, der påhvilede ham i Egenskab af Godordsforstander ligeoverfor hans nærmeste Undergivne, og som havde afgivet den moralske Grundvold, hvorpå de regjerende Huses Herredøme fra først af blev bygget. Det var Godens Sag at mægle og stifte Forlig, når der udbrød Stridigheder mellem hans Thingmænd, at overholde Fred og Orden, at sørge for den offentlige Sikkerhed ligeoverfor Tyve og Ugjerningsmænd, hjælpe enhver til sin Ret, påse i visse Tilfælde Exekutionen af fældede Domme o. s. v. Han skulde kjende Loven; til ham henvendte Thingmændene sig, når de troede at behøve Råd eller Hjælp i sine private eller offentlige Anliggender, eller når det gjaldt at træffe en almindelig Foranstaltning til Menighedens Tarv, eller når nogen af dem blev forurettet af en fremmed Høvding eller hans Mænd. Han var deres Repræsentant ligeoverfor alle udenfor Menigheden Stående, deres juridiske Konsulent og, sålænge Hedenskabet endnu stod ved Magt, ja, ofte endog efter Christendomens Indførelse, tillige deres Prest. Til Gjengjeld for alle disse Tjenester havde han Krav på, at hans Thingmænd skulde følge ham, når han opbød dem til Things eller andensteds, hvor han troede at måtte optræde mandsterk eller ønskede at udfolde sin Magt. Det var dette Forhold, der udtryktes ved at Høvdingen tilsagde sine Mænd «traust» (Forsvar, Beskyttelse), og disse ham igjen «liðsinni» (Tjeneste, Følge). Thingmændenes Forpligtelse at følge sin Høvding eller at beværte ham, når han drog om på sine Rundrejser, har vel ofte måttet falde dem tung nok;[25] men, sålænge Goderne endnu nogenledes udfyldte sin gamle Rolle og vedbleve at stå som Ledere og Forsvarere hver for sin Menighed, måtte deres Krav på en slig Tjeneste dog synes billigt; deres Stilling var en ærefuld, men på den anden Side forbunden med store Opofrelser; de varetog i såmange Forhold sine Undergivnes Interesse, at disse i Regelen måtte betragte det som en Æressag at styrke og støtte dem overalt, hvor de behøvede det. Den enkelte Gode kunde heller ikke ustraffet misbruge sin Myndighed eller vise sig ligegyldig i Opfyldelsen af sine Forpligtelser; han udsatte sig derved for, at hans Thingmænd benyttede sig af sin Ret til at forlade ham og træde over i Nabohøvdingens Tjeneste, og der berettes også fra den islandske Fristats ældre Periode flere Exempler på, at slige Frafald have fundet Sted som Følge af en hensynsløs eller efterladen Optræden fra Godens Side.[26]

Hele denne organiske Sammenhæng, der forbandt de Styrende og de Styrede og gav hines Magt en fast Grund at hvile på, blev opløst i Sturlungetiden derved, at Godordene ophobedes på enkelte Hænder, eller derved at de under de indbyrdes Fejder jævnlig gik over fra den ene til den anden. Høvdingen var nu ofte en Fremmed blandt dem, han fik at styre over; hans Herredøme havde nu mangesteds ingensomhelst Støtte i gamle Ætteforbindelser, nedarvede Traditioner og Sympathier, men gjorde sig simpelthen gjeldende som den Sterkeres Ret. Kolbein Arnorssøn t. Ex. kunde være populær i Bygderne omkring Skagafjorden, hvor hans Æt hørte hjemme; men hos Bønderne i Eyjafjordens Hered eller i Vestfjordene, som ligeledes gjennem en længere Tid vare ham underlagte, kunde han alene skaffe sig Lydighed ved den Skræk, der stod af ham og hans væbnede Følge.[27] Sturlungetidens Oligarcher optrådte overhovedet mere som Krigerfyrster eller Røverhøvdinger end som Lovens og den fredelige Statsordens Repræsentanter; det urolige Liv, de fleste af dem førte, har vistnok kun levnet dem liden Tid til at befatte sig med Lovstudium eller med at afgjøre Retstrætter mellem deres Undergivne; de trådte selv Lov og Ret under Fødder og vare såmeget mindre skikkede til at repræsentere Loven ligeoverfor andre; det var mere til sine Flokke af væbnede Mænd end til den Indflydelse, de kunde øve på Thingene, at de støttede sin Magt, og det blev derfor i denne Periode ikke usedvanligt, at Goder og Lovsigemænd ikke mødte selv på Althinget, men lod sig repræsentere ved nogen blandt sine Venner eller Klienter.[28] Eftersom Godordene samledes på enkelte Hænder, faldt det iøvrigt af sig selv, at Høvdingen ikke kunde vedblive at være for sine Undergivne, hvad han engang var; han havde nu altfor mange under sig, til at han kunde være en Rådgiver og Støtte for dem alle overalt, hvor de behøvede Råd eller Hjælp. Det var umuligt for den, der skulde styre et helt Hered eller endnu mere, at opfylde de samme Skyldigheder ligeoverfor sine Thingmænd som dem, Ihændehaveren af et enkelt Godord havde kunnet opfylde, og hans Magt måtte synes desto mere trykkende, jo mere den ophørte at have Charakteren af et gjensidigt Forpligtelsesforhold, jo vanskeligere det blev for Småfolk at unddrage sig den.

I Lovgivningen fastholdtes vel fremdeles de gamle Regler, hvorefter Forholdet mellem Goden og hans Thingmænd skulde bero på en gjensidig Overenskomst, der kunde opsiges fra begge Sider, så at det stod enhver Bonde frit for at melde sig ud af det Godord, til hvilket han oprindelig hørte, og slutte sig til en anden Gode, uanseet hvor dennes Godord var beliggende, når det kun lå indenfor den samme Fjerding af Landet, inden hvilken han selv havde sit Hjem, ligesom det omvendt stod Goden frit for at negte eller bevilge Optagelsen inden Kredsen af sine Thingmænd eller at udvise af samme Enhver, som han af en eller anden Grund ikke ønskede at beholde (segiaz ór þingi, ór þriðjungi goða, — segja þingmann ábrott ór þingi við sik).[29] Men det er indlysende, at den Frihed, der således var hjemlet de menige Bønder ligeoverfor Høvdingerne, mere og mere måtte tabe sin Betydning, eftersom enkelte af disse udbredte sit Herredøme over store Strækninger af Landet. Sålænge der endnu indenfor hvert Hered eller Thingsogn fandtes flere Goder, der omtrent holdt hinanden Stangen i Magt og Anseelse, kunde enhver Bonde, der følte sig trykket eller forurettet af sin Gode, uden Fare gjøre Brug af sin Ret til at opsige Forholdet til denne og slutte sig til en af Nabogoderne; han var da sikker på at finde den nødvendige Beskyttelse og behøvede ikke for den Sags Skyld at opgive sit Hjem; ligeoverfor en Gode derimod, som rådede for et helt eller flere Hereder, eller som endog indenfor en hel Fjerding af Landet ikke fandt nogen jævnbyrdig Modstander, vare Bønderne faktisk bundne; de kunde sige sig ud af Thing med ham og i Thing med en anden Gode; men denne var da enten for svag til at forsvare dem mod deres forrige Herre, eller han boede for langt borte, så der ikke var levnet noget andet Valg for den, der blev forurettet eller hårdt behandlet, end enten at tie og tåle eller at flytte bort. Det lader sig også ved enkelte Træk godtgjøre, at Godordene i Sturlungetiden mere og mere gik over fra at være rent personlige Forbindelser til at blive Territorier med visse Grændser, at Høvdingerne lagde an på at sikre og bestemme disse, at de søgte at arrondere sine Besiddelser og at sammenknytte de Godord, hvoraf de vare Indehavere, til virkelige Riger i det Små.[30]

Således bortfaldt det Korrektiv mod Misbrug af Magten, der i Godearistokratiets Velmagtsperiode, og medens Kredsen af de styrende Ætter endnu stod nogenledes ubrudt, havde vist sig virksomt endog ligeoverfor den voldsomste og selvrådigste Høvding, så at han pålagde sig visse Hensyn ligeoverfor sine Undergivne for ikke at vække deres Misnøje. Sturlungetidens Oligarcher kunde ustraffet sætte sig udover ethver sådant Hensyn, og denne Periodes Historie frembyder også i Overflod Træk af en tyrannisk Adferd fra Høvdingernes Side mod de dem undergivne Bønder og af en ublu Exploitering af deres offentlige Myndighed, der noksom godtgjør, at den moralske Grund, hvorpå Aristokratiets Magt fra først af havde hvilet, var undergravet, samtidig med at det smeltede sammen til et Oligarchi, at det havde udtørret sine egne Livskilder ved at sprænge den Samfundsorden, af hvilken det var udvoxet, og at dets ledende og styrende Rolle var gået over til et ligefremt Voldsherredøme. Vi høre om, hvorledes Høvdinger Gang efter Gang opbyde de dem undergivne Bønder til langvarige og besværlige Krigstog eller tvinge dem til midt om Vinteren at ligge ude på Fjeldhejerne for at holde Vagt,[31] hvorledes de samle om sig talrige væbnede Skarer, hvem de skaffe Underhold ved ligefrem Ran eller på anden voldsom Måde, og ved hvis Hjælp de holde Bønderne under Åget, så de ikke vove at sætte sig til Modverge ligeoverfor al den Overlast, der tilføjes dem.[32] Og dette Høvding-Tyranni blev stadig mere trykkende, disse Fejder, hvori Bønderne bleve tvungne til at deltage, medens de Interesser, hvorom der stredes, i Regelen vare dem ganske uvedkommende, bleve stadig voldsommere og hyppigere.

Ligevegten var nemlig engang for alle bleven forstyrret, og denne Ligevegt mellem det hele Lands og den enkelte Landsdels Høvdinger var den nødvendige Forudsætning, på hvilken det islandske Forfatningsliv fra først af hvilede og uden hvilken det måtte ende i et håbløst Anarchi. Der havde bestået en for det hele Land fælles Styrelse, en Centralautoritet, der kunde sætte sig i Respekt og skride ind med Eftertryk ligeoverfor den enkelte Høvding, sålænge en halvhundrede Goder, blandt hvilke ingen hævede sig i nogen sær Grad over de øvrige, men som i Forening kunde øve en alt overvejende Indflydelse, sad sammen i Lagretten på Althinget eller på anden Måde samvirkede i sin offentlige Optræden. Nu, da Godordene vare samlede på nogle få Hænder, var en slig Fællesstyrelse bleven umulig eller kunde ialfald ikke gjøre sig gjeldende ligeoverfor Oligarcherne. Det var nu overladt til disse selv at afgjøre sine indbyrdes Stridigheder; den enes Magt var derfor en stadig Trudsel for den anden; de måtte betragte hverandre med stadig voxende Fiendskab og Mistænksomhed; det var ikke muligt for dem at forliges eller at dele Herredømet mellem sig på nogen varig Måde; det gjaldt for enhver af dem at kue de andre eller selv at blive kuet; der var ingen Grændse for den Enkeltes Ærgjerrighed eller Havesyge og ingen Sikkerhed for ham, sålænge der fandtes nogen Medbejler.

Således blev det islandske Høvdingveldes Historie efter Slutningen af det 12te Århundrede en endeløs Række af Intriger, Fejder, Overfald, Brandstiftelser, — en indbyrdes Udryddelseskrig, som stadig antog en mere vild og grusom Charakter, og som trods sit larmende Liv efterlader et Indtryk af Øde og Tomhed. Og her kommer det da tilsyne, — for atter at minde om, hvad der i det Foregående er bleven fremhævet, — at Opløsningen på det politiske Felt kun var en enkelt Side af en mere omfattende Opløsningsproces, at der forud for den og jævnsides med den gik en almindelig moralsk Dekadence. Vi have seet, at Sammenhængen mellem Kirke og Stat siden Midten af det 12te Århundrede stadig mere og mere blev brudt. Dette var en Ytring af Christendomens egen Ånd, men det medførte alligevel som sin umiddelbare Følge en Tilbagegang i moralsk Henseende. Sålænge endnu Prestens og den verdslige Høvdings Stilling regelmæssig var forenet hos de samme Personer, var den herskende Religion kun halvt christelig; men denne Christendom havde netop ved sin Halvhed kunnet følge det offentlige Liv inden en Stat, der hvilede på hedensk Grund, og våge over det med sin Autoritet. Idet Kirken udsondrede sig fra Staten, kom også det kirkelige og det politiske Liv til at skille sine Veje. Christendomen drog sig på en Måde ud af den bestående Stats- og Samfunds-Organisme, medens den hedenske Religion, hvoraf denne Organisme var udvoxet, og som engang havde været dens Sjæl, forlængst havde ophørt at existere eller kun var til i magtesløse Rester. Og denne Statssamfundets «Entkirchlichung» måtte, ifølge den Sammenhæng, som i hine Tider bestod mellem Religion og Moral, tillige blive dets «Entsittlichung». Christendomen opstillede en ny og højere Moral; men Overgangen til denne gik gjennem Opløsning og Dekadence. Der måtte komme Tider, da den gamle Moral havde ophørt at beherske Livet, medens den nye endnu kun var tilegnet på en ufuldstændig eller udvortes Måde, og en sådan Tid var netop Sturlungeperioden. Deraf kommer det, at Beretningerne fra denne Periode og Beretningerne fra det store Sagaold gjør et så højst forskjelligt Indtryk på os, trods den tilsyneladende så nære Overensstemmelse i deres Indhold. I hine som i disse føres frem for os Overfalds- og Mordbrandsscener og blodige Fejder mellem Høvdingerne. Men Skildringerne fra det store Sagaold kan, uagtet deres noget ensformige Charakter, vække og vedligeholde vor Interesse, og vi føle os ikke frastødte af dem, trods de mange Træk af barbarisk Hårdhed og Blodtørst. Vi møde nemlig ved Siden Træk af virkeligt Højsind, af Trofasthed og Opofrelse; vi møde selv hos de voldsomste og selvrådigste Naturer en dyb Agtelse for Lov og Ret; den oprindelige Sammenhæng mellem Loven og Religionen har endnu ikke tabt sin Magt over Sindene; Slægtsfølelsen er endnu levende og sterk; Båndet mellem Medlemmerne af samme Æt har fremdeles bevaret noget af sin oprindelige religiøse Charakter, og idet denne Ættefølelse eller Ættereligion behersker eller indordner under sig de voldsomste personlige Lidenskaber: Hadet, Hevnen, Magtbegjeret, Ærgjerrigheden, forædler den dem tillige og giver dem et mere ophøjet Præg; Blodhevnen gjelder som en hellig Pligt; den er en Institution og har sin anerkjendte Plads i Lovgivningen som i den almindelige Retsbevisthed; vi møde selv under de værste Voldsscener en Respekt for visse Hensyn, en skrupuløs Iagttagen af visse Former, der vidner om, at vi ikke have for os Ytringer af en moralsk Opløsning, en fuldkommen utøjlet Lidenskab. Det er, for at bruge Dahlmanns Udtryk, et «ungestümes, aber keineswegs gesetzloses» Liv, der skildres; vi føle, at dette Liv, så hårdt og vildt det end er, alligevel er undergivet en moralsk Orden; det har en Moral, som er forskjellig fra vor, men som behersker det og sætter Regel og Grændse for Lidenskaberne. Sturlungeperioden derimod frembyder Billedet af et fuldkomment Anarchi både i en indre og ydre Forstand. Lov og Ret syntes nu kun at være til for Menigmand; Eder og Forpligtelser overholdtes ikke længer, end til man uden Fare troede at kunne sætte sig udover dem; man gjorde sig skyldig i de groveste Brud på Tro og Love uden Sky og uden at det synes at have vakt nogen almindelig Forargelse; Blodets Bånd agtedes ikke længer; de nærmeste Frænder forfulgte hverandre med det bitreste Had og på den hensynsløseste Måde; Passioner og Motiver af den laveste Sort fremtrådte som de rådende i det politiske Liv; det var ikke længer Ættefølelsen eller det gjensidige Hengivenhedsforhold mellem Høvdingen og hans Undergivne, der i Regelen fremkaldte Fejderne, men den rene Egoisme, det mest personlige Gods- og Magtbegjer, og hvad der fremfor alt gjør Indtrykket af de mange Drabs- og Mordbrandsscener, de mange Brud på Fred og Forlig, så modbydeligt, er, at disse Ugjerninger ofte fremtræde, ikke som Udbrud af voldsomme Lidenskaber, men som Resultater af et roligt Overlæg, en kold egennyttig Beregning.[33]

I den store Sagatid møde vi — kort at sige — Billedet af en Gjærings- og Dannelsesproces, en Organisation, der voxer og udvikler sig, og som endnu indeslutter frugtbare Livsperioder; i Sturlungeperiodens Fejder have vi for os en Dødskamps konvulsiviske Trækninger. Det er kun på det rent-kirkelige Felt, at en agtverdig Stræben, en virkelig Almenånd gjør sig gjeldende; Statssamfundet er desorganiseret og savner de nødvendige Betingelser for en fortsat historisk Tilværelse; de få Ætter, ved hvem det gamle Aristokrati endnu er repræsenteret, optages af rent personlige Interesser og af den mest uforsonlige indre Splid; det øvrige Folk er reduceret til en Almue, for hvem det offentlige Liv kun er en Byrde, som længes efter at blive kvit sine Plageånder, Høvdingerne, og som i den norske Konges Herredøme hilser en Udvej til at opnå, hvad den fremfor alt begjerer: Fred og Sikkerhed.[34]

Aristokratiets og Statsforfatningens Opløsning måtte igjen som en uudblivelig Følge medføre en Henvisning af den nationale Åndskultur. Men denne havde forinden sat sig et uforgjængeligt Mindesmerke i en talrig Række af literære Frembringelser. Disse Frembringelser ere ikke blot Kilderne, hvoraf vi øse Kundskab om vor Historie; de ere selv en Del af vor Historie. Det literære Liv og Statslivet udsprang af den samme Rod, næredes af de samme Kilder; en Betragtning af Literaturen hører derfor sammen med en Betragtning af den sociale og politiske Udvikling og fører os fra en ny Side ind på Erkjendelsen af de almindelige Forhold, hvorved denne var charakteriseret, og hvoraf den tilsyneladende Stigen og Dalen i Folkets historiske Liv har været betinget.

Vi have allerede i det Foregående havt Lejlighed til at fremhæve Sammenhængen mellem det islandske Literaturphænomen og den norrøne Folkestammes Historie forud for Islands Bebyggelse; vi have i denne Stammes sterkt udprægede aristokratiske Samfundsorganisation og i dens gamle Forbindelser med de keltiske Lande i Vesten påvist Forhold, der måtte begunstige Udviklingen af en national Kultur; vi have omtalt, hvorledes det, der i så Henseende gjaldt om det hele Folk, i en særlig Grad må formodes at have gjældt om Nordmændene i det vestenfjeldske Norge og de derfra udgåede Bosættelser ved Skotlands og Irlands Kyster, — hvorledes der heller ikke savnes Vidnesbyrd, der tjene til at stadfæste denne Formodning og de derpå byggede Slutninger om et sammenligningsvis tidligt og rigt Åndsliv i denne Del af den nordgermaniske Folkeverden, og hvorledes det netop var herfra, at de fleste og mægtigste islandske Landnåmsmænd udgik, så Island fra første Ferd syntes bestemt til at fortsætte og ligesom samle i et Brændepunkt den i Moderlandet og dets eldre Udflytningslande begyndte Udvikling.[35]

I det islandske Samfunds senere Historie plejer man nu dernæst fremhæve en Række Forhold, der tjene til at forklare, at dette Samfund blev Hjem for en så rig national Literatur, men som alle igjen i Hovedsagen lade sig føre tilbage til dets sterkt aristokratiske Sammensætning og Forfatning. Vi have nævnt, at de til Island udflyttede Storætter vedbleve at bevare ubrudt Sammenhængen med sin Fortid og det Folk, fra hvilket de vare udgåede, på samme Tid som de havde sikret sin Uafhængighed og unddraget sig Indflydelsen af de Omveltninger, der var en Følge af det monarchiske Princips Omsiggriben i Moderlandet. De bøjede sig ikke under den norske Konge, men vedblev alligevel at betragte sig som Nordmænd. De gav sig selv nye Love og en ny Forfatning og organiserede et Statsforbund, som det blev deres Opgave at styre i Fællesskab. De trådte således i en nær og uafbrudt Forbindelse med hverandre; de fik Del i et mangesidigt og bevæget offentligt Liv; der åbnedes nye Baner for deres politiske Ærgjerrighed, og den Rolle, som tilfaldt dem i Landets Styrelse, måtte holde deres historiske Sands vågen og pålægge dem som en Skyldighed at sysle med Fortidens Traditioner, af hvilke al Lov og Ret var udsprungen. Den islandske Høvdings Stilling var i Regelen at betragte som en umiddelbar Fortsættelse af den Stilling, hans Forfædre havde indtaget i Moderlandet; hans Indflydelse og Anseelse beroede for en væsentlig Del på hans Byrd; det blev derfor en politisk Interesse af første Rang for ham at holde sit Slægtregister i Orden og at sørge for Bevarelsen af ethvert Minde, der knyttede hans Æt til berømte Forfædre i Norge eller på Island. Mange Slægtled efter Udflytningen kunde Islændinger gjøre sig gjeldende ligeoverfor norske Stormænd, at der var Frændskab mellem dem, eller at der havde bestået Venskabsforbindelser mellem deres Ætter i Fortiden, og slige Minder kom dem ofte til Nytte under deres Ophold i Norge.[36] Deres Lands Fattigdom på naturlige Hjælpekilder nødte dem til at rejse; de hentede flere af sine første Livsfornødenheder fra Norge, og når de først havde overstået den farlige Sejlads over det halvandethundrede Mile brede Havstykke mellem Norge og Island, måtte det synes dem let at fortsætte Rejsen videre og gjæste andre europæiske Lande. De fleste islandske Landnåmsætter stammede fra Høvdinger, der havde tumlet sig på Tog i Vesterlandene og været med at grunde de krigerske Småstater, som i en næsten sammenhængende Række udbredte sig over disse Lande; den urolige Vikingånd vedblev at sidde dem i Blodet, også efterat de havde slået sig ned på det afsidesliggende Island, og de fastholdt længe de hos et krigersk Aristokrati hjemmehørende Traditioner, ifølge hvilke en Mand for at gjelde for noget måtte have seet sig om i Verden og lært fremmede Folks Sæder og Skikke at kjende. Således blev Islændingerne i en sær Grad et rejsende Folk; «heimskt er heimalit barn» var hos dem et gjængs Ordsprog, og lidet kyndig tyktes den at være, der ikke havde seet mere end Island.[37]

Også de religiøse Tilstande inden det islandske Nybyggersamfund måtte bidrage til at holde dets Åndsliv i en mere end sedvanlig stærk Gjæring. I Landene i Vesten, hvorfra en så stor Del af Island blev bebygget, havde det nordiske Hedenskab allerede længe stået i en intim Berørelse med Christendomen, hvorved det må have optaget nye Fermenter, nye Ideer, som det kunde forbinde eller samarbejde med sit oprindelige Indhold. Om somme af Landnåmsmændene er det fortalt, at de kom ud til Island som christne, tildels endog ivrige christne; andre vare «blandede i Troen» og dyrkede for en Sikkerheds Skyld både Thor og Christus; andre vare fuldkomne Rationalister, atter andre gammeldags konservative Hedninger og ivrige Blotmænd.[38] Den overvejende Mængde tilhørte nu vistnok Hedenskabet, og ligeoverfor denne Overmagt kunde de få og svage Christendomsspirer ikke holde sig, så at allerede de christne Indvandreres Sønner eller nærmeste Efterkommere faldt tilbage til sine Fædres Tro, rejste Hov og blotede, og Landet var fuldkommen hedensk i henved hundrede År.[39] Men uden Betydning har dog denne Islands «Urchristendom» ikke kunnet være; hvorvel de christne Landnåmsmænds Ætter faldt tilbage til Hedenskabet, vedligeholdt dog i Regelen enkelte fra Christendomen lånte Ceremonier eller Skikke sig hos dem, og dermed fulgte vel også Forestillinger eller Ideer, som kunde virke stimulerende på Åndslivet.

Da så dernæst den nye Religion atter fik Indpas på Island, blev Kampen mellem denne og den gamle Tro afgjort på den ejendomeligste Måde, i Overensstemmelse med det herskende Aristokratis Ånd. Høvdingerne viste sig som sande Statsmænd, idet de overtog selv at lede en Bevægelse, som de ikke længer formåede at standse. Det islandske Omvendelsesverks Historie fik ingen Martyrer at opvise, og den Tolerance, der således vistes fra hedensk Side, måtte medføre, at heller ikke hos den nye Tros Tilhængere nogen sterk eller exklusiv Fanatisme kunde gjøre sig gjeldende. Man var klog nok til at anerkjende Christendomen og ophøje den til Lov, inden den endnu havde opnået Majoritet, inden den endnu kunde bruge Magten og tiltvinge sig Herredømet i åben Strid med den bestående Tingenes Orden. De religiøse Hensyn bleve underordnede de politiske, Kirken blev underordnet Staten, og Aristokratiet vedblev at beherske begge og at forene geistlig og verdslig Magt, i Lighed med hvad der havde været Tilfælde i den hedenske Tid.

Idet Høvdingætterne overtog et Presteskabs Rolle også inden den christne Kirke, fik deres medfødte Rejselyst et nyt og virksomt Motiv. Det gjaldt at lægge sig efter de til den geistlige Stilling hørende lærde Studier. Der blev vel allerede tidlig på Island selv indrettet Skoler ved Biskopsstolene, hvor vordende Prester modtog den for deres Embede nødtørftige Undervisning; men for Høvdingsønnen, der vilde blive Prest, og hos hvem den aristokratiske Ånd med dens point d’honneur og udviklede Sands for Kundskab var levende, lå det nær at søge en højere lærd Uddannelse i Udlandets mere berømte Skoler. Det er også om en hel Række af islandske Geistlige af god Æt i det 11te og 12te Århundrede udtrykkelig fortalt, at de i sin Ungdom havde studeret i fremmede Lande. Isleif Gissurssøn t. Ex., Islands første indfødte Biskop, af Haukadalsætten, var af sin Fader bleven sendt til Hervorden i Sachsen for at indvies i de lærde Studier; også Isleifs Søn Gissur, der efter ham blev Biskop i Skålholt, opdroges og viedes til Prest i Sachsen. Sæmund Frode, af Odde-Ætten, hvis Fader var Prest, og som selv blev Prest ligesom han, drog i en ung Alder udenlands og studerede i mange År i Frankrige og Tydskland. Jon Øgmundssøn, Biskop i Hole (1106 — 1121), havde ligeledes i sin Ungdom studeret i Tydskland og Frankrige; Biskop Thorlak Thorhallssøn i Skålholt havde studeret i Paris og Lincoln i England; Biskop Pål Jonssøn i Skålholt, af Odde-Ætten, ligeledes i England; om Presten Hall Teitssøn, af Haukadalsætten, der blev valgt til Biskop i Skålholt, men som døde, inden han havde modtaget Indvielse som sådan i 1150, er det fortalt, at han på sin Rejse til Rom overalt kunde tale de Folks Sprog, til hvilke han kom, som om han havde været barnefødt blandt dem.

Således blev hos den herskende Samfundsklasse på Island de to Hovedbetingelser for et originalt og produktivt Åndsliv: den ubrudte Sammenhæng med Nationens egen Fortid og de frugtbare, vækkende Forbindelser med fremmede Folk, i en sjelden Grad forenet. Idet såmange højbyrdige Ætter slog sig ned på Island, samledes også her fra først af en stor Sum af de med det hedenske Religions- og Krigerliv udviklede Traditioner. Statsforfatningen, der holdt Storætternes politiske Ærgjerrighed vågen, sikrede Bevarelsen sf disse Traditioner, medens Rejselivet befordrede den videre Væxt af de fra først af nedlagte Dannelsesspirer. Religionsforandringen gjennemførtes ved Landets egne indfødte Mænd og på en så jævn Måde, i så nær Tilslutning til den forud bestående Tingenes Orden, at den for det første snarere måtte virke til at stimulere det fra Hedenskabet stammende Åndsliv end til at bryde det af. Synskredsen blev udvidet, nye Ernæringsstoffer for Åndslivet strømmede ind, men ikke på en så voldsom Måde, at det bragte Forvirring og Splittelse. — Eftersom Christendomen udbredtes hos de andre germaniske Folk, blev det overalt de Geistlige, hos hvem Åndslivet koncentrerede sig, som i de gamle Høvdingætters Sted overtog den Rolle at være Lærdommens og Dannelsens Bærere, og ved hvem en Literatur udviklede sig; idet nu disse Geistlige i Regelen dannede en Klasse for sig, strengt afsluttet og udsondret fra det øvrige Folk, måtte også den ved dem herskende Åndsretning stille sig fremmed eller fiendtlig ligeoverfor den eldre nationale Kultur og gå sin egen Vej uden Sammenhæng med denne; deres Dannelse næredes udelukkende af fremmede Stoffer og blev derfor åndløs; deres Sprog blev det almindelige Kirkesprog, Latinen, hvori de ikke kunde blive mere end Efterlignere, medens Folkesprogene med de deri nedlagte frugtbare Udviklingsspirer foragtedes og vanskjøttedes og de nationale Traditioner trængtes tilbage til Folkets laveste, mindst oplyste Klasser og overlodes til den Forkrøbling, som måtte være en nødvendig Følge heraf.[40] På Island blev Udviklingsgangen en helt forskjellig. Også her indførte Christendomen en ny kirkelig-religiøs Dannelse, Kjendskab til Latinen og den latinske Bogstavskrift, hvoraf igjen fulgte et nøjere Samkvem med det fælleseuropæiske Åndsliv; men Repræsentanterne for denne Dannelse kom her mindre end noget andet Sted til at udgjøre en Verden for sig eller til at stå som en fra det øvrige Folk i ydre og indre Forstand skarpt adskilt Klasse. Kirkerne på Island tilhørte de aristokratiske Ætter, og Presteskabet sammensattes dels af disses egne Medlemmer, dels af deres private Tjenere. Seet fra et religiøst og kirkeligt Synspunkt var dette en Mangel; det hindrede Kirken i at gjennemføre sin moralske Mission, men det var på den anden Side en Betingelse for Udviklingen af en national Literatur. Idet Hovederne for de regjerende Ætter regelmæssig forenede Presteembedet med sin verdslige Høvdingstilling, blev på engang Presteskabet nationalt og Aristokratiet lærd. Til Prestens Embede hørte det at lære Latin, at forstå Skrift og sysle med den fremmede kirkelig-religiøse Literatur; for Høvdingen var det ikke mindre nødvendigt at være fortrolig med Landets Lovgivning, at kjende sin egen og andre mægtige Ætters Genealogier og de Traditioner, som knyttede sig til disse, og som ofte førte op til den heroiske Tidsalders Konger og Helte eller endog til selve Guderne. Høvdingen, der overtog at være Prest ved sin egen Kirke efter forud at have tilegnet sig den hertil fornødne Kundskab, repræsenterede på engang den lærde og nationale Dannelse, men først og fremst den sidste, som var Grundlaget for hans politiske Indflydelse, og som derfor også vedblev at være den herskende.

Vi have omtalt, at Kombinationen af geistligt og verdsligt Embede i Løbet af det 12te Århundrede, under Indflydelse af en strengere kirkelig Retning, mere og mere kom til at gjelde

som noget Utilbørligt. Men den lærde Skoledannelse var imidlertid bleven traditionel inden de regjerende Ætter. Det synes at være blevet en Modesag, ved hvilken man holdt fast uden Hensyn til noget praktisk Formål, at højbyrdige Mænds Sønner sattes til Bogen, og vi møde derfor hyppigt Exempler på, at Høvdinger, som aldrig synes at have havt nogen Tanke om at indtræde i Kirkens Tjeneste, alligevel vare prestlærte og havde modtaget en af de lavere geistlige Grader, hvorved de knyttedes til Kirken uden at overtage nogen særskilt Forretning inden samme. Jon Loptssøn t. Ex., af Odde-Ætten, den mægtigste Høvding på Island i sin Tid († 1197), var Diakonus af Vielse og roses som «hinn vísasti maðr á klerkligum listir, pær sem hann hafai numit af sinum forellrum» (ↄ: den forfarneste Mand i geistlig Lærdom, hvilken han havde modtaget af sine Forældre), men regnedes dog blandt Lægmændene;[41] Gissur Hallssøn, af den mægtige og højbyrdige Haukadalsæt, som havde været Stallar hos Kong Sigurd Mund i Norge og siden i mange År (1181—1201) var Islands Lovsigemand, omtales som «hinn besti klerkr Þeirra er hér á landi hafa verit»[42] og må have nydt en lærd Skoledannelse,[43] medens det ikke nævnes, at han lod sig vie til nogen geistlig Grad; hans Søn Thorvald Gissurssøn, der hørte blandt Islands virksomste og mest formående Stormænd i den nærmest følgende Tid, blev viet til Prest af Biskop Thorlak Thorhallssøn, men synes aldrig at have gjort noget Brug af denne sin Verdighed eller at have overtaget nogen prestelig Funktion, idet han udelukkende optrådte som verdslig Høvding.[44] Om Ravn Sveinbjømssøn, der var Godordsmand og hørte til de anseteste Høvdinger i Slutningen af det 12te og Begyndelsen af det 13de Århundrede, heder det, at han var «vel lærðr» (ↄ: forfaren i geistlige Studier), men alligevel ikke havde modtaget anden Vielse end den såkaldte «krúnuvigsla» (den laveste kirkelige Grad)[45]. Olaf Hvitaskald, af Sturlunge-Ætten, Islands Lovsigemand i Årene 1248—50 og 1252, var Subdiakonus o. s. v. — Vi se, at det islandske Aristokrati, om det end ophørte at være et Presteskab, alligevel vedblev at være lærd og latindannet og det i en Udstrækning, som på hin Tid neppe fandt noget Sidestykke hos andre Landes verdslige Stormænd.[46].

Efterat Christendomen var bleven fuldt befæstet og mange Kirker havde rejst sig rundt om i Landet, opstod der Trang til Skoler, hvori vordende Prester kunde forberedes for sit Kald. Vi have omtalt, at slige Skoler bleve indrettede ved begge Biskopsstolene. Men, foruden disse, der på en Måde vare offentlige, nævnes andre af en mere privat Charakter. Hos den højbyrdige Æt, hvortil Sæmund Frode hørte, var Lærdom og geistlig Skoledannelse arvelig, som hos såmange andre af Islands Høvdingætter. Sæmunds Fader var Prest; han selv berømmes som «den lærdeste blandt Mænd»; begge hans Sønner, Eyjulf og Lopt, bleve prestviede, og den sidstnævntes Søn var den før omtalte Jon Loptssøn, der, omendskjønt han regnedes blandt Lægmænd, alligevel var en så god Klerk. Om alle disse er det bekjendt, at de gave sig af med at undervise; således blev Høvdingen Odde Thorgilssøn opfostret hos Sæmund «ok varð hann af Þvi fróôr», som det heder;[47] hos Eyjulf opfostredes Biskop Thorlak Thorhallssøn, hvem han, som det heder, satte mest Pris på af alle sine Disciple;[48] Jon opdrog blandt andre Snorre Sturlassøn og sin egen Søn Pål, der blev Biskop i Skålholt, og Ættens Hovedgård, Odde, kunde på denne Måde gjelde som en virkelig Skole og omtales også som en sådan i Kilderne.[49] Et andet, neppe mindre berømt Lærdomssæde var Haukadal. Også her synes Lærdom og Meddelelse af Undervisning at have gået fra Mand til Mand. I Haukadal boede i det 11te Århundrede Hall Thorarinnssøn, der vel ikke selv havde nydt nogen geistlig Undervisning, men om hvem Are Frode siger,v havde nydt at han gjaldt som den mest udmerkede blandt alle ulærde Mænd;[50]

til ham kom Are, da han var syv År gammel, og lærte af ham; hos ham opfostredes ligeledes Teit, en Søn af Biskop Isleif, der siden overtog Gården Haukadal efter Hall og fortsatte den af ham grundede Skole. Teit underviste mange, som siden bleve Prester, og blandt hans Disciple nævnes også to Biskopper.[51] Hans Søn var Hall, der blev valgt til Biskop i Skålholt, men døde, før han havde modtaget Indvielse, og dennes Søn igjen den ovenfor nævnte Gissur Hallssøn; begge disse vare berømte for sin Lærdom, og om begge kan det antages, at de også i Hensyn på Meddelelse af Undervisning til andre have fastholdt den i Ætten nedarvede Tradition.[52]

Undervisningen i de her omtalte Skoler, og specielt da i Biskopsskolerne, gik nu hovedsagelig ud på at forberede vordende Prester for deres Kald og sysselsatte sig altså med kirkelige eller theologiske Emner. Men ved Siden heraf har sikkert også nationale Kundskabsgrene indtaget en Plads, ialfald i de Skoler, der havde en rent privat Charakter. Flere af de ovenfor nævnte Mænd, som gave sig af med at undervise, var ikke mindre berømte for sin Kyndighed i den norske eller islandske Historie, sin genealogiske eller juridiske Viden, end for sin geistlige Lærdom, — som Sæmund Frode, hvis Autoritet så hyppig påberåbes i Spørgsmål vedkommende den norske Kongesagas Kronologi, Teit Isleifssøn, af hvem Are Frode modtog meget af sin historiske Kundskab,[53] Gissur Hallssøn, hvem Gunnlaug Munk gav sin Levnetsbeskrivelse af Olaf Tryggvessøn til Gjennemsyn og Rettelse[54] o. s. v; de tilhørte gamle, højbyrdige Ætter, hos hvem Traditionen må have været sterk og levende, og vare selv Høvdinger, der tog virksom Del i Landets Styrelse; deres Disciple og Fostersønner tilhørte ligeledes fordetmeste det regjerende Aristokrati og skulde opdrages ikke blot til at blive Prester, men også til at overtage verdslige Høvdingstillinger. så det gjaldt for dem at tilegne sig de nationale Kundskabsgrene — Lovkyndighed, Historie, Genealogi, Skaldskab (lögspeki, sögufrædi, mannfrædi, ættvisi, skáldskapr), — ikke mindre end den Kundskab, der vedkom Preste-Embedet.

I Undervisningen som i Livet gik altså den nationale og den egentlig lærde Dannelse jævnsides; medens der andensteds åbnede sig en dyb Kløft mellem begge disse Åndsretninger, som på forskjellig Måde bidrog til at forarme dem begge, kunde de her gjensidig tjene til at støtte og udvikle hinanden — Den islandske Høvding-Prest tilhørte formeget Staten til at kunne hævde på nogen fyldestgjørende Måde de rent-kirkelige Interesser; men som Medlem af et*fra urgammel Tid regjerende Aristokrati, hvis Magt forudsatte og krævede Kundskab i forskjellige Retninger, måtte han i Regelen have en mere åben Sands for åndig Syssel end de Almuesmænd, hvoraf Presteskabet andensteds fordetmeste rekrutteredes; var han lidet skikket til at repræsentere Kirkens praktiske Krav eller Tarv, var han det såmeget mere til at repræsentere dens lærde Dannelse: hans Videbegjerlighed, hans Evne til at optage de Kundskaber, hvortil den geistlige Stilling åbnede Adgang, må være bleven skjærpet ved Ættens aristokratiske Fortid.

Og hvad han således optog fra en ny Åndsverden, gjorde ham dog ikke fremmed eller ligegyldig for den gamle. Hans politiske Stilling, hans nærmest liggende og dybest rodfæstede Interesser tillod ham ikke at vende sig bort fra de nationale Traditioner. Han blev kun såmeget bedre skikket til at bevare og videre udvikle disse derved, at han blev boglærd og stiftede Bekjendtskab med Udlandets literære Former og Mønstre. Vi høre om enkelte islandske Geistlige, der tilhørte en mere exklusiv-kirkelig Retning, at de strævede med at udrydde alle Levninger af Hedenskabet, således Biskop Jon Øgmundssøn i Hole, hvem det lykkedes at få afskaffet på Island Ugedagenes Benævnelser efter de hedenske Guder;[55] men slige Bestræbelser kunde i det Hele ikke have nogen Fremgang i et Samfund, hvor både Kirke og Stat så fuldstændig dominere des af de gamle Høvdingætter. Aristokratiet er ifølge sit Væsen konservativt og har en umiddelbar Interesse af at holde de nationale Traditioner i Agt og Ære. Trods de hist og her optrædende kirkelige Ivrere kunde derfor på Island endog de rent hedenske Gude- og Heltesagn vedblive at gå fra Mund til Mund, og det ikke hos uvidende Almuesfolk, i hvis Opfatning og Gjengivelse Sagnet stadig mere og mere måtte forvanskes og degraderes, men netop hos Medlemmerne af de højeste Samfundskredse, hvis Ånd i Regelen var tilstrækkelig udviklet til at forstå det og bevare det i dets Renhed og poetiske Fylde, — netop hos de samme Mænd, der ifølge sin geistlige Stilling eller Opdragelse havde det Kald at repræsentere den nye med Christendomen indførte Oplysning. Med de hedenske Gude- og Heltesagn var igjen Skaldekunsten uadskillelig forbunden, og denne fik for det islandske Aristokrati Betydning af en ligefrem Levevej eller et Middel til at komme frem i Verden, som man af rent praktiske Grunde holdt fast ved. De fornemme Islændinger opholdt sig jævnlig i Norge, ikke blot fordi de herfra hentede såmange af sine materielle Fornødenheder, men også fordi de her søgte en Udmerkelse, en Uddannelse i krigersk eller anden standsmæssig Idræt, hvortil Hjemmets snævrere Forhold og (efter Christendomens Indførelse) mere begivenhedsløse Ro ikke frembød Lejlighed; det gjaldt da for dem at blive optagne i en eller anden Stormands Omgivelse og fremfor alt at få Adgang til Kongehirden, Samlingspunktet for Landets historiske Liv, hvilket i Regelen ikke kunde være så let for dem som fremmede, når de ikke formåede på en særlig Måde at tildrage sig vedkommende Høvdings eller Konges Opmerksomhed, og hertil var intet mere skikket, end at de havde Lovkvæder at fremføre til hans eller hans Forfædres Pris, eller at de forstod at «yrkja», at de kunde udfylde Pladsen som Hirdskalde, der næsten havde Charakteren af en regelmæssig Institution ved det norske Hof. Men Skalden var tillige et Slags Historiker; han var tillige Sagamand; han måtte, for at bevæge sig med nogenlunde Lethed i Dråpadigtningens konventionelle Sprog, have tilegnet sig en Mængde ældre Skaldeverker, og til Kvæderne hørte ofte, som Udfylding, Indledning eller Forklaring, kortere eller længere Fortællinger i ubunden Stil; han måtte kunne fortælle, «fara vel med sögur»; Skaldskab og prosaisk Sagn- eller Sagafortælling fulgtes ad; hvor den ene Kunst blomstrede, der måtte også den anden blomstre. Og, idet nu de islandske Storætter både havde den bedste Lejlighed og den sterkeste ydre Opfordring til at dyrke begge Idrætter, samledes også hos dem det traditionelle Sagn- og Sagastof i stadig voxende Masse. Idet fremdeles Medlemmerne af disse Ætter regelmæssig modtog en lærd Undervisning og endog indtrådte i geistlig Stand og bleve de toneangivende inden Landets Presteskab, uden derfor at ophøre at tilhøre det verdslige Aristokrati og at dele dets Liv og Interesser, — idet selv Biskopper og Prester kunde drive den hedenske Skaldekunst som en Håndtering, uden at støde an mod Opinionen inden sin Stand,[56] stilledes disse Traditioner under en frugtbar og vækkende Påvirkning af den samme kirkelig-lærde Dannelse, der andetsteds plejede at indtage et så fremmed eller endog ligefrem fiendtligt Forhold til alt, hvad der hørte det nationale Åndsliv til. De overlodes ikke til sin egen vilde Væxt, men bleve Gjenstand for et bevidst Studium, en bevidst Kunst, en virkelig Formning og Granskning, allerede forinden den skriftlige Literatur var kommet i Gang, så at en Stil, en Smag, en kritisk Evne, en Ferdighed i Udtrykket, en Sands for Anordning og Gruppering kunde udvikle sig, langt udover hvad der plejer at være Tilfælde på et Stadium, da den mundtlige Overlevering endnu er det eneste Meddelelsesmiddel.

Dette er de almindelige Forhold, i hvilke Literaturen på Island finder sin Forklaring. Vi have seet, hvorledes den igjennem lange Tider blev forberedet ved et Åndsliv, som holdtes friskt ved stadig Tilførsel af fremmede Kulturfermenter, medens det alligevel vedblev at udfolde sig på den nationale fra Hedenskabet nedarvede Grund. Også ved den Bevægelse, der førte til, at dette Åndsliv afsatte sit Indhold i skriftlige Mindesmerker, har selvfølgelig udenfra givne Impulser spillet en Rolle. Som man ved, var det først i Løbet af det 12te Århundrede, at en Literatur blev grundlagt hos Nordmændene på Island og i Norge. Den latinske Bogstavskrift var kjendt længe forud, men anvendtes i lang Tid kun ved Afskrivning af Missaler, Breviarier o. desl. De eldste virkelige Literaturverker tilhøre det 12te Århundrede. Men dette Tidsrum var for alle Europas ledende Lande en sand literær Renaissanceperiode. Korstogenes store krigersk-religiøse Bevægelse, det mægtige Indtryk, som Jerusalems Erobring gjorde på Sindene overalt inden den europæiske Verden, Kampen mellem Christendom og Islam, Tilnærmelsen mellem Geistlige og Lægmænd, der hidtil havde stået som særskilte Samfund ligeoverfor hinanden, men som nu samledes om et fælles Mål, den brogede Blanding af alle europæiske Nationaliteter på Togene til det hellige Land, Kjendskabet til nye Folk og nye Kulturer, den nye Verden af Ideer, som derved åbnedes for Korsfarerne, — alt dette fremkaldte en Gjæring, et Liv, hvoraf en rig og mangeartet Literatur affødtes. Historieskrivningen fandt et taknemmeligt Stof i Bedrifter, der vare omgivne af såmegen Glans, og som fulgtes med så stor Deltagelse af Alverden, og Korstogene bleve Gjenstand for samtidige Skildringer, der i Liv og Farve stå uendeligt over den forudgående Tidsalders magre Munkekrøniker.[57] Den sterke religiøse Vækkelse, de mange Fortællinger om Korsfarernes Heltebedrifter i Religionens Tjeneste eller om de Lidelser, som fromme Pilegrime måtte udstå på sine Vandringer til det hellige Land, gav Legendeliteraturen et uhyre Opsving; Forbindelserne med Landene i Østen, den christelige Religions Vugge og Skuepladsen for dens tidligste Kampe, fremkaldte pånyt Mindet om Fortidens Martyrer og Helgener, og Korsfarerne eller Pilegrimene indsamlede under sine Ophold i Orienten med stor Iver allehånde Sagn og Efterretninger om disse hellige Mænd, hvis Livshistorie frembød såmange Tilknytningspunkter for de Interesser, der sterkest bevægede Samtiden; der tilførtes således Legendeliteraturen en Overflødighed af nye Stoffer, på samme Tid som Sandsen for deslige Martyr- og Mirakelhistorier blev stimuleret til det yderste, og medens Legenderne forud som oftest kun havde været affattede på Latin og derfor ikke havde kunnet været kjendte eller læste udenfor de Geistliges Kreds, trængte de nu også gjennem til andre Samfundsklasser og bleve en yndet Underholdning for disse ved at overføres i Folkesprogene og iklædes en digterisk Form.[58] I denne Periode og som Følge af de ved Korstogene givne Impulser var det overhovedet, at Folkesprogene i flere af Europas ledende Lande begyndte at komme i Brug som Literatursprog ved Siden af Latinen. Poesien blev, under Indtrykket af de store Begivenheder, en Magt i Samfundet, et Behov for stedse videre Kredse, og idet Læg og Lærd, Høj og Lav samledes i fælles åndige Interesser, måtte også et literært Meddelelsesmiddel, der var tilgjængeligt for alle, komme i Brug; de levende måtte hævde sig en Plads ved Siden af det døde.

Forrest blandt Christendomens Soldater under Kampen mod Islam stod de franske Nordmanner; hos denne aristokratiske Race var det også, at det nye Literaturliv skjød den kraftigste Væxt, og fra dem udgik de virksomste Impulser til Grundlæggelsen af andre Folks nationale Literaturer. Nordmannerne havde allerede fra sit oprindelige Hjem medtaget, ikke blot den statsdannende Evne og krigerske Eventyrånd, der gjorde dem til et Herskerfolk som få andre, men også den levende Sands for Poesi og historisk Tradition. Deres senere Bedrifter, den glimrende Rolle, de kom til at spille i Europas Historie, deres nære Samkvem med den sagn- og sangrige keltiske Race (i Bretagne) måtte bidrage til at udvikle denne Sands. Erobringen af England, Neapel og Sicilien var Eventyr, der kunde nære Phantasien og give Stof for Poesi og historisk Fortælling. Nordmannerne optrådte i England ligeoverfor den angelsachsiske Befolkning, ikke blot som den krigersk overlegne, men også som den mere fint-dannede, mere literære Race. Vilhelm Erobreren selv viste stor Sands for Oplysning og optrådte som Beskytter af Videnskab og Literatur; hans Søn, Henrik Beauclerc, fik en lærd Opdragelse, og under denne Konge og endnu mere under hans Dattersøn Henrik II blev det engelske Hof et Mønster for alle Europas Hoffer ved sin virksomme Understøttelse af Literaturen, — et Midtpunkt for det åndige Liv, der samlede om sig Digtere og Forfattere fra fjernt og nær og opmuntrede dem til literære Frembringelser. Her, hos Nordmannerne i England og Nordmandi, fandt det nordfranske Sprog sin første kunstmæssige Pleje, og her blev det hævet til et Literatursprog og fik Rang som Europas toneangivende Tungemål. Keltiske Oldsagn eller Eventyr, frankisk-franske Sagn og Sange om Karl den Store og hans Mænd, Stoffer fra den klassiske Oldtid optoges af de nordmanniske Digtere og bearbejdedes til omfangsrige episke Digte, og disse Verker fandt snart Udbredelse i andre Lande, oversattes og efterlignedes og gav Stødet til en rig episk-romantisk Digtning i Folkesprogene. Men ikke blot Fortidens Sagn, også den samtidige Historie, også Nordmannernes egne Bedrifter bleve Gjenstande for deres literære Virksomhed. Erobringen af England, de nordmanniske Hertugers og Kongers Liv og Styrelse blev skildret på Vers og Prosa i latinske Krøniker og franske Rimverker. Vilhelm Erobreren, Henrik Beauclerc, Henrik II gjordes til episke Helte og forherligedes på samme Måde, tildels også af de samme Digtere, som Karl den Store eller Kong Artus eller Æneas. Wace, der oversatte og udsatte på Vers Geoffroy af Monmouth’s Historia Brittonum, forfattede tillige Le Roman de Rou, det vidtløftige Heltedigt om Gange-Rolf og hans Efterfølgere, Hertugerne af Nordmandi og Kongerne af England, indtil Henrik II; fra hans Samtidige, Benoît af St. Maure’s Hånd har man, ved Siden af en romantisk Behandling af Sagnene om Troja og Æneas, et andet omfangsrigt Heltedigt om de nordmanniske Hertuger, der begynder med Hasting og Bjørn Jernside og ender med Henrik Beauclercs Død. Begge udarbejdede sine Verker efter Kong Henrik II’s Opfordring; Digtekunsten stillede sig i de praktisk-politiske Interessers Tjeneste og fandt på Grund heraf en såmeget villigere Opmuntring og Understøttelse fra Magthavernes Side.[59]

Det kan gjelde som hævet over enhver Tvivl, at Grundlæggelsen af en skreven Literatur hos Nordmændene på Island og i Norge har havt Sammenhæng med denne store almeneuropæiske Literaturbevægelse. Vi vide, at Nordmændene også i dette Tidsrum underholdt en stadig Samferdsel med det øvrige Europa og særligt med England, hvis Kirke var Moder til den norske (og islandske), og som vedblev at stå i nær Forbindelse med denne sin Datterkirke. Vi møde ved selve Indgangen til den norsk-islandske Literatur en Række Oversættelser eller Bearbejdelser af fremmede Stoffer; vi spore, fra første Ferd Kjendskab til og Påvirkning af udenlandsk Literatnr, Efterligning af udenlandske Mønstre.

Til de få på Island eller i Norge forfattede og nedskrevne Bøger, der med Sikkerhed eller en høj Grad af Sandsynlighed kunne henføres til det 12te Århundrede, høre nu for det første endel Helgensagaer, der have lånt sit Indhold fra andre Landes Legendeliteratur, som Blasius-Saga, Martinus-Saga, Nidurstigningar-Saga,[60] Mariu-Saga,[61] Postóla-Sögur;[62] — fremdeles Legender om Norges fornemste Nationalhelgen, Olaf den Hellige, rimeligvis fra først af forfattede på Latin,[63] om Islands fornemste Helgen, Biskop Thorlak Thorhallssøn, både på Latin og i Modersmålet;[64] Homilier eller Prækensamlinger, fordetmeste oversatte eller bearbejdede efter fremmede Kilder;[65] — Oversættelser af Elucidarius, et i Middelalderen højt anseet theologisk Verk;[66] — Munkene Odds og Gunnlaugs Biographier af Olaf Tryggvessøn, — begge fra først af skrevne på Latin, begge sterkt påvirkede af Legendestilen og mere lagt an på Opbyggelse end på historisk Belærelse,[67] — til hvilke måske også har sluttet sig en af den Førstnævnte og ligeledes på Latin affattet Beretning om Christendomens Indførelse på Island;[68] — Theodoricus Monachus’s Historia de antiqvitate Norvagiensium og vistnok også den anden på Latin affattede norske Kongekrønike, den i Skotland fundne såkaldte Historia Norvegiæ, eller ialfald dens nærmeste Kilde.[69]

I alle disse Frembringelser træder Sammenhængen med det almeneuropæiske Literaturliv sterkt frem; Stoffet er lånt udenfra eller Stilen og Behandlingsmåden. Latinen, Fællessproget for det lærde Europa, gjør sig sterkt gjeldende og betragtes som det egentlige, det rette «bókmál». Af de Stoffer, som den nationale Tradition frembyder til literær Behandling, udvælger man helst sådanne, der ved sin Charakter stemme nogenlunde overens med Stoffet for den i det øvrige Europa herskende Legendeliteratur, og som, uden altformegen Modstræben, kunne indbringes i dennes Former, eller man viser på anden Måde sin Afhængighed af fremmede Mønstre. Theodoricus Monachus indskyder midt i sin Fortælling om de norske Konger lange Stykker af Bibelen eller Kirkefædrene eller fremmede Krøniker «til Prydelse for Stilen» og «for at følge gamle Kronografers Skik», som han udtrykker sig; han brammer med sin klassiske Belæsthed og viser, ved at citere Villiam af Jumièges’s Historia Normannorum, at han har Kjendskab til den anglo-nordmanniske Krønikeliteratur. Forfatteren af Historia Norvegiæ synes at have kjendt Geoffroy af Monmouths Historia Brittonum, en af Hovedkilderne for den middelalderske Romantik; en endnu bevaret versificeret norrøn Oversættelse af et Stykke af dette Verk (Merlinus-Spá) tillægges Munken Gunnlaug, Olaf Tryggvessøns Biograph, og må således være forfattet omkring År 1200.[70] Selve Are Frode citerer fremmede Legender eller Helgensagaer.

Men medens der altså ikke savnes Vidnesbyrd om, at Efterligningen eller Påvirkningen af fremmede Mønstre har været med at fremkalde den norrøne Literatur, fremtræder dog denne på den anden Side allerede fra første Ferd med et iøjnefaldende Præg af Originalitet. Vi erkjende allerede i dens tidligste Frembringelser en national Individualitet, som er bleven sterk nok til at assimilere med sig, hvad den optager udenfra, — som vækkes og anspores af det Fremmede uden at beherskes deraf.

Selve det Verk, hvormed Literaturen på en Måde åbnes, Are Frodes Islendingabók, har, med al sin Knaphed, trods sin kunstløse, registermæssige Form, alligevel en helt igjennem original Charakter. Are har vistnok kjendt udenlandske Krøniker, og Studiet af disse har måske givet et Stød til hans egen Optræden som Forfatter; men den omhyggelige Kritik, det uhildede historiske Blik, den nykterne, sandhedskjærlige Granskning, der kommer tilsyne i hans Bog, har han ikke kunnet lære i denne Skole. Han fremtræder ved disse Forfatter-Egenskaber som Repræsentant for et Åndsliv, der havde udviklet sig på egen Hånd og under Indflydelse af ganske ejendomelige indre og ydre Vilkår. Han var Prest og havde modtaget den for den geistlige Stilling nødvendige lærde Fordannelse; men han var tillige Godordsmand og verdslig Høvding og deltog i denne Egenskab i sit Lands politiske Styrelse; han hørte til en af Islands højbyrdigste Ætter og talte blandt sine Forfædre i ret opstigende Linje Ynglingekongerne i Norge og Dublin. Denne Forening af Prest og Høvding i en Person, af lærd Skoledannelse, praktisk-politisk Erfaring og aristokratisk Tradition, der, efter hvad der i det Foregående er bleven udviklet, var så charakteristisk for Island og så betydningsfuld for dets nationale Kulturudvikling, den er det, som har påtrykt Ares historiske Granskning og Forfatterskab deres ejendomelige Præg. For at gjentage en grundig Kjenders Ord:[71] «Chronologisch geordnete Aufzeichnungen über die aüsseren geschichtlichen Ereignisse hat auch anderwärts im Mittelalter der Fleiss der Mönche zu Tage gefordert; eine mit so tiefem Blick und so gesundem politischen Verständnisse entworfene, alles Nebensachliche vermeidende und alles durchgreifend Bedeutsame mit sicherer Hand hervorhebende Gesammtgeschichte der inneren Entwickelung des Landes konnte dagegen nur von einem Manne ausgehen, der mit den gelehrten Kenntnissen, wie sie dazumal nur der Geistlichkeit eigen waren, zugleich den feinen Blick des geborenen Aristokraten und die ståtsmännische Einsicht eines regierenden Herren verband». Ares Islendingabók, «die wahrhaftigste Urgeschichte, die leicht irgend ein Ståt der Vergangenheit aufzuweisen hat», som Dahlmann har kaldt den, står for sig blandt Middelalderens historiske Skrifter og åbner på en verdig Måde en Literatur, der inden sine noget snevre Grændser har bevaret en så høj Grad af Originalitet.

I en anden Retning kommer denne Originalitet tilsyne i et andet Verk, der, om end over et halvt hundrede År yngre end Ares Islendingabók, alligevel hører til den norrøne Literaturs eldste bekjendte Frembringelser, nemlig Sverres Saga. Sverre var, som bekjendt, selv lærd, forstod Latin og kunde ved given Lejlighed slå om sig, så godt som nogen Prest, med Citater af Bibelen eller af den kanoniske Ret. Han optrådte selv som Forfatter, ved det ovenfor omtalte Stridsskrift mod Geistligheden, der ialfald må være bleven udarbejdet under hans umiddelbare Opsyn og efter hans Tilsagn; han «lod skrive» om Kong Eystein Haraldssøns Dødsmåde[72] og drog Omsorg for Affattelsen af sin egen Biographi. Ved denne sin Protektion af Lærdom og Literatur og oplyste Iver for at sikre sig og sin Politik et Eftermæle i Literaturen slutter han sig øjensynlig til det Mønster, som navnlig det anglo-nordmanniske Hof i hin Tidsalder havde givet. Han valgte til at skrive sin Biographi den islandske Klostergeistlige, Abbed Karl Jonssøn; ialfald ved man om denne, at han har forfattet den første Del af Sverres Saga, «idet Sverre selv sad hos og rådede for hvad der skulde skrives», og da Sagaen fra først til sidst udviser en så fuldkommen ensartet Stilcharakter, er der vistnok megen Sandsynlighed for, at også den anden Del hidrører fra den samme Forfatter, og at hele Verket er kommet til os i Hovedsagen uforandret sådan, som det forelå fra Abbed Karls Hånd.[73] Uagtet nu altså Sverres Saga er forfattet af en Geistlig, under Tilsyn af den prestlærde, latinsk dannede Konge selv, er dog dens Stil helt igjennem national og ejendomelig og har ingen Overensstemmelse med den i Middelalderen gjængse Chronist- eller Annalist-Maner. Vi møde allerede her alle de Fortrin, hvorved den norrøne Saga på sin Højde er charakteriseret: dramatisk Liv og Anskuelighed i Skildringen af de store Optrin, en vel vedligeholdt Objektivitet, skarpt tegnede Billeder af de vigtigste handlende Personer, — Fortrin, som et Studium af Samtidens literære Forbilleder ikke skulde kunne give. Endog i flere af de ovenfor nævnte Frembringelser, i hvilke Efterligningen af de fremmede Mønstre er sterkest fremtrædende, kommer dog ved Siden heraf den samme nationale Kunst eller Kunstferdighed tilsyne; vi skimte Mesteren ved Siden af Discipelen; vi møde Vidnesbyrd om en ejendomelig, virtuosmæssig uddannet Stil ved Siden af et klodset Stræv med at gjøre nye, uvante Stilformer gjeldende. Odd Munks Biographi af Olaf Tryggvessøn lægger an på at opbygge og er merket af den sedvanlige legendemæssige svulstige Præketone, der kun stemmer mådeligt overens med det behandlede Stof; men Sagastilens Ejendomeligheder skinne dog på mange Steder tydeligt igjennem og må også have trådt frem i den latinske Original, der nu er tabt. Det eldste til vor Tid bevarede Forsøg på en sammenhængende Fremstilling af den norske Kongehistorie i det norrøne Sprog, den såkaldte Ágrip, forråder i temmelig høj Grad Påvirkning af fremmede latinske Krønikeforfatteres Stil og Maner, er ofte tungvindt og ubehændig i sin Fremstilling og viser, ligesom Odds og Gunnlaugs Biographier af Olaf Tryggvessøn, en iøjnefaldende Forkjærlighed for legendemæssige Træk, så der er al Grund til at formode, at Forfatteren har været en Geistlig; alligevel finder man også i dette Verk Stykker, der ere affattede i en livlig, egte national Stil, og som endog uden Forandring have kunnet optages i Sagaskrivningens klassiske Mesterverk, Snorres Heimskringla.

Således peger Literaturen fra første Ferd tilbage på et rigt, under særegent gunstige Vilkår udviklet traditionelt Åndsliv som sin Forudsætning. Dette Åndsliv har banet Vej for Studiet af andre Landes Literatur, så at man forholdsvis tidligt og ivrigt tilegnede sig de fremmede Mønstre og søgte at efterligne dem; men gav tillige Styrke til at stå imod Indflydelsen af disse Mønstre, så at man ikke lå under for dem, men tilegnede sig dem på en fri og selvstændig Måde. Efterligningen fremkaldte det skriftlige Forfatterskab; men man havde altformeget at fortælle og en altfor ejendomelig Måde at fortælle på, til at man kunde blive stående ved denne. Presterne, der ifølge sin Stilling skulde repræsentere Latindannelsen og Sammenhængen med det lærde og literære Europa, vare altfor nøje lierede med Aristokratiet, og Aristokratiet var altfor nationalt, altfor umiddelbar interesseret i Hævdelsen af de fra For tiden nedarvede Traditioner og traditionelle Former, til at ikke disse måtte få Overtaget i Literaturen, når denne først rigtig var kommet i Gang. I Begyndelsen går Latin og Modersmålet jævnsides, og det synes uvist, hvilket af de to der vil blive herskende Literatursprog; men det varer ikke længe, inden Modersmålet trænger sejrende frem overalt, endog på sådanne Felter, hvor Europas fælles lærde Sprog synes selvskrevent til Herredømet, som inden Theologien og inden den på en mere strengt videnskabelig Granskning hvilende Historieskrivning.[74] Man begynder med at sammensætte Legendarier eller Helgensagaer om Olaf den Hellige, Olaf Trygvessøn, Biskopperne Thorlak Thorhallssøn og Jon Øgmundssøn i det for slige Emner overalt hævdede Sprog, Kirkens og Geistlighedens officielle Tungemål; men også disse Arbejder oversattes snart på norsk og synes fordetmeste kun at være blevne bevarede og udbredte i denne Form. De eldste Forsøg på at behandle Norges Kongehistorie i den sedvanlige Annalist- eller Chronistmaner og på Latin fortrængtes eller afløstes snart ved senere Behandlinger af de samme Emner, i hvilke det i Traditionen ophobede Sagnstof er bleven optaget på en mere fri Måde, som har holdt sig nærmere til den nationale Fortællemåde, og som netop derved har kunnet såmeget lettere vinde og fastholde det læsende Publikums Yndest. Og da først Isen var brudt ved Behandlingen af den norske Kongehistorie, både den eldre og den samtidige (Eirik Oddssøns Hryggjarstykke og Sverres Saga), — da først Stødet var givet til en mere ligefrem Overførelse af den mundtlige Fortællekunst i Literaturen og derigjennem også til en Optagelse inden denne af sådanne Sagnstoffer, som, fordi deres Gjenstand hverken var Folkets almindelige Historie eller hellige Mænds Liv og Levnet, ikke havde kunnet indbringes enten i Legendens eller Krønikens konventionelle Former, var det, som når Dæmningen for en Elv slippes op. Hele den store Flok af Ættesagn, der vare knyttede til Slægtregistrene, og som for Høvdingerne havde Betydning af et Slags Adelsbreve, blev derved så at sige på engang gjort flot og kunde strømme ind i Literaturen. Man må formode, at det, også efterat det skriftlige Forfatterskab for Alvor var kommet i Gang, har varet nogen Tid, inden man opnåede den rette Ferdighed i at forbinde de i den mundtlige Tradition omløbende Sagnstumper eller mindre Fortællinger (Thåtter) til større Helheder eller at gruppere dem på en virkningsfuld Måde. Man sporer i flere af de eldste islandske Sagaer en vis Uklarhed eller Ubehjælpelighed i Fremstillingen,[75] der måske ikke alene eller væsentlig bør skrives på den enkelte Forfatters Regning og betragtes som noget Tilfældigt, men hvori man tør se et Vidnesbyrd om, at Overførelsen af den mundtlige Fortællemådes Stil i den skriftlige Form har krævet nogen Tillempning, en delvis Omdannelse af denne Stil, hvilket i Begyndelsen ikke har kunnet falde så let eller lykkes så fuldkommen. Man kan, med andre Ord, også indenfor den Gren af Literaturen, der indbefatter de islandske Ættesagaer, iagttage et Slags fremadskridende Udvikling. Men denne har åbenbart ikke havt meget at betyde; Hovedsagen var allerede opnået iforvejen. Stoffet var givet og Stilen i det væsentlige ligeledes; hint var ligeså rigt, som denne var virtuosmæssig uddannet og afpasset efter sin Gjenstand. Derfor kunde også, da først Begyndelsen var gjort, en hel Skog af Sagaer skyde frem som ved et Trylleslag, — den ene rankere i Væxten, frodigere, bedre bygget end den anden, men alle indbyrdes lige, som den ene Furu eller Gran er lig den anden. Sagaskrivningen synes først rigtig at være kommen i Gang i de første Årtier af det 13de Århundrede, og de følgende halvhundrede År indtil omkring 1270—80[76] er da den store «Ritöld», i hvilken de fleste og bedste af de islandske Ættesagaer: — Egils-Saga, Eyrbyggja-Saga, Laxdøla-Saga, Fostbrædra-Saga, Njála o. s. v., — fremdeles de mythisk-heroiske Sagaer som Völsunga Saga, Halfs-Saga, Hervarar-Saga, Ørvarodds-Saga[77] o. s. v., — endelig Snorres Heimskringla, Fagrskinna, Morkinskinna, Håkon Ivarssøns Saga, Jomsvikinga-Saga, Orkneyjinga-Saga, Fœreyjinga-Saga, — ere blevne nedskrevne.

Literaturens Blomstringsperiode falder altså sammen med Sturlungetidens vilde Partifejder og Fristatens Undergang i et lovløst Anarchi. I det i det Hele så frastødende Billede af de mod hinanden kjæmpende Oligarcher frembyder dog den Sands for literær eller åndig Syssel, der i Regelen synes at have udmerket dem, et Lyspunkt, hvorved man kan hvile. Deres Forhold til Folket var i mangt og meget et andet end det, som Høvdingerne i Fristatens Velmagtsdage havde indtaget; men i Hensyn på Forbindelsen af lærd og national Dannelse, i Hensyn på Skaldskab og Historie fastholdt de den i Storætterne nedarvede Tradition og skabte ved sin literære Virksomhed et varigt Udtryk for det Åndsliv, som havde rørt sig inden Islands aristokratiske Kredse, hvis sidste Repræsentanter de kunde siges at være. Vi møde jævnlig i Beretningerne fra Sturlungetiden Træk af denne Sands for Digtekunst og Literatur, der ikke forlod Partihøvdingerne under deres vilde Ferd, og som har båret så rig Frugt for Fremtiden. Kolbein Tumessøn, Nordlandets mægtige Høvding og en af de virksomste Deltagere i Fejderne i Begyndelsen af det 13de Århundrede, var Skald og forfattede Kvæder om Jomfru Maria og Apostelen Johannes, af hvilke endnu Brudstykker ere bevarede.[78] om SturlaSighvatssøn, hvis Liv var så stormfuldt og så optaget af et umætteligt Magtbegjer, fortælles det dog, at han, under et Ophold hos Farbroderen Snorre, med hvem han for en kort Tid var forligt, lagde megen Vind på at få afskrevet de Sagaverker, som Snorre havde sat sammen.[79] Thorgils Skarde, Sønnesøn af Thord Sturlassøn, Snorres Broder, som ved Midten af det 13de Århundrede spillede en fremragende Rolle i de indre Uroligheder på Island, blev, heder det, Aftenen forud for sit Fald, spurgt om, hvad han ønskede, at man skulde have til Morskab, enten Dans eller Forelæsning af Sagaer, og da han valgte det sidste, blev Sagaen om Erkebiskop Thomas af Becket, hvem «han altid havde elsket fremfor andre hellige Mænd», oplæst for ham.[80] fremfor alle er naturligvis her at nævne Snorre selv, den merkeligste Mand af Sturlungernes merkelige Æt og den, hos hvem både Lys- og Skyggesiderne ved den islandske Høvdingklasse på hin Tid findes bedst forenede. Snorre optrådte, som man ved, allerede i en ung Alder som Høvding og kastede sig med stor Iver ind i det forviklede Spil af Rænker, der udgjorde Samtidens politiske Liv; det lykkedes ham at svinge sig op til Islands rigeste og mægtigste Mand, og på den bugtede Vej, der førte ham did, viste han, om end ikke den samme Voldsomhed, der charakteriserede de fleste af hans Standsfeller, så dog den samme Underfundighed, Gridskhed og beregnende Egennytte. Han syntes stadig sysselsat med sine ærgjerrige Planer, stadig optaget af Intriger eller Trætter med de andre Magthavere om Jordegods eller Godord; alligevel opgav han aldrig sin Kjærlighed til Literaturen; han fortsatte midt under et uroligt Livs Kampe de Studier, hvortil han havde lagt Grunden som Barn, da han opfostredes hos den lærde Jon Loptssøn, og fandt Tid til at udarbejde de omfattende Verker, der have båret hans Navn til Efterverdenen, og som til den ene Side vidne om en Smag og en kritisk Evne, der søger sit Sidestykke, og til den anden om en næsten ligeså merkelig Hukommelse og Lærdom.

Den islandske Literatur er for en stor Del navnløs; dette gjelder dog ikke de mere strengt-historiske eller videnskabelige Verker; i Hensyn på en Flerhed af dem haves der mere eller mindre sikre Efterretninger, der føre dem tilbage til visse bestemte Mænd, af hvem de ere blevne forfattede eller gjennemsete og overarbejdede. Man kjender således både fra det 12te og 13de Århundrede en Række Forfatternavne, og disse Navne kunne tjene til at give os et Begreb om de Kredse, fra hvilke Literaturen udgik, og for hvem den var bestemt. Blandt de Mænd, til hvem den islandske Literaturs Historie på dens eldre Udviklingsstadier i det 12te Århundrede er knyttet, hører Are Frode, Sæmund Frode, Eirik Oddssøn, Gissur Hallssøn, Abbed Karl Jonssøn og Munkene Odd og Gunnlaug. Af disse vare Are, Sæmund og Gissur Aristokrater af den fornemste Byrd, som med sin verdslige Høvdingstilling forbandt geistligt Embede eller geistlig Uddannelse; Karl, Odd og Gunnlaug derimod tilhørte, som Klostergeistlige, Kirken på en mere udelukkende Måde; om Eirik Oddssøns Livsstilling eller Æt er intet bekjendt. Til Literaturens Glandsperiode i det 13de Århundrede ere Navnene Snorre Sturlassøn, Styrme Frode, Olaf Thordssøn Hvitaskald, Sturla Thordssøn og ved Århuudredets Slutning Hauk Erlendssøn knyttede. Af disse var Styrme Prest, men tillige gjentagne Gange Lovsigemand og har vel således tilhørt Aristokratiet, om han end ikke var af nogen særdeles højbyrdig eller mægtig Æt. Olaf Hvitaskald, af Sturlungeætten, havde modtaget en af de lavere geistlige Grader, men indtog aldrig nogen Stilling i Kirkens Tjeneste, hvorimod han ligesom Styrme i flere År var Islands Lovsigemand og i det Hele optrådte som verdslig Høvding. Hans Broder Sturla såvelsom Farbroderen Snorre synes aldrig at have været knyttede til Kirken ved nogen Art af Vielse eller Verdighed; begge tog virksom Del i sin Samtids politiske Partikampe, og begge beklædte de højeste Verdigheder i Statens Tjeneste som Godordsforstandere og Lovsigemænd. Hauk Erlendssøn endelig († 1334), hvis Fader var Ridder og havde havt den norske Konges Syssel over en Del af Island, nævnes allerede i 1294 som Lagmand på Island og blev siden Ridder og Medlem af det norske Rigsråd. — Vi se altså, at det på Island, i Modsætning til de fleste andre europæiske Lande på hin Tid, ikke blot var Geistlige, men tillige, ja endog fortrinsvis, Lægmænd og verdslige Høvdinger, der gav sig af med at skrive Bøger. Vi se, at ligesom det Åndsliv, hvoraf Literaturen skjød frem, havde udviklet sig hos de gamle Storætter, således vedblev den også i sin ydre Fremtræden at være knyttet til disse, og dermed er da også Forklaringen af dens charakteristiske Ejendomeligheder, dens Styrke og Begrændsning givet.

Det islandske Aristokrati havde, som det norske, sin Rod i den hedenske Religions- og Samfundsforfatning; dets rette Dannelsesperiode, i hvilken Grundvolden for dets materielle og åndige Velmagt fornemmelig blev lagt, falder sammen med Vikingtogene, og det var i det 12te Århundrede allerede gammelt og begyndte at helde mod sit Fald. Literaturens Blomstringsperiode er derfor også ligeså kortvarig, som den er rig; den udmerker sig ved en høj Grad af Originalitet, men den bevæger sig indenfor snævert opdragne Grændser, som den ikke formår at gjennembryde; dens Former ere ejendomelige og skarpt prægede, men savne til Gjengjeld den Bøjelighed, som et fremadskridende Åndsliv kræver. Literaturerne pleje at begynde med Poesi; men her er den prosaiske Form forherskende fra først af, og vi møde kun i tiloversblevne Rester Vidnesbyrdene om et tidligere poetisk-skabende Udviklingsstadium. De mythisk-heroiske Digte omsættes i den yndede prosaiske Sagaform, eller de samles, kommenteres og kombineres ved prosaiske Udfyldninger; men noget nyt i dette Genre har neppe været frembragt, efterat den skriftlige Literatur var begyndt. Også Dråpadigtningen eller den historiske Skaldepoesi havde i det væsentlige udspilt sin Rolle forud for dette Tidspunkt. Man vedblev vel at dyrke den i de islandske Skoler og Skaldeætter, og i det 13de Århundrede fik den endog tilsyneladende et nyt Opsving, idet Snorre forfattede sin Lærebog og derved gjorde det lettere for andre at tilegne sig hele det Lærdomsapparat og det System af Regler, hvorpå Skaldekunsten hvilede, og idet både han og hans Brodersønner Olaf Hvitaskald og Sturla Thordssøn optrådte og forfattede Lovkvæder til Ære for Håkon Håkonssøn, Magnus Håkonssøn, Hertug Skule, Håkon Galin i den gamle Dråpamaner og derved for en Stund bragte denne i Skuddet ved de norske Høvdingers Hoffer.[81] Men det hele Genre, opstået og udviklet i en længst forsvunden Tidsalder, knyttet til Billeder og Forestillinger, som forlængst havde blegnet, ja vel endog vare blevne ligefrem uforståelige for de fleste, vap og blev en vissen Gren, som ingen Lærdom og intet Kunstliebhaberi kunde bringe noget rigtigt Liv i. Dråpaskalderne ved de norske Kongers Hof havde været et Slags officielle Historiographer, hvem det pålå at give Beretningen om vedkommende Konges Liv og Bedrifter en fast Form, hvori den lettere kunde huskes og bevares for Efterslægten; men efterat en skriftlig Literatur havde udviklet sig og man havde begyndt at optegne Fortællinger i prosaisk Form om samtidige Begivenheder (Eirik Oddssøns Hryggjarstykke), måtte Dråpadigtningen med sin stive, skruede Ordbram og sit engang for alle opgjorte Forråd af Billeder og Kunstudtryk, der alene passede til en meget snæver Kreds af Forestillinger, og som alene ved stadig at ledsages at en prosaisk Fortælling kunde give et nogenledes fyldigt Begreb om de skildrede Tildragelser, meget snart blive en antikveret Form for Bevarelsen af det historiske Minde. Den havde havt Betydning som Støtte for den mundtlige Tradition; men den var for stram og snæver til helt at udfylde dennes Rolle; den havde ophørt at være Poesi, og den kunde ikke udvikle sig til at blive en Historieskrivning, i Lighed med Rimkrøniken i andre Lande. Det er charakteristisk, at Sverre, der viste såmegen Omhu for at sikre sit Eftermæle, alligevel ikke synes at have brydd sig om Skaldekunsten og ikke vides at have havt nogen Dråpaskald ved sit Hof. Han har vistnok, idet han tog Literaturen i sin. Regjerings Tjeneste, havt det anglo-nordmanniske Hofs Mønster for Øje; men medens Henrik den Anden lod sig besynge i Heltedigte, blev Sverres Liv og Bedrifter skildret i en prosaisk Fortælling.

Man begyndte i det 12te Århundrede, under Indflydelse af en sterkere fremtrædende kirkelig Åndsretning, medens Krigerlivet stilledes mere i Baggrunden, at behandle også kirkeligreligiøse Emner i den gamle Dråpamaner; man forfattede Kvæder om Christus, Jomfru Maria og Helgenerne, om Korset, Søndagens Hellighed, den christelige Sønderknuselse etc.,[82] i den samme Stil, den samme Versart, som den hedenske Skald havde anvendt til at lovsynge Krigerhøvdingens Gavmildhed mod sine Mænd eller hans Heltemod i Slaget, når han gav Ravnene Føde, — og dette Genre synes endog at have opnået en vis Popularitet, når man skal dømme efter den Mængde af hidhørende Frembringelser, der er bleven bevaret til vor Tid, og af hvilke vistnok mange allerede skrive sig fra det 13de Århundrede. Men Liv og Friskhed var utænkelig, hvor Indholdet havde så liden Overensstemmelse med den Form, i hvilken det skulde indbringes. Inden Literaturens Blomstringsperiode, da den religiøse Digtning endnu var strengt bunden til den gamle Skaldekunsts Regler, blev alt, hvad der frembragtes på dette Felt, blotte Kunststykker, pedantiske Skolearbejder uden Spor af Inspiration eller individuelt Præg, som det ofte har været en Bodsøvelse for Forfatteren at sætte sammen,[83] og som det ikke mindre er en Bodsøvelse for Læseren at arbejde sig gjennem. En Sammendyngning af slige Omskrivninger som «sættir bragna kyn» eller «árveitir ýta» (om Christus), «vörðr hreggs hábrautar» eller «valdr leiptra hróts glóða láds blásinna hreggs tjalda» (om Gud), «fingr hægri handar sólar salkonungs» (om den Helligånd),[84] give ikke Udtryk for et virkelig religiøstbevæget bevæget Sind. Den ydre Overflod står her kun som Vidnesbyrd om en indre Mangel, en Tomhed eller Begrændsning af Åndslivet. Den religiøse Følelse har ikke været sterk nok til at omsmelte de gamle Former eller til at skabe sig nye og blev derfor poetisk ufrugtbar.

Også inden den prosaiske Literatur erkjende vi den samme Begrændsning af Åndslivet. Stoffer og Motiver, der høre Christendomen og det middelalderske Kirkeliv til, have vel også inden denne fået en Plads og det endog en i udvortes Forstand ret bred Plads; men man merker snart, at det ikke har den rette Art med dem; de ere og blive fremmede Væxter, som ikke rigtig ville trives eller akklimatisere sig; man merker, at de høre Bøgerne og ikke Livet til. Skildringen af den christelige Helt vil ikke lykkes, medmindre Helten er mere Viking end Christen. Theologien er ubetydelig; der er intet Spor af selvstændig Spekulation over eller en virkelig Fordybelse i de christelige Dogmer, intet Spor af en hæretisk Retning;[85] man er for indifferent til ikke at være orthodox; Prædikener og Legender, Martyr- og Mirakelhistorier ere enten blotte Oversættelser, eller de savne, forsåvidt som de ere originale, den rette Inderlighed, den rette Salvelse og falde oftest ligefrem i det Løjerlige.[86]

De Frembringelser derimod inden den islandske Prosaliteratur, som bære Præget af, at Forfatteren eller Fortælleren har forstået sit Stof og været grebet deraf, i hvilke Indhold og Form harmonere, og som derfor udmerke sig ved Liv og Friskhed, føre alle ind i en helt forskjellig Åndsverden og vise sig beherskede af Forestillinger, der have Sammenhæng med det nationale Hedenskab og derimod ikke med det middelalderske Christen- og Kirkeliv. Disse Frembringelser ere de mythiskheroiske Sagaer, de islandske Ættesagaer og Verkerne over den norske Kongehistorie.

De mythisk-heroiske Sagaer vise sig for en stor Del at være Opløsninger af gamle Digte. Man kunde ønske hellere at have Digtene selv end den prosaiske Sagabearbejdeise med de deri indflettede Versstumper: men det må erkjendes, at denne Bearbejdelse, skjønt foretagen Århundreder efterat Christendomen var bleven herskende, alligevel røber en levende Forståelse af Hedenskabets religiøse Forestillinger og Følelser.

De islandske Ættesagaer handle, på få Undtagelser nær, allesammen om Personligheder og Begivenheder, der tilhøre det rent-hedenske eller halvt-hedenske Tidsrum, fra Landnåmsmændene eller deres nærmeste Forfædre ned til Snorre Gode og Skafte Lovsigemand. Disse Fortællinger synes i Regelen at have dannet sig om en historisk Kjerne; man kan ikke tvivle på, at de optrædende Personligheder virkelig have levet, og at de skildrede Begivenheder også for en stor Del virkelig have foregået således, som de skildres. Men ligesålidt kan man tvivle på, at Fiktionen har grebet denne historiske Kjerne og i mere eller mindre Grad udsmykket og omdannet den; Træk for Træk ere blevne tilføjede af en digtende Phantasi; hvad der i den oprindelige Tradition kun var antydet, er bleven videre udmalet, løsrevne Stykker og Stumper ere blevne kombinerede til virkningsfulde Helheder. Ialfald om flere af de berømteste af de islandske Ættesagaer (som Njála, Gunnlaug Ormstunges Saga, Laxdœla o. fl.) synes det at gjelde, at de stå på Overgangen mellem Historie og Digtning; de ere et Slags historiske Romaner, og man møder i dem, som i andre historiske Romaner, hyppige Brud på Kostumet. I Njåls Saga t. Ex. forudsættes en Indretning af Husene, som på Island først blev brugelig i det 12te Århundrede, medens de skildrede Tildragelser foregå i Begyndelsen af det 11te;[87] man finder omtalt som gjeldende i Njåls Tid Lovregler og Institutioner, der først bleve indførte efter Islands Underkastelse under den norske Konges Overhøjhed, etc. Desto merkeligere er det, at den indre Sammenhæng er bleven så vel vedligeholdt. Skjønt Stoffet for disse Fortællinger har gået fra Mund til Mund gjennem mange Generationer og har modtaget Tilsætninger og Forbedringer undervejs, er dog den Ånd, som går igjennem dem, en fuldkommen ensartet; Situationer og Charakterer, den Livsanskuelse, de Følelser, der åbenbare sig i de handlende Personers Optræden, og det Sprog, der lægges dem i Munden, — alt passer på det nøjeste sammen, alt synes så ramt hedensk, at vi kunde fristes til at tro, at Fortællingerne allerede havde fået den Form, hvori de nu foreligge os, samtidig med de skildrede Begivenheder, såfremt vi ikke af enkelte Træk som de nys anførte overbevistes om, at dette ikke er Tilfælde.

Man finder de islandske Sagaer ensformige; når man har læst en, heder det, har man læst dem alle, og det er vist, at de kun frembyde liden Variation. Dette vil ikke sige, at de alle skulde være lige godt fortalte: i så Henseende er det let at iagttage en Forskjel; somme Sagaforfattere have havt mere Talent, større Ferdighed i at gruppere og behandle det givne Stof end andre; sommesteds på Island har Øvelsen været større, Skolen bedre end andetsteds.[88] Men Stil og Behandlingsmåde — mere eller mindre godt gjennemført — er dog den samme i dem alle. Sagafortællingens Kunst var, som før fremhævet, knyttet til Skaldekunsten; den gik, som denne, i Arv i visse Ætter, visse Skoler; den blev mere og mere udviklet, mere og mere raffineret, ved således at gå fra Mand til Mand i Ætten, men stadig indenfor Grændserne af en givet Plan, en givet Mønsterform; den blev, idet den udviklede sig, stadig mere bunden til visse traditionelle Regler, der hindrede det individuelle Forfatterpræg fra at gjøre sig gjeldende.

Også i de behandlede Stoffer råder en lignende Ensformighed. Det er Fejder og Processer mellem Høvdingætterne, Overfalds- og Mordbrandsscener, en dybt udtænkt, længe forberedt Blodhevn, hvorom de allerfleste af disse Sagaer dreje sig. Sådanne Stoffer svarede til Smagen hos et Aristokrati, hvis Traditioner vare så udpræget krigerske, og inden hvilket Magt- og Godsbegjer havde fremkaldt såmange Rivninger. På disse Felter kunde Sagafortællerne føle sig hjemme, her kunde de bevæge sig med Sikkerhed og Frihed; de have selv været grebne af hvad de fortalte, og det har faldet dem let at realisere for sig slige Scener og slige Lidenskaber. De have, når de foredrog den Slags Ting, havt et Publikum for sig, som kunde inspirere dem, og som forstod at sætte Pris på de krydrende Træk, hvormed de plejede at tilsætte sine blodige Anretninger.

Ved denne Begrændsning inden en snæver Kreds af Emner, — ved denne de enkelte Forfatteres eller Fortælleres ubetingede Underordning under en i visse Ætter og Skoler nedarvet Kunsttradition, — er da også det fuldendte Mesterskab opnået, som ingen kan frakjende den islandske Saga i dens bedste Frembringelser. Det er noget Tilsvarende til hvad vi møde i den gamle græske Kunst: også denne udviklede sig jo for en væsentlig Del som en arvelig Håndtering i visse Familjer og kom derved til at udvise, i Modsætning til den moderne Kunst, en vis Ensformighed, medens den på den anden Side opnåede den typiske Fuldendelse, som aldrig er bleven overgået.

De islandske Sagaer omfatte i Regelen en Mands hele Liv eller endog en hel Slægts Historie gjennem flere Generationer; de have ofte flere Hovedpersoner og samle sig ikke om et enkelt, men om flere Midtpunkter; alligevel kommer dog en Plan tilsyne, et Tilsprang til en kunstmæssig Anordning, hvorved de enkelte Partier, af hvilke en Saga er sammensat, forbindes til et organisk Hele. Sagaen indledes med en Drøm, et Varsel, en Spådom, der på Forhånd antyder Gangen i de siden fortalte Begivenheder, og hvis Opfyldelse danner et Slags indre Sammenhæng mellem disse, som Gudruns Drøm i Laxdøla-Saga eller Scenen i Njåls-Saga med den legende Hallgerd, hvis Tyveøjne Farbroderen undrer sig over;[89] de vigtigste handlende Personer indføres i Regelen allerede i Sagaens første Kapitler, og der gives Vink om dem og deres Slægt, hvorved man får et Slags Ouverture, en Exposition til den følgende Forestilling: Begyndelsen peger hen mod Enden, som sig hør og bør i enhver kunstmæssig Komposition. De store Optrin forberedes og indledes med en Kunst, der forstår at bruge de rette Midler til at forsterke Indtrykket; der løftes lidt på Forhænget, såvidt at Læseren aner en Katastrophe og spændes på hvad der vil ske, men heller ikke mere, som i Njåls Saga, da Boden for Høskulds Drab var fastsat og begge Parter syntes vel forligte, men Skarphedin stod hos og taug «ok glotti við»,[90] og siden, da Njål kom hjem til sin Bod og bad sine Sønner, at de nu, da man skulde tilsige hinanden Grid og Trygd, ikke måtte foretage sig noget, hvorved Forliget kunde spildes, og det så atter heder om Skarphedin, at han strøg sig om Panden «ok glotti við».[91] Og nu Skildringen af selve disse store Optrin, — af de hevnsyge Kvinders Opeggelser og Sammenstødene mellem de vrede Mænd, af Mordbrands- og Overfaldsscenerne, af Thingtrætterne og Forhandlingerne mellem de optrædende Høvdinger om Forlig eller Understøttelse, — hvor levende og drastisk er ikke den oftest udført! Skuepladsen for den fortalte Begivenhed, de ydre Omgivelser, under hvilke den sker, føres frem i korte, anskuelige Træk, så man synes at have det hele for sig; man får at vide, hvad Dagstid det var, hvordan Vejret var, hvorledes de handlende Personer vare klædte og så ud, hvorledes de sad eller stod ligeoverfor hinanden o. s. v.; Personerne indføres selv talende, og Replikkerne falde som Øxehug, korte, sammentrængte, energiske, som talte ud af Situationen og de handlende Personers Charakterer; Indtrykket af den dirrende Lidenskab indunder forsterkes endmere ved den ydre Ro, der er udbredt over det hele. Skildringen er så objektiv, falder så naturlig og simpel, gjør et så trygt og tilforladeligt Indtryk, man merker så lidet til Fortællerens eller Forfatterens egen Person; der er ingen Reflexioner eller Deklamationer eller pathetiske Udbrud, ingen zirlige Vendinger eller oratoriske Udpyntninger; man merker ikke, at Fortælleren har følt eller givet efter for nogen Fristelse til at optræde i de handlende Personers Sted og meddele Prøver på sin Taleferdighed; han giver ingen indiskrete Meddelelser om, hvad der foregår i de handlende Personers Sjæl; han lader os kun ane det eller forstå det af deres Ord eller Handlinger. Det Hele synes at være en naiv Gjenfortælling af hvad Forfatteren har seet eller hørt; men selvfølgelig er dette naive Præg, ialfald tildels, Udbyttet af en Kunst og det endog en meget raffineret Kunst; denne Objektivitet er ikke noget oprindeligt, denne Evne til at vælge Replikker, der svare til Situationen og de handlende Personers Charakterer, denne Knaphed, dette velberegnede Mådehold, der ikke svækker Indtrykket af de fortalte Hændelser ved overflødige Ord eller unødige Tilsætninger, kan alene være opnået med en gjennem mange Slægtled fortsat Opøvelse. Det er Kunst; men hvad der har givet denne Kunst dens særegne Præg, hvorved den for os mangengang tager sig ud som den rene Natur, er, at den væsentlig har udviklet sig under den mundtlige Traditions Vilkår og med dens Krav for Øje. Derved er Stilen bleven så lidet «literær»; korte Sætninger, ingen Periodebygning, intet iøjnefaldende Stræv med at opnå Numerus eller istandbringe pyntelige Vendinger; den mundtlige Fortæller tør ikke opholde sit Publikum med Sligt; han må søge at holde det i Ånde ved en rask fremadskridende Handling eller en stadig Opdyngen af nye faktiske Træk; han har de kraftigste Virke- eller Pirringsmidler til sin Rådighed ligeoverfor sit Publikum, når han lader sine handlende Personer selv tale, idet han da kan understøtte Indtrykket af sin Fortælling ved Forandring af Tone og Minespil; han vil derfor altid være tilbøjelig til at foretrække oratio directa for oratio indirecta. Og idet nu et sådant Foredrag uden synderlig Forandring er bleven overført også i den skriftlige Form, har Sagastilen fået det dramatiske Liv, hvorved den udmerker sig, og på samme Tid et Præg af Simpelhed og Naturlighed, der næsten kunde synes at udelukke Tanken om en bevidst beregnende Kunst. Vi se dog denne ofte træde frem på en sådan Måde, at den ikke kan miskjendes, i visse hyppigt tilbagevendende Kraftsteder og «anseelige Denouements» eller i visse Effektmidler, der anspændes til det yderste. Således — for at nævne Exempler — Scenen i Njåls Saga, da Bergthora fortæller sine Sønner, at man havde kaldt dem «tadskegglingar» og deres Fader «karl hinn skegglausi», og så det heder: Skarphedin lo deraf, men dog sprat Sveden ham af Panden, og der kom røde Flekker i Kinderne hans, Grim var taus og bed sig i Læben, Helge forandrede ikke en Mine og sagde ikke et Ord; — en tilsvarende Scene i Ragnar Lodbroks Saga, da Ragnars Sønner få Budskab om sin Faders Død; — fremdeles slige Sammentræf, som når Kåre (Njåls Saga, Cap. 156) kommer ind i Orknøjarlens Hal i det Øjeblik, da hans Fiende Gunnar Lambason fortæller på en hånende Måde om Njåls og Njålssønnernes Indebrænding, og han så hugger til ham, så hans Hoved fyger af ham og op på Bordet foran Kongen og Jarlerne; — ganske overensstemmende med hvad der i Olaf den Helliges Saga fortælles om Asbjørn Selsbane og i Fostbrødra Saga om Thormod Kolbrunarskald; — eller som når det i Håvard Isfirdings Saga fortælles om denne, hvorledes han tre Gange, — efterat have modtaget Budskabet om Sønnens Drab og efterat være bleven afvist Gang efter Gang af Drabsmanden, af hvem han krævede Bøder, — lægger sig til Sengs for at gruble over sin Hevn, den ene Gang mere bøjet og skrøbelig end den anden, og så tilsidst rejser sig sterk og frisk, da Hevnens Time endelig slår. Det er godt gjort, men stundom, kunde man sige, er det alt for godt gjort; Beregningen, Maneren træder altfor tydeligt frem.

Ved Siden af de store Effektscener ere Charakterskildringerne disse Sagaers sterke Side. Heller ikke i dem er der megen Afvexling. Det er de samme storsindede eller hevngjerrige Kvinder, de samme egennyttigt beregnende eller voldsomme, stridbare, ustyrlige Mænd, der optræde som Hovedpersoner allevegne. Det er sterke Folk, men noget stutte; ofte med et Præg af Højsind over Hårdheden, men næsten altid uideale, optagne af sig selv, kolde, egoistiske, så de vanskelig kunne afvinde vor Tids Læsere nogen Sympathi. Egil Skallagrimssøn t. Ex., hvis Saga, om den end ikke savner et historisk Grundlag, alligevel synes at have behandlet dette med stor Frihed til sin Helts Forherligelse og i den herskende Smags Ånd, og som også, når man skal dømme efter den store Udbredelse, Sagaen om ham har havt,[92] synes at have været Islændingernes rette Nationalhelt, er, med al sin Kraft, en næsten frastødende Skikkelse. Han begynder allerede som Barn med at begå Drab, hevner sig således engang på sin Fader ved at slå dennes kjæreste Tjener ihjel, og vækker ved denne og lignende Bedrifter et godt Håb hos Forældrene om, at der vil blive noget af Gutten. Hans følgende Liv er da en rastløs Flakken om fra Land til Land; han består en Række Eventyr og viser et ubetvingeligt Mod, en overordentlig Styrke og Våbenferdighed, men tillige en umættelig Tørst efter Gods og Guld. Han bringer ved denne Gridskhed sin ædelmodige Ven Arinbjørn Herse Gang efter Gang i stor Knibe og lader ham tilsidst endog betale af sin egen Pung, hvad han ikke kan få ud af andres; da hans Broder er falden og den engelske Konge for at trøste ham tilbyder ham Penge, komme «hans Bryn strax i Lag igjen»; han er altid betænkt på egen Fordel; intet Træk af Opofrelse eller Hengivenhed; han er hverken Hedning eller Christen, men primsignet, så at han efter Omstændighederne havde den Tro, der faldt ham belejligst, det vil sige: var Christen, når han havde med Christne at gjøre, og Hedning, når han havde med Hedninger at gjøre. Og tilsidst slutter han sin Bane, som gammel og blind Mand, med at kaste alle sine opsparede Skatte i en Elv, da han ikke under nogen af sine Frænder dem og han ikke har fået Lov til at udføre sin oprindelige Ide: at strø dem ud på Thingvolden for at vække Strid mellem den forsamlede Almue. En sådan Helt, — eller sådanne som de to Fostbrødre: Thorgeir Håvarssøn, til hvis Ros det kunde siges, at han var sålidt bange for Gud som for nogen anden, og som engang, da han i Vrede havde skiltes fra sin Fostbroder, først hug en Mand ned, fordi han på Grund af Vinden ikke havde hørt, hvad der blev tilråbt ham, og siden endnu en, alene af den Grund, at han stod «svá vel til höggsins»,[93] — og Thormod Kolbrunarskald, der ligeledes forøver en lang Række af Drab, tildels i pur Kådhed eller af bare Overmod, men som tilsidst falder som sin Konges troe Mand på Stiklestad, — slige Typer kunde alene fremstå og vedligeholde sig hos et Aristokrati, som, trods al Deltagelse i den nyere christelige Åndskultur, alligevel vedblev at være hedensk i sin inderste Grund og at bære det uudslettelige Præg af den Tidsalder, i hvilken det var voxet op, og som, trods sin boglige Lærdom, sin Latindannelse og sin halvt-prestelige Stilling, alligevel vedblev at holde den gamle Skaldekunst og de hedenske Myther og Sagn, hvortil denne var knyttet, i Agt og Ære. Hine Vikingers og «vigamenn’s» blodige Bedrifter fortælles med en øjensynlig ganske ublandet Sympathi; man støder aldrig på Ytringer af en fra et christelig-religiøst Standpunkt naturlig Misbilligelse af et Liv, hvis Gjerninger og ledende Motiver vare så helt modsatte dem, der havde Christendomens Anbefaling for sig. Sagaforfatterne indlade sig sjelden på Reflexioner, eller, forsåvidt som de en enkelt Gang fremkomme med en sådan, har den gjerne en alt andet end opbyggelig Charakter; — t. Ex. i Fostbrødra-Saga, hvor Forfatteren, efterat have berettet om, hvorlunde Thorgeir Håvarssøn allerede i en Alder af femten År hevnede sin Fader ved at slå hans Banemand ihjel, anstiller følgende Betragtning: «En Þó var Þat ekki undarligt, Þvi at enn hæsti höfuðssmiðr hafði skapat ok gefit i brjóst Þorgeiri svá öruggt hjarta ok hart, at hann hræddiz ekki. Ok af Þvi at allir goðir hlutir eru af guði gervir, Þá er örugleikr af guði gerr ok gefin i brjóst hvötum drengjum ok Þar með sjálfræði at hafa til Þess er Þeir vilja, goðs eða ills».[94]

Det er selvfølgelig herpå, disse Sagaers Styrke beror; det er, fordi de ere fortalte med fuld Sympathi for og Forståelse af de hedenske Charakterer og Motiver, der danne deres Stof, at de ere så godt fortalte; de vise sig på denne Måde at være Udbyttet af en Udvikling, der har vedvaret gjennem lange Tider, men som altid er bleven sig selv tro, og som altid har holdt fast ved det engang givne Stof, så at dette kunde opnå en typisk Form og en klassisk Fremstilling. Deres Navnløshed svarer til den ringe Fremtræden af det individuelle Forfatterskab; Sagaen er en Kunstform og ikke en blot Gjengivelse af den naive Folkefortælling; men Kunsten har altfor meget været noget i visse Skoler eller Ætter Oparbejdet, Stoffet og Stoffets Behandling har altfor meget været betragtet som noget Givet, til at den enkelte Forfatters eller Sammensætters Navn kunde synes at have nogen Interesse.

Anderledes var Forholdet i flere Henseender med den norske Kongesaga. Vi møde her den samme Stil, den samme fortællende Kunst som i de islandske Familiesagaer, men modificeret efter det forskjellige Stof og stillet i en virkelig videnskabelig Gransknings Tjeneste. Hensynet til Begivenhedernes rette Tidsfølge, Respekten for den historiske Sandhed eller for det traditionelt Givne har selvfølgelig her gjort sig gjeldende med en ganske anden Magt end ved Behandlingen af de til de islandske Ætter knyttede Sagn. Dette Hensyn har pålagt den fortællende Kunst visse Bånd, visse Indskrænkninger. Men på den anden Side var Skuepladsen her en langt videre, de optrædende Hovedpersoner ikke blot Mænd, udrustede med stor individuel Begavelse og Kraft, men Repræsentanter for almene historiske Ideer, modstridende politiske Retninger og Tendentser. Og idet nu Sagafortællingens Kunst, med sin Evne til romanagtigt Detailmaleri, er bleven bragt til Anvendelse på dette mægtigere Stof, uden at betage det den historiske Charakter, i Behandlingen af de Sagnstumper eller Thåtter, der knyttede sig til den enkelte Konges Historie, og som kunde tjene direkte til at oplyse hans Charakter eller indirekte ved at skildre de ham omgivende Personligheder, i hvilke han fandt sin Modsætning

eller Støtte, har den også nået den største Højde, hvortil den overhovedet formåede at hæve sig. Olaf den Helliges Saga af Snorre Sturlassøn må vel siges at være den mest fuldendte Charakterskildring inden den norrøne Literatur[95] og overhovedet Literaturens ypperste Verk, gribende fremfor noget ved den virkelige Højhed, der hviler over det, ved det Liv, der gjennemstrømmer de enkelte Skildringer, på samme Tid som man overalt føler eller skimter de ledende Ideer, den store historiske Sammenhæng, under hvilke alle de enkelte Træk indordne sig, og som giver hvert af dem, endog de i sig selv ubetydelige, en så dyb Interesse.

Hvad der i Behandlingerne af Norges eldre Kongehistorie, fornemmelig Tidsrummet fra Harald Hårfagres Optræden til Olaf den Helliges Fald, tildrager sig vor Opmerksomhed ved Siden af Fremstillingens Kunst, er den videnskabelige Granskning, der har gjort sig gjeldende på dette Felt, den Kritik, hvormed Stoffet er samlet, sigtet og ordnet. Her havde Are Frode (og Sæmund Frode) vist Vejen. Vi have før omtalt Ares Islendingabók, af hvilken Forfatterens kritiske Omhu og skarpe Blik for det historisk Væsentlige så klart fremlyser. Vi må på Forhånd antage og kunne af Citaterne slutte, at også hans nu tabte Arbejder over den eldre norske Kongehistorie[96] have udmerket sig ved de samme Egenskaber. Til disse Arbejder synes nu alle senere Behandlinger af det samme Emne, i mere eller mindre Grad, direkte eller indirekte, at have støttet sig. De to islandske Munke, som et halvt Århundrede senere sammensatte hver sin Biographi af Olaf Tryggvessøn, beråbe sig begge på Ares og Sæmunds Autoritet, ved Siden af mundtlige Hjemmelsmænd. Begges Verker vise dog, ved sin Mangel på en ordentlig gjennemtænkt Chronologi, ved den sterkt fremtrædende kirkelige Farve, Forkjærligheden for allehånde legendemæssige Træk og den brede svulstige Prækestil, kun liden Overensstemmelse med Ånden i Ares historiske Forfatterskab. Desto bedre kjende vi denne igjen i flere af de følgende Bearbejdelser af den gamle norske Kongehistorie, fremfor alt i Snorres Heimskringla. Vi møde her den samme Forening af Lærdom, praktisk Blik og Verdenserfaring som hos Are, kun i en endnu mere udviklet Form. Snorre går frem efter faste kritiske Principer i Ordningen og Sigtningen af sit historiske Materiale;[97] han forstår at udfinde og fremstille Sammenhængen i de politiske Begivenheder, som en Mand, der på engang er opdragen i boglig Syssel og i det offentlige Livs Skole. Hans Verk stikker ikke blot af mod den samtidige historiske Literatur i andre Lande ved sin nationale Stil og ved Anvendelsen af Modersmålet på et sådant Emne, men også ved den verdslige Ånd, der går igjennem det, og den næsten rationalistiske Kritik, det udøver ligeoverfor sine mere kirkeligt-farvede Kilder og Forgjængere. Snorre viser sig overhovedet kun som en kjølig Tilhænger af Kirketroen. Den store Mangfoldighed af Jærtegn og Mirakler i begge Olaf’ernes Historie, hvorover hans Forgjængere (Odd og Gunnlaug og den legendariske Olaf den Helliges Saga) udbrede sig i det Vide og Brede, behandler han ofte på en meget kavaliermæssig Måde. Han udelader dem rent, eller han berører dem flygtigt og med et Udtryk, der vidner om, hvor liden Agtelse han har for den Slags Historier (man huske det bekjendte Sted i Olaf Tryggvessøns Saga: «ok varð þeirri ferd mart, þat er i frásögn er fært er tröll ok illar vættir glettust við menn hans ok stundum við sjálfan hann, en vér viljum hit heldr rita um þå atburdi, er Olafr konungr kristnaði Noreg eða önnur þau lönd, er hann kom kristni á»[98], eller han forsøger endog at bortforklare dem og give deen naturlig Udtydning (som Jærtegnet med Olaf den Hellige, da han slap ud af Mälaren). Kun sådanne Mirakler, der forestilles at have havt en indgribende historisk Betydning eller at have været nødvendige Led i Udviklingen, som t. Ex. Miraklet med de Mænd, der havde påtaget sig at føre Hedenskabets Sag mod Olaf Tryggvessøn på Thinget i Rogaland, eller Jærtegnene ved Olaf den Helliges Lig, have i Regelen fundet Nåde for hans Øjne og ere blevne indlemmede i hans Fremstilling; han

tager Historier af denne Art med, hvor de falde lige i hans Vej, men han søger dem ikke op og viser alt andet end Forkjærlighed for dem.[99] Endnu videre i denne rationalistiske og antikirkelige Holdning går Forfatteren af Fagrskinna, — en Kompilation af de norske Kongesagaer, der er bleven til omtrent samtidig med, måske noget før Snorres Heimskringla.[100] Denne Forfatter gjør kort Proces med alt, hvad der smager af Legender eller Mirakelhistorier, og hos ham mister endog Olaf den Hellige det meste af den kirkelige Forgyldning og fremtræder hovedsagelig som den strenge og strengt retferdige verdslige Hersker, der ikke vil gjøre Forskjel mellem Storfolk og Menigmænd, men hævder den lovlige Orden ligeoverfor alle, og som derved vækker de overmodige Høvdingers Had mod sig.[101]

Dette er atter et Træk, hvorigjennem det kommer tilsyne, at Literaturen i sin Blomstringsperiode blev båren af Aristokratiet. Blandt de Forfattere, hvis Navne ere knyttede til den norske Kongehistorie, der fra først af synes at have været den egentlige Hovedgjenstand for Islændingernes literære og videnskabelige Virksomhed, møde vi både geistlige og verdslige Mænd; en mere kirkelig Betragtningsmåde gjør sig gjeldende ved Siden af en verdslig-politisk; men denne sidste beholder Overtaget og træder klart og skarpt frem i de Verker, der betegne Literaturens og Åndslivets Højdepunkt.

Fodnoder

1

Maurer, Island, S. 99 og 140: „Zunächst sind es innere Gründe, welche den Verfall des Freiståtes verschuldet haben ......... Die neueren isländischen Verfasser verfahren allzu einseitig, wenn sie den Verlust der Unabhångigkeit lediglich der Hinterlist und den Ränken K. Hákons Schuld zu geben pflegen“.

2

Se ovenfor S. 58—62.

3

Se ovenfor S. 53—57.

4

Maurer, Island, S. 108 ff. Munch, N. F. H., III. S. 783 ff.

5

Dipl. Island., I. S. 221-23, 262—64, 285-91.

6

Biskupa-Sögur, I. S. 283—84.

7

Jvfr. Munch, N. F. H., III. S. 802—3.

8

Jvfr. Maurer, Island, S. 112.

9

Munch, N. F. H., III. S. 802.

10

Jvfr. Maurer, Island, S. 111.

11

H. Hildebrana har i Indledningen til sin Oversættelse af Snorre, I. S. IX. nedlagt en, som det synes, vel beføjet Protest mod Munch’s ensidige Skildring af Biskop Gudmunds Liv. (Man se t. Ex. N. F. H., III. S. 837, hvor det endog lægges Gudmund til Last, at han ikke som de andre islandske Biskopper giftede sig, men fulgte den strengere kirkelige Retning ved at leve i Coelibat).

12

T. Ex. Aron Hjørlejfssøn.

13

Munch, N. F. H., III. S. 997. Maurer, Island, S. 234.

14

Jvfr. Maurer, Island, S. 117—18.

15

Jon Sigurdsson udtaler i Dipl. Isl., I. S. 427 den Mening, at man ved at besætte Islands Biskopsstole med Nordmænd har handlet efter de på denne Tid i Norge sig opholdende islandske Høvdingers Råd, og at disse have givet et sådant Råd, fordi de troede, at fremmede Biskopper, som ingen Æt havde at støtte sig til i Landet, vilde blive mindre hårde at drages med end de indenlandske, så at på denne Måde det gamle Høvdingvelde, der var „lækkað eigi allitið fyrir biskupsvaldinu“, atter kunde rejses. — Det synes dog ikke meget rimeligt, at de islandske Stormænd skulde have fundet ud, at det var til Fordel for dem, at Biskopsstolene bleve besatte med Udlændinger, endnu mindre, at Aristokratiet skulde have lidt derunder, at Biskopperne hidtil havde været tagne af dets egen Midte. En anden Sag er det, at det islandske Aristokrati nu var så opløst og de enkelte store Ætter, der stod igjen, indbyrdes så uforligelige, at den ene ikke undte den anden den Forfremmelse, der lå i Besiddelsen af den biskoppelige Verdighed.

16

Maurer, lsland, S. 243.

17

K. Maurer har i en Anmeldelse af Cederschölds Udg. af Baudamanna-Saga, i Germania 19 Jahrg, udtalt, at, når B.-S. omtaler Oprettelsen af nye Godord som noget, der endnu ved Midten af det 11te Århundrede jevnlig fandt Sted, da kan det hermed forholde sig ganske rigtigt, og at der i Kilderne er intet til Hinder for at antage, at det også efter 1004 har stået Enhver frit for at oprette nye Godord. — Men disse kunne dog alene have havt en privat Charakter.

18

Maurer, Island, S. 207. „Im Ganzen scheinen die Haüptlingsgeschlechter fest zusammengehalten zu haben, wenn es galt einer Erhebung der kleineren Leute entgegenzutreten“. Charakteristiske Exempler på et sådant Sammenhold frembyder Sturlunga Saga, III. Cap. 38 og Bandamanna-Saga (jvfr. Maurer, Germania, 19. Jahrg. S. 448).

19

Sturlungerne var en sammenligningsvis „ny“ Æt, der først ved Hvamm-Sturlas Fader synes at være kommet i Besiddelse af Godord, men stammede dog i Sidelinjen fra flere af Islands eldste og berømteste Høvdingætter.

20

Hønsethores S., Cap. 13 (Islend. Sög., II. S. 169). Eyrbyggja S., Cap. 56.

21

T. Ex. da Sighvat Sturlassøn i 1236 foretog sit Tog til Borgarfjorden mod Broderen Snorre, havde han 1000 Mand med. — I Slaget på Ørlygstad 1238 havde Kolbein Arnorssøn Og Gissur Thorvaldssøn 1680 Mand, Sighvat Sturlassøn og hans Søn Sturla over 1000. — Thord Kakale samlede 1400 Mand i Vestfjordene mod Kolbein Arnorssøn o. s. v. Sturlunga S., V. 45 VI. 13—17. VII 19. Jvfr. Maurer, Island, S. 107.

22

Sturlunga S., II. 1. S. 1—2. „I Þann tíma var Kolbeinn Arnórsson mestr höfðingi á Islandi ok hafdi Þraungt undir sik mestan lut landsins“.

23

Et Hundrede = 120 Alen Vadmål = 1 Kugilde eller Koværd. 1000 Hundreder svare til noget over 30,000 Spdlr. i vore Penge. Se Maurer, Island, S. 445, A. 3, Sturlunga S., II. 1. S. 188.

24

60 Hundreder var den Medgift, som Mørd Gigja’s eneste Datter Unn fik, efter Njåls S., Cap. 2.

25

Se t. Ex. Ljósvetninga S., Cap. 6 (Islend. Sög., ældre Samling, II. S. 17). Jvfr. sst. Cap. 23: „Eyjolfr (Søn af Gudmund den Mægtige) átti samkomu í héraði ok mælti: Þat er yðr kunnugt, at ek em kallaðr höfðingi yðvarr; nu þjiki mér sem þat muni sannligt kaup með oss, at hvorir veiti öðrum at réttum málum, ok at þér styrkið oss til imóts við mína ágangsmenn, en ek sé yðarr liðsinnismaðr i yðrum nauðsynjum. Mönnum þótti þetta vel sagt.“

26

Jvfr. Maurer, Island, S. 207.

27

Se Slurlunga S., II. 1. S. 8 ff.

28

Maurer, Island, S. 163.

29

Maurer, Island, S. 156—59, jvfr. S. 40—43, 55.

30

Se Maurer, Island, S. 105—6.

31

Se Sturlunga S., I. 2. S. 154—55, ibid. 2. 1. S. 13—l4 o. fl. St.

32

Sturlunga S., 11. 1. S. 144. Urækia tók við bui í Vatnsfirdi ok tók vid hverium manni friálsum er til hans vildi, ok dróst þar saman karlfiöldi mikill, en brátt var med hardindum fengit til búsins sem lengi bafdi sídr verit i Vatnsfirdi.

33

Se Munch, N. F. H., IV, 1. S. 314.

34

Se sstds. S. 356.

35

Se 1ste Del, S. 158—174, 190—195.

36

Se t. Ex. Eyrbyggja Saga, Cap. 13 (Vigfussons Udg. S. 14) om Snorre Godes Ophold hos Erling Skjalgssøn: „var Erlingr vel til hans, þviat þar hafði verit forn vinátta með hinum frændum þeirra, Hördakára ok þórólfi Mostrarskegg“. — Gissur Hvite gjorde sit Frændskab med Olaf Tryggvessøn gjeldende ligeoverfor denne. Biskupa-Sögur, I. 19.

37

Jvfr. Maurer, Islands und Norwegens Verkehr mit dem Süden vom 9. bis 13. Jahrh. Höpfner & Zacher, Zeitschr. f. deutsche Philologie, II. S. 440—468.

38

Maurer, Island, S. 28—29: „Die ersten Einwanderer .... eine wahre Musterkarte der verschiedenartigsten Bekenntnisse.

39

Landnámab., V. 15 (Isl. Sög., I. 322).

40

Gervinus, Gesch. d. deutsch. Dicht., 5. Aufl., I.S. 56: „Als dann vollends die christlichen Geistliche sich mehr und mehr ausschliesslich der Pflege aller Geistescultur und alles Schriftthums bemächtigte, war jede volksthümliche Ueberlieferung von einem zweifachen Kriege bedroht: die rohe Volkssprache ward von diesem Gesellschaftskreise verachtet und in falscher Scham abgelegt; die Ausrottung der alten Sagenstoffe aber, die in den heidnischen Glauben noch verwachsen waren, galt ihnen als eine heiligste seiner Pflichten. Je mehr sich so die Gebildeten, die Gelehrten von dem Volke und seinen Gesicbtskreisen entfremdeten, um sich in ihren Werken den römischen Autoren, der Bibel und den Kirchenvätern anzuscbliessen, desto früher musste sich auf der einen Seite alle dichterischen und sagenhaften Elemente in der Geschichtsschreibung verwischen, auf der anderen Seite die Sagen von dem Anschlusse an geschichtlicher Wahrheit entfernen“.

41

Biskupa-Sog-, I. S. 282, 619.

42

Sturlunga S., I. S. 205,

43

Han blev opfostret hos Biskop Thorlak Runolfssøn. Bisk.-S., I. S. 73—74,

44

Sturlunga S., I. S. 183. Jvfr. Munch. N. F. H., III. S. 810..

45

Bisk.-S., I. S. 640.

46

Craik, A Compendious Hist. of English Literature, I. 8. 71 (hvor der handles om Lærdom og Literatur i England i det 11te og 12te Århundrede): „What learning existed was still for the most part confined to the clergy. Even the nobility, — although it cannot be supposed that they were left altogether without literary instruction, — appear to have been very rarely initiated in any of those branches, which were considered as properly constituting the scholarship of the times. The familiar knowledge of the Latin language seems to have been almost exclusively confined to churchmen“.

47

„Han udmerkede sig derfor ved sine Kundskaber“. Sturlunga S., I. 54.

48

Bisk.-S., I. 91: „Eyjolfr virði Þorlák mest allra sinna lærisveina um Þat allto er til kennimanskapar kom“.

49

Bisk.-S., I. 90.

50

Isl.-B., Cap. 9. (Isl. S, I. l4).Snorre, Heimskr. (Ungers Udg.), S. 3.

51

Bisk.-S., I. 153: „Teitr son Isleifs biskups fæddi ok læråi marga kennimenn ok voru tveir biskupar af hans lærisveinum“.

52

Maurer, Island, S. 245 — 47. Munch, N. F.H .,II. S. 1034 – 45.

53

Ist.-B., Cap.1.

54

Se Fortalen til Munch’s Udg.af Odds Olaf Tryggvessøns Saga, 8. VII—VIII. Annaler f. Nord. Oldk. 1868, S. 19. Fornm. Sög., VIII, S. XXXI og fl. St.

55

Bisk.-S., I. S. 165. Hann (o: Jon) bannaði med öllu alla uháttu ok forneskju eða blotzskapi, gjörninga eða galdra ... Hann bannaði ok alla hindrvitni, þá er fornir menn höfdu tekit af túnglkomum eða dœgrum, eða eigna daga heidnum mönnum eða guðum, sem er at kalla Odins dag eða pórs, ok alla þå luti aðra, er honum þóttu af illum rótum rísa ... Leikr var sá mönnum tiðr er ufagrligr er, at kvedast skyldu at karlmaðr at konu, en kona at karlmanni: klækiligar visur ok hædiligar ok óáheyritigar, en þat lét hann af takast ok bannaði með öllu at gera“.

56

Således berømmes til Ex. Klæng Thorsteinssøn, Biskop i Skålholt 1152— 1176, i en kirkelig Kilde ikke blot som „hinn mesti lærdomsmaðr“, men også som „hit mesta skáld“ (Bisk.-S., I. S. 80). Om Presten Ingemund Einarssøn, der levede i Slutningen af det 11te og Begyndelsen af det 12te Århundrede, heder det, at han var en meget god Skald og Sagafortæller, en meget lystig Mand, som ved selskabelige Sammenkomster plejede at underholde Folk med sine Fortællinger, og som også i Udlandet havde drevet sin Kunst og modtaget Løn for sine Kvæder (Sturlunga-S., I. 9. 19. 23). Presten Einar Skulessøn, Forfatteren af „Geisli“, var Hofpoet hos Sigurd Jorsalfarer, Harald Gille og hans Sønner o. s. v.

57

Se Ampère, Hist. litt. de la France avant le 12e siècle, III. S. 427—28. 457. Koberstein, Gesch. d. deutsch, Nationallit., 5. Aufl. S. 87 — 89.

58

Se Gervinus, Gesch. d. d. Dicht., I. S. 252 ff.

59

Ideler, Geseh. d. französ. Nationalliter. S. 34—37. Villemain, Tableau de l. litter. au moyen âge, I. S. 212 ff. Craik, Hist. of Engl. Liter., I. S. 124 ff.

60

Se K. Maurer, Ueber die Ausdrücke etc., S. 212 (efter Gudbrand Vigfusson).

61

Se Fortalen til Unger’s Udg. (Christiania 1871). S. I.

62

Se Fort. til Unger’s Udg. (Chria. 1874). S. I. og IX.

63

Se Keyser’s & Ungers Udg. af Olaf den Helliges legend. Saga, S. 122. Maurer, Ueber die Ausdrücke etc., S. 32 og 218.

64

Se G. Vigfussons Fort. til Bisk.-Sög., I. S. XLVII og LI.

65

Se Fort. til Gammel norsk Homiliebog, udg. af Unger (1864). Jvfr. Maurer, l. c. S. 55.

66

Se Fort. til det photo-lithographiske Aftryk, Kbhvn. 1872. Jvfr. Ann. f. N. Oldk. 1858, S. 51 ff.

67

Gunnlaugs Verk existerer vistnok ikke mere; men det lader sig godtgjøre, at det har havt den samme legendariske Charakter som Odds, og det vistnok i endnu højere Grad. Maurer, l. c. S. 12—13.

68

Bisk.-S., I. S. XXI. Maurer, Ueber die Ausdrücke etc., S. 21.

69

I Hensyn på denne Krønikes sandsynlige Alder og Tilblivelsessted se G. Storm, Årb. f. N. Oldk. 1871, S. 410 ff. og 361 ff. Forhandlinger i Vid.- Selsk. i Christiania, 1875, S. 210 ff. S. Bugge, Årb. f. N. Oldk. 1873, S. 1 ff. — Storm søger at påvise, at Hist. Norv. har været benyttet af Odd Munk og af Forf. af den såkaldte „Ágrip af Noregs Konungasögum“, og at den altså må være eldre end c. 1190. Bugge forklarer Overensstemmelsen mellem Ágrip og Hist. Norv. af Brugen af en fælles eldre Kilde, som nu er tabt, og søger tillige ved flere Grunde at godtgjøre, at Hist. Norv. først kan være forfattet i det 13de Århundrede. Blandt disse Grunde synes navnlig den sproglige, der er hentet fra Skrivemåden af visse Navne, at have Vegt; men herved må det erindres, at Hist. Norv. er kommet til os i en sterkt forvansket Afskrift. Verkets Kortfattethed, tildels vel også dets ubehjælpelige Fremstilling, tyder unegtelig på en Tid, da der var få eller ingen skriftlige Kilder at gå til, så det vel, når alt kommer til alt, er det sandsynligste, at det allerede er tilblevet i det 12te Århundrede. I Hensyn på Overensstemmelsen mellem Ágrip og Hist. Norv. synes Bugges Forklaring at have mest for sig. Begge have øst af en fælles Kilde; denne har sandsynligvis været affattet i det norrøne Sprog; men dens Fremstilling har vistnok stået den sedvanlige Krønike-Maner nærmere end Sagastilen, efter hvad både Agrip og Hist. Norv. giver Grund til at formode.

70

Ann. f. N. Oldk. 1848, S. 214

71

Maurer, i Germania, 15de Bind.

72

Heimskr. (Ungers Udg). S. 755.

73

Maurer, Ueber die Ausdrücke etc., S. 62—63. M. har ssts. udtalt sig og vistnok med Føje mod den af Munch fremsatte Formodning, at Sverres Saga fra først af skulde have været affattet på Latin.

74

Jvfr. Keyser, Litteraturhist., S. 26—27.

75

T. Ex. i Heidarviga-Saga (se isœr Cap. 16). Isl. Sög. II; jvfr. Fort. S. XXXII.

76

Se Fort. til Gudbr. Vigfussons og Th. Möbius’s Fornsögur, S. VIII.

77

Se Maurer, Ueber die Ausdrücke etc., S. 24—25. Jvfr. Keyser, Litteraturhist., S. 360. Bugges Udg. af den œldre Edda, Fort. S. XXSV.

78

Bisk.-S., I. 569—70.

79

Sturlunga S., I. 2. S. 123.

80

Sturlunga S., II. 1. S. 281.

81

Se Keyser, Litteraturhist., S. 330—35.

82

Se Halfdan Einarsen, Hist. liter. Isl., S. 58. Keyser, Litteraturhist., S. 336—40.

83

Keyser, sstds. S. 336—37.

84

Se Sveinbjørn Egilssøns Program for Bessastad Skole, 1844, S. 71—78. Omskrivningerne på Christus betyde: „Den, der overholder Freden blandt Menneskene“ — „Den, der skaffer Menneskene gode År“ —; på Gud: „Stormvejens Vogter“ — „Tordenstormens Lands Hersker“ —; på den Helligånd: „Solsalens Konges højre Hånds Finger“.

85

Maurer, Island, S. 262.

86

Man se Mirakel-Katalogerne i Bisk.-Sög.

87

Se Dasent, Burnt Njál, I. S. XCIX – C.

88

Gudbr. Vigfusson i Safn t. Sög. Isl., I. 191: „Nordan ok austanlands eru færri ok at jafnaði lakari sögur ea sunnan ok vestan, ok ekki af Þvi, að Þeir færi siðar at skrifa Þeir, helðr af Þvi að Þar voru ekki jafn goðir sögumenn“. Jvfr. Vigfusson, Fort. til Eyrbyggja-S., LII—LIII.

89

N. M. Petersen, Oldnord. Lit. Hist. i Ann. f. N. Oldk. 1861, S. 220—21.

90

Glotti ɔ: smilte hånligt.

91

Njála, Kap. 124.

92

Af Njála kjender man 16 Membraner eller Membranfragmenter, af Egils Saga 13 eller 14. Dernæst kommer Grettes Saga, Laxdøla-S. og Eyrbyggja-S., af hvilke hver endnu i Midten af det 17de Århundrede var repræsenteret af 5 Membraner. G. Vigfusson, Fort. til Eyrbyggja-S., S. VIII.

93

Flateyjarb., II. S. 107. Da man spurgte Thorgejr, hvorfor han havde dræbt, denne Mand, svarede han: „Eigi hafdi hann nokkurar sakir til mots við mik, en hitt var satt, at ek mátti eigi við bindast er hann stoð svá vel til höggsins“ ↄ: „han havde ikke forbrudt sig i noget mod mig, men jeg kunde ikke holde mig, da jeg så ham stå så bekvemt til Hugs.“

94

„Dette var dog ikke underligt, thi Skaberen havde givet Thorgejr i Brystet et så hårdt og uforferdet Hjerte, at han ikke ræddedes for noget. Og såsom alle gode Gaver ere givne af Gud, er også Modet givet raske Drenge af Gud og dermed også Selvrådighed at bruge det, som de ville, til Godt eller Ondt“. Fostbrødra-S., udg. af K. Gislason, Nord. Oldskr., XV. S. 12.

95

Jvfr. G. Storm, Snorre Sturlassøns Historieskrivning, S. 150 ff.

96

Man er ikke enig om, hvor langt ned i Tiden Ares „Konungaæfi“ har gået. Maurer (Ueber die Ausdrücke etc., S. 9) mener, at den har gået til 1120, som den os levnede Islendingabók. G. Storm (Snorres Historieskrivning, S. 14, 16—17) antager derimod, at den ikke har gået længere end til Olaf den Helliges eller Magnus den Godes Død. — Jvfr. A. Gjessing, Undersøgelser af Kongesagaens Fremvæxt, I og II, Chra. 1873—76.

97

Se Storm, Snorres Historieskr., S. 89—92.

98

Snorre, Heimskr., S. 192. „Der skete på denne Rejse mangt og meget, som har givet Stof til Fortællinger om Kampe med Trold og onde Vætter, der angreb Olafs Mænd og stundom ham selv; men vi ville heller skrive om, hvorledes Olaf indførte Christendomen i Norge og andre Lande“.

99

Se N. M. Petersen, Ann. f. N. Oldk. 1861, S. 246—247. Storm, Snorres Historieskr., S.101—3.

100

Se Storm, Om Indskuddene i Fagrskinna, (Christiania Vid.-Selsk. Forh. 1874, S. 80—85).

101

Storm, Snorres Historieskr., S. 46—47, 150—51.

VII.

Den norrøne Literatur i Norge. — Literaturens og Sprogets Forfald.

HVAD der i det Foregående er udviklet fører, som vi tro, ind på det rette Standpunkt for Besvarelsen af det såmeget omstridte Spørgsmål om Norges og Islands indbyrdes Forhold i Hensyn på Literatur og Sprog. At både de allerfleste og tillige de i enhver Henseende betydeligste af den norrøne Literaturs Verker ere tilblevne på Island, er en ustridig Kjendsgjerning, som det ikke nytter at prutte noget af på; men ikke mindre sikkert er det, at de islandske Ætter gjennem hele den her behandlende Periode vedbleve, trods den politiske og geographiske Adskillelse, at betragte sig som Nordmænd og at tilhøre den norske Nationalitet, og heri må vi endog se et af Grundvilkårene for, at der hos dem kunde udvikle sig et så rigt og selvstændigt literært Liv. Når man vil hævde dette Liv som noget i den Forstand ejendomeligt for Islændingerne, at de øvrige Nordmænd kun forsåvidt fik Del deri, som det på Island dannede Skriftsprog også udbredtes til Norge og de af Islændinger forfattede Literaturverker tildels også bleve kjendte og læste eller endog efterlignede hos Nordmændene: da gjør man sig først og fremst skyldig i en Uretferdighed mod Literaturen selv. Denne var i Virkeligheden i sin bedste Periode en sand Nationalliteratur og viser sig ved sin Fylde og Originalitet at hvile på et bredere Grundlag end de islandske Lærdomsskoler, at være Frugten af en Udvikling, hvori det hele Folk gjennem en lang Række af Århundreder havde taget Del.

Vi have seet, at de Forhold inden det islandske Samfund, som man plejer at fremhæve til Forklaring af Literaturphænomenet, allesammen lade sig føre tilbage til det sterkt fremtrædende aristokratiske Ættevæsen. Men idet vi opfatte dette Ættevæsen som Hovedgrunden til den historiske Traditions Styrke og Liv, til Sansen for Læsning og en højere Åndskultur, til Agtelsen for Modersmålet og Literaturens nationale Charakter, til de forholdsvis jævne Overgange, der førte over fra Hedenskab til Christendom, og den mindre sterke Fremtræden af Geistligheden som en fra det øvrige Folk udsondret særegen Stand med sit særskilte lærde Sprog: erkjende vi også, at det, hvor det gjelder en almindelig Betragtning af Literaturen, hverken er let eller rigtigt at sondre på nogen skarp Måde mellem Island og Norge. Her er det jo netop, at det nationale Fællesskab, der sammenknytter begge Lande, træder klarest frem; det er ved sit Aristokrati og sin aristokratiske Forfatning, at Island viser sig at være norsk og intet andet, ikke blot i en ydre, men også i en indre Forstand; det er ved sit Aristokrati, at Kolonien vedblev at stå i det nøjeste Samkvem med Moderlandet gjennem hele den her omhandlede Periode, og at de fulgtes ad Skridt for Skridt i sin politiske Historie, så denne kan betragtes og behandles som et sammenhængende Hele. Man kan fremhæve, at de til Island udflyttede Storætter fra først af stod i Opposition til den nye i Norge indførte Tingenes Orden, at de i sin ensomme Uafhængighed kunde uhindret fortsætte en Udvikling, som i Moderlandet selv i større eller mindre Grad blev forstyrret ved de politiske Omvæltninger,— at Aristokratiet ingensteds optrådte så kompakt som på Island, og at det her bedre bevarede sin gamle Magtstilling, trods Religionsforandringen, end i Norge, — at Forhold, der ialfald tildels vare ejendomelige for Island, bidrog til at give Christendom og Kirke her en så fremtrædende national Charakter og til at hindre, at Presteskabet udsondrede sig som en særskilt Stand med sin særskilte Dannelse og særskilte Interesser, — og på alt dette må der også lægges Vegt, når det gjelder at forklare, hvorfor Åndslivet hos Nordmændene udfoldede sig med den største Styrke og den største Ejendomelighed på Island og ikke i selve Moderlandet. Men det Fælles og Forbindende er og bliver dog Hovedsagen; den norske Samfundsforfatning vedblev, trods sin monarchiske Overbygning, at være aristokratisk i sit Væsen, og trods alle Afvigelser i den ydre Stilling, som Aristokratiet på Island og Aristokratiet i Norge indtog, viser det sig dog, at de begge næredes af de samme Livskilder, at de vare Dele af den samme Organisme, idet de stå og falde med hinanden og samtidig gå sin Undergang imøde, uden noget tilfældigt Sammenstød af ydre Ulykker, ifølge en indre, ubønhørligt fremadskridende Opløsningsproces. Vi må derfor endog på Forhånd formode, at de samme åndige Phænomener, der knyttede sig til det islandske Aristokrati, også havde knyttet sig til det norske, at den samme sterke Fastholden af de gamle Traditioner, den samme Sands for Historie og en højere Åndskultur, den samme Agtelse for Modersmålet, der på Island affødte en rig national Literatur, også har gjort sig gjeldende i Norge, om end i en mindre fremtrædende Grad.

Den eldste Form, hvorigjennem det nationale Åndsliv åbenbarede sig, var Skaldekunsten. Om denne er det nu bekjendt, at den, allerede inden Island blev bebygget, havde antaget den Charakter og de Former, som siden i det væsentlige bleve fastholdte uforandrede. Den var trådt ligefrem i Historiens Tjeneste, og i Sammenhæng dermed synes en mere indviklet og kunstig Versart — den såkaldte drottkvædne — at have dannet sig.[1] Der er Grund til at tro, at denne nyere Udvikling af Skaldekunsten, hvorved den gik over til et Slags Historik eller Annalistik, og ifølge hvilken Digterne optrådte i regelmæssig Rækkefølge ved Kongernes eller andre Storhøvdingers Hoffer som deres bestaltede Historiografer, har været ejendomelig for Norge, og det ligger nær at forklare den af det norske Aristokratis livlige Forbindelser med de keltiske Folk i Vesten, hos hvem jo et sådant regelmæssigt organiseret poetisk Historiografvæsen var en gammel og charakteristisk national Indstiftelse.[2] De eldste historiske eller halvhistoriske Skalder, hvem der tillægges længere Kvad af genealogisk eller historisk Indhold, forfattede til Ære for eller efter Bestilling af en eller anden Konge eller Høvding, ere samtlige Nordmænd, og der nævnes en hel Række af slige norske Hirdskalder fra Brage hin Gamle til Guthorm Sindre og Eyvind Skaldaspillir. Senere — efter Slutningen af det 10de og gjennem hele det 11te, 12te og 13de Århundrede — var det sågodtsom udelukkende Islændinger, der overtog Rollen som kongelige Hofpoeter og Historiografer, og af hvem Kunsten blev drevet som et ligefremt Håndverk, for hvilket det lykkedes dem at vinde Kunder også udenfor Norge, ved de andre nordiske Hoffer. Spørgsmålet er nu, hvoraf det kom, at en Kunst, der var drevet såvidt og yndet såmeget hos Nordmændene i Norge, tilsyneladende blev afbrudt midt i sin bedste Blomstring hos dem, medens den fortsattes hos Islændingerne. Når man husker, hvor rent mekanisk og uafhængigt af enhver virkelig digterisk Inspiration det hele Skaldevæsen var blevet eller blev netop ved at træde i den officielle Histories Tjeneste, indser man, at Talemåderne om «den nordiske Folkeånds Flytning til den islagte Ø» eller om forskjellige «Besøgelsestider» af bemeldte Folkeånd, så hos den og så hos den af de skandinaviske Stammer, i denne Sammenhæng blive dobbelt latterlige. Heller ikke kan Forklaringen søges deri, at Christendomen i Norge viste sig mere intolerant ligeoverfor alt, hvad der smagte af det nationale Hedenskab, eller at den her fik en større Magt til at rydde det ud, end den fik på Island; for det første merker man nemlig intet til en sådan Intolerants fra christelig Side, der jo også efter det norske Omvendelsesverks hele Charakter på Forhånd må synes lidet rimelig; for det andet synes Skaldehåndverket allerede at have været sågodtsom monopoliseret hos Islændingerne, endnu inden Religionsforandringen var bleven gjennemført. Vi have før omtalt Grundene til, at Skaldskaben blev en på Island i en så sær Grad yndet Idræt. Islændingen havde både den bedste Lejlighed til at lægge sig efter den i et Samfund, hvor såmange Storætter levede sammen, og tillige den sterkeste Opfordring dertil, fordi det for ham som Fremmed gjaldt at have en særlig Anbefaling, når han søgte at blive optagen i den norske Konges eller andre norske Storhøvdingers Hird. Og det er nu let at forstå, at netop den Omstændighed, at såmange Islændinger valgte denne Næringsvej eller søgte at gjøre sin Lykke ad denne Karriere, måtte virke til, at Kunsten blev mindre ivrigt dyrket i selve Norge, når man kun stiller sig Norges og Islands nationale Enhed for Øje. Den norske Konge skulde have sine Hirdskalder; dette var en gammel Skik, som ikke engang Olaf Tryggvessøn og Olaf den Hellige, trods deres christelige Iver og trods den Betænkelighed, som Skaldekunstens hedenske Billeder og Omskrivninger sees at have indgydt dem,[3] gjorde noget Brud på; Kunsten skulde være repræsenteret, men enten den var repræsenteret ved en Hålogalænding eller en Thrønder eller en Islænding, det kom ud på et. De islandske Skalder tilhørte ganske den norske Skole; de brød ikke på noget Punkt med denne; deres Stil og Maner adskilte sig ikke i nogen Henseende fra de norske Skalders; de udmerkede sig alene ved sin større Virtuositet i den engang for alle fastslåede Kunst, og det faldt da af sig selv, at Kunsten også efterhånden blev monopoliseret hos dem. Der var ingen Kamp, intet Nederlag og ingen Sejr, ingen Afbrydelse, men kun en ligefrem Fortsættelse, så at for Samtiden alt måtte synes at gå i den gamle Gjænge, trods den «Flytning» af det åndige Centrum, som havde fundet Sted. Havde Island ikke været, — havde ikke såmange højbyrdige norske Ætter her fundet et Tilflugtsted, hvor de på engang bevarede sin Nationalitet og sin politiske Uafhængighed, vilde den historiske Skaldedigtning utvivlsomt have vedblevet at blomstre i Norge; der vilde også efter Eyvind Skaldaspiller havde fremtrådt en Række norskfødte Hofpoeter, hvem den Opgave var tilfalden at holde Bog over Kongernes eller Storhøvdingernes Bedrifter og sikre dem et berømmeligt Eftermæle. Nu blev det Medlemmer af hine udflyttede Ætter, der overtog dette Hverv, og som derigjennem knyttede et af de åndige Bånd med det fordums Hjem, der bødede på den ydre Adskillelse. Men Kunsten ophørte ikke derfor at være national i Norge, hvor den fremdeles vedblev at have sit Publikum, hvor den fremdeles, gjennem hele det 11te og 12te Århundrede, lejlighedsvis blev drevet af mange,[4] om end ikke som Levebrød, og hvor der var et Behov for den Slags Frembringelser, som vilde være bleven afhjulpet, om end ikke Islændingerne havde sørget for at afhjælpe det. Der er ingen Rimelighed i at modsætte eller sondre mellem Nordmænd og Islændinger på dette Felt, hvor deres nationale Fællesskab netop træder frem på den allerumiskjendeligste Måde. Det er såmeget mere urimeligt, som Skaldekunsten på Island ikke blot i åndig Forstand viser sig at være den ligefremme Fortsættelse af Skaldekunsten i Norge, uden mindste Præg af Ejendomelighed, men endog rent genealogisk eller gjennem en physisk Nedstamning er knyttet til denne. Skaldskaben var, som næsten enhver åndig Idræt eller Ferdighed i hin Tidsalder, et Arvegods i Ætterne. Om mange af de islandske Skalder er det bekjendt, at de tilhørte Ætter, i hvilke Kunsten havde gået fra Mand til Mand gjennem et langt Tidsrum, og Rækken af poetiske Ahner fører da ofte tilbage til Norge, til en eller anden af de berømte norske Hofskalder fra Tiden før Islands Bebyggelse. Tind Hallkellssøn, Gunnlaug Ormstunge, Gisl Illugessøn t.Ex. vare alle tre af samme Æt, og denne udledede sin Herkomst fra Brage hin Gamle og Erp Lutande.[5] Hos Egil Skallagrimssøn, Islands berømteste Digter i det 10de Århundrede, var Begavelsen eller Kunstferdigheden et Arvestykke fra Faderen, som selv var Skald, og hvis Morbroder var Ølve Hnufa, Harald Hårfagres bekjendte Hirdskald. Fra Egil stammede igjen flere af Islands i den følgende Tid mest ansete Digtere: Skule Thorsteinssøn, Einar Skulessøn, Bjørn Hitdælakappe. Også i Sturlungernes Familie gjaldt Digterevnen som arvelig, og man ser, at den udledes fra deres Frændskab med de såkaldte Myremænd, Egil Skallagrimssøns Ætlinger.[6]

Den historiske Skaldekunst eller Dråpadigtningen må altså, skjønt den gjennem lange Tider hovedsagelig var repræsenteret af Islændinger, alligevel betragtes som en Fællesejendom for hele den norske Folkestamme. Men nu er det umiskjendeligt, at Dråpadigtningen har været en af de Hovedrødder, af hvilke Sagaen eller den senere historiske Literatur voxede ud. Vi kunne allerede slutte os hertil af den Omstændighed, at netop de Egne af Island, hvor de fleste Dråpaskalder hørte hjemme, og som særligt vare blevne bebyggede af hine «Vestmænd» (d. e. de med Skotland og Irland forbundne norske Høvding- og Vikingætter), hos hvem vi må antage, at den historiske Skaldekunst fra først af har udviklet sig, også bleve det rette Hjem for Sagaskrivningen og den historiske Literatur, således fremfor alt Bygderne omkring Brejdefjorden, som man har kaldt det «islandske Attika», og hvorfra Literaturens fleste klassiske Verker: Islendingabók, Landnámabók, Heimskringla, Eyrbyggja, Laxdæla etc. skrive sig.[7] Men særligt kan det for den norske Kongesagas Vedkommende, der jo altid ved sin mere rent historiske Charakter må erkjendes som den norrøne Literaturs egentlige Tyngdepunkt, i det Enkelte påvises, at den er en Affødning af Dråpadigtningen, en umiddelbar Fortsættelse af den historiske Skaldekunst, fra hvilken den ikke kan adskilles. Vi se Fremstillingerne af den eldre norske Kongehistorie søge både Stof og Støtte i de om Kongerne forfattede Kvæder og ved en methodisk og konsekvent gjennemført Benyttelse af denne Kilde hæve sig til en virkelig videnskabelig Charakter; vi høre, at Skald og Sagamand ofte vare forenede i en og samme Person;[8] vi kunne slutte af de til vor Tid bevarede historiske Lovkvæders Form, hvis dunkle og skruede Ordbram mere antyder end ligefrem fortæller de besungne Bedrifter, at deres Foredrag stadig have været ledsagede af kortere eller længere Fortællinger i ubunden Stil, der kunde tjene til at udfylde og forklare dem, og at de tilsidst ere blevne bevarede i Erindringen mindre for deres egen Skyld, end fordi de dannede den faste Kjerne, hvorom en Række slige prosaiske Fortællinger havde dannet sig; vi se endelig, at den samme Sands for et berømmeligt Eftermæle, den samme Omhu for at sikre Bevarelsen af de historiske Minder, der havde fundet et Udtryk i Dråpadigtningen ved det norske Hof, og som var bleven næret og vedligeholdt af denne, også blev medvirkende til at fremkalde en prosaisk historisk Literatur. Kong Sverre lod, som før nævnt, skrive om sine Forgjængere, Harald Gilles Sønner; han sørgede for, at hans egen Biographi blev ført i Pennen, og disse ifølge en norsk Konges Initiativ tilblevne Verker høre til de allereldste og, hvad Sverres Saga angår, tillige til de bedste inden den hele Sagaliteratur og have vistnok tjent som Forbilleder eller Mønstre for senere Frembringelser af en lignende Art. Det viser sig således, at Sagaskrivningen, ligesom Dråpadigtningen, er knyttet til det norske Hof og det norske Publikum, og det ikke blot ved et udvortes Bånd, — at den har havt sine Rødder og nærende Kilder, ikke blot i Livet på Island, men også i Livet i Norge.

En eldre historisk-kritisk Skole (P. E. Müller, Keyser o. fl.) fremhævede på en overdreven og ensidig Måde den historiske Sagaliteraturs traditionelle Charakter. Man gjorde gjeldende, at de fleste af disse Sagaer ere komne til os uden Forfatternavn, at de ligne hinanden som den ene Dråbe Vand den anden, at deres Tone og Fremstilling i Regelen har en fuldkommen objektiv Charakter, en naiv Umiddelbarhed, uden Spor af Reflexioner, hvori en bestemt Forfatterpersonlighed kommer tilsyne, og man sluttede heraf, at de skulde have dannet sig i Folkemunde — som det gjængse Udtryk lyder —, at de skulde være tilblevne samtidigt eller nogenlunde samtidigt med de skildrede Begivenheder og have gået i en sågodtsom uforandret Skikkelse fra Generation til Generation, indtil de omsider førtes i Pennen, så at der kun skulde tillægges den enkelte Forfatter eller Nedskriver Fortjenesten af at have gjengivet med Troskab, hvad han modtog, hvad der allerede forud var ferdigdannet i den mundtlige Tradition.[9] På denne Måde kunde endog sådanne Arbejder, til hvilke bestemte islandske Forfatternavne ere knyttede, komme til at gjelde som halvvejs norsk Arbejde eller mere end det, fordi deres Stof tilhørte Norges Historie.

Den nyere Tids Kritik har efterhånden brudt med denne Opfatning og godtgjort dens Uholdbarhed i mange enkelte Tilfælde. Særligt for de norske Kongesagaers Vedkommende er det bleven påpeget, hvorledes de enkelte Forfatteres Ejendomelighed har gjort sig gjeldende i den ofte meget afvigende Smag og Kritik, hvormed de samme Stoffer ere blevne behandlede på de forskjellige Steder, — hvorledes Fremstilling og Anordning lidt efter lidt have hævet sig til Fuldkommenhed fra svage og famlende Begyndelser, — hvorledes de løse Sagnstumper efterhånden ere blevne grupperede efter en mere rimelig, omhyggeligere gjennemtænkt Chronologi, — hvorledes den enkelte Sagaforfatter stundom, i Lighed med en moderne historisk Forfatter, har samlet sit Stof fra mange forskjellige Kanter og undergivet det en rensende og omdannende Behandling, udskudt hvad han fandt mindre troverdigt, eller hvad der ikke passede ind i den af ham udtænkte Sammenhæng, og tillempet efter denne, hvad han optog, — hvorledes han har indhentet Oplysninger på selve Skuepladsen for de af ham skildrede Begivenheder og benyttet, ved Siden af de mundtlige Overleveringer, der kunde stå til hans Rådighed, også skriftlige Kilder, hist og her på en meget fri Måde og under Anvendelsen af en dristig Konjekturalkritik, for at opnå en større Rimelighed, bedre Sammenhæng eller en mere slående æsthetisk eller dramatisk Virkning.[10] Man har påvist, at når P. E. Müller og de, der hyldede hans Lære, mente, at de fleste historiske Sagaer, både de om Island og de om Norge og de øvrige nordiske Lande, skulde være blevne nedskrevne i det seneste i Løbet af det 12te Århundrede, og at altså den norrøne Historieskrivnings rette Blomstringstid skulde falde forud for Snorre, da have de til Støtte for denne Anskuelse kun havt et eneste Sted i Kilderne at påberåbe sig, — et Sted, der er bleven forvansket, og som, rigtigt læst og fortolket, giver en ganske anden Mening.[11] Man har udhævet det som en utvivlsom Kjendsgjerning, at Are Frode var den første, der skrev i norrønt Mål over historiske Gjenstande, og at endnu ved Midten af det 12te Århundrede Literaturen på Island indskrænkede sig til hans Skrifter, foruden enkelte Optegnelser af Love og Genealogier og nogle, vistnok mest fra Latinen oversatte Stykker af kirkeligt-theologisk Indhold,[12] — at Ares Forfatterskab ikke blot i Tidsordenen indtager den første Plads, men at det viser sig at have været grundlæggende for Literaturen i flere af dens Hovedretninger, at det danner Udgangspunktet for en Række Arbejder fra den følgende Tid både over den norske Kongehistorie og over Islands geistlige og verdslige Historie, og at de fleste og bedste af disse Arbejder, hvilke man tidligere troede at kunne sætte op til det 12te Århundrede, i Virkeligheden tilhøre det 13de, tildels endog den sidste Halvdel af det 13de Århundrede. Idet man således godtgjorde, at Literaturen er yngre, end man engang var tilbøjelig til at førestille sig, idet man påviste en gradvis Fremadskriden inden den historiske Forfatterskole i Hensyn på Kritik og stilistisk Kunst, idet man udhævede Betydningen af de islandske Skolers og de enkelte navngivne islandske Lærdes Fortjenester, fremfor alt af en Are Frodes og en Snorre Sturlassøns epochegjørende Virksomhed, indtog man et Standpunkt, fra hvilket Literaturens Charakter af en specielt islandsk måtte træde sterkere frem. Og i hvad der er bleven anført eller fremdraget til Støtte for dette Standpunkt er der meget, som ikke vil kunne bestrides, men må gjelde som sikre Erhvervelser for Videnskaben. Den eldre Skoles Opfatning, der tildeler den mundtlige Tradition en så alt overvejende Rolle ikke blot i Hensyn på de historiske Sagaers Indhold, men også i Hensyn på deres Form, har vistnok tildels været bygget på en faktisk urigtig Forestilling om de bedste af disse Sagaers Nedskrivningstid. Denne Skoles Repræsentanter have vistnok gjort Snorre Uret og på en utilbørlig Måde ignoreret Betydningen af Ares Forfatterskab. Men det forekommer os på den anden Side, at man i en nyere Tid, ved at fremhæve Kjendsgjerninger, der tidligere bleve oversete, er på Vej til at gå over i en modsat Ensidighed og stundom ikke synes at se Skogen for bare Træer.

Are Frode begynder Literaturen i en udvortes Forstand; han står «an der Spitze der gesammten isländischen Nationalliteratur»,[13] og hvor uenig man end fremdeles er om, hvilke og hvormange skriftlige Arbejder han har forfattet, om han har skrevet særskilte Verker over den norske Kongehistorie og over de islandske Landnåmsmænd og deres Ætter, eller om hans «konungaæfi» og «ættartal» alene have været Bestanddele af den eldre vidtløftigere Islendingabók, hvilken han siden forandrede og forkortede (så den fra en «liber islandicus» blev en «libellus islandicus»),[14] — såmeget står fast, at han har havt Fortjenester både af den norske Kongehistorie og af den islandske Landnåmssaga, — at hans Slægtregistre ere den oprindelige Grundvold, hvorpå Landnámabók har været bygget, at Kristnisaga og de nærmest følgende Biskopssagaer have været knyttede til hans korte Optegnelser vedkommende Christendomens Indførelse på Island og de første islandske Biskopper, og at hans chronologiske Systfem er bleven benyttet i de fleste senere Bearbejdelser af den norske Kongehistorie. Men det går alligevel ikke an at lade den hele store Literaturstrøm, der vælter så bredt frem efter Slutningen af det 12te Århundrede, tage sit Udspring fra Ares (og Sæmunds) chronologiske Notitser og Slægtregistre eller Thorodd Runemesters grammatiske Afhandlinger. Hvad Are har skrevet over den eldre norske Kongehistorie, er vistnok ikke længere til; vi kunne imidlertid af Måden, hvorpå det omtales i de senere Behandlinger af Emnet[15], og af de ejendomelige Træk, hvorved hans til vor Tid levnede Forfatterskab på en så gjennemgående Måde er charakteriseret, — den rent videnskabelige Åndsretning, den strenge Samvittighedsfuldhed, — med nogenlunde Sikkerhed slutte, at han i sine tabte Arbejder — hvad enten vi ville tænke på den udførligere Redaktion af hans Islendingabók eller tillige på en særskilt Bearbejdelse af hans «konungaæfi», — har fulgt ganske den samme Fremgangsmåde som i den bevarede Redaktion af Islendingebogen, — at han hovedsagelig har opholdt sig ved chronologiske Spørgsmål og overalt citeret sine Hjemmelsmænd, hvilket igjen forbyder os at tillægge ham Forfatterskabet af en sammenhængende norsk Kongehistorie, som skulde have dannet Grundstokken for de senere Bearbejdelser af dette Emne, og hvoraf de mange Overensstemmelser mellem disse i Hensyn på Ordning og Ordelag skulde være at forklare.[16]  Kun forsåvidt altså kunne de historiske Sagaer, specielt de norske Kongesagaer (fra Harald Hårfagre til Olaf den Hellige), siges at være knyttede til Are, som de have støttet sig til det af ham istandbragte chronologiske System; i Hensyn på Stil og Stof forøvrigt pege de hen til et ganske andet Ophav. Ares Islendingabók lader os neppe nok ane eller skimte, hvad der i den følgende Tid træder så bredt og sterkt frem i Literaturen; hans Arbejder (tilligemed Sæmunds, der synes at have havt en beslægtet Charakter) stå på en Måde for sig selv, og det er kun for enkelte mere underordnede Grene af Literaturen, at de synes at have dannet Udgangspunkt og Grundlag i disse Ords fulde Bemerkelse, således for den Samling af genealogiske Arbejder, der foreligger i de forskjellige Recensioner af Landnámabók. Om dem gjelder det vistnok med fuld Sandhed, at de have sin Oprindelse fra Ares Arbejder, forsåvidt som de ere opståede ved ligefrem Fortsættelse og Udvidelse af disse; derimod ikke om den norske Kongesaga, som kun for en enkelt Dels og for enkelte Spørgsmåls Vedkommende har bygget på ham, endnu mindre naturligvis om de islandske Familiesagaer, som vel hist og her låne et og andet chronologisk eller genealogisk Datum fra ham, men hvis hele Charakter, hvis romanagtige Udmaling af Personer og Scener intet har tilfælles med hans rent videnskabelige Granskning.

Det må dernæst erindres, at, når man har påvist en Udvikling inden den skrevne Sagaliteratur fra uordentlig om hinanden kastede, slet fortalte Sagnstubber (som hos Odd Munk eller i Olaf den Helliges legendariske Saga) eller magre Krønikenotitser (som hos Thjodrek eller i Ågrip og Hist. Norveg.), fra Latin og Legendestil til den kritisk ordnede og sigtede, i en original og kraftfuld Stil udførte Behandling af Stoffet, som hos Snorre: da er det dog egentlig kun om den eldste Del af den norske Kongesaga — om begge Olaf’ernes Historie og hvad der i Tiden går forud for dem —, at dette gjelder. Her måtte, ifølge den store Tidsafstand, det traditionelle Stof være magert

eller hullet, og det gjaldt da, for at tilvejebringe et nogenlunde fyldigt og tillige troverdigt historisk Billede, at supplere det ved Kombinationer og Benyttelse af Skaldekvadene, hvorved igjen en mere eller mindre forstandig eller bevidst Kritik kunde lægges for Dagen; her var fremdeles Hovedpersonernes religiøskirkelige Charakter en så fremtrædende, at Legendestilen og det rent geistlige Synspunkt for Behandlingen af deres Livshistorie måtte ligge nær og gjøre sig gjeldende, inden endnu en mere verdslig-historisk Opfatning og national Fremstillingsmåde kunde blive gjennemført. Det er også i denne Del af den norske Kongehistorie, og i den alene, at Selvstændigheden af Snorres Forfatterskab træder frem på en umiskjendelig Måde. Og det er da atter ikke såmeget i Hensyn på Sprog og Stil, som i Hensyn på kritisk Skarpblik og Kombinationsevne, i Måden, hvorpå det historiske Stof er tilvejebragt, ordnet og sigtet, at denne Selvstændighed åbenbarer sig. Snorre har i en langt videre Udstrækning end sine Forgjængere og på en langt mere kyndig, ved visse kritiske Principer udmerket Måde[17] benyttet Skaldekvadene til at verificere sin Fortælling, til at udfylde og sammenkjæde de ofte enkeltvis stående eller kun løst forbundne Sagn og Sagngrupper eller endog til deraf at danne en sammenhængende Beretning om længere Perioder, om hvilke der i den mundtlige Tradition forøvrigt kun var bevaret et enkelt Navn, et enkelt løsrevet Træk (således navnlig Ynglinga-Saga, der jo af alle ansees som det Parti af hans Verk, hvor hans Forfatterskab har den selvstændigste Charakter, men som også, trods al anvendt Kunst, er faldet noget magert ud); han har fremdeles, støttende sig til Are Frode, på mange Punkter tilvejebragt en ordentligere Chronologi end den, der fandtes hos hans Forgjængere; han har hist og her tilføjet nyt Stof, enten Sagn øste af den mundtlige Tradition eller Notitser om merkelige historiske Steder, som han havde indsamlet på sine Rejser; han har, idet han benyttede eldre skriftlige Kilder, overalt udvisket det legendemæssige Præg, bortskåret de opbyggelige Betragtninger og Talemåder, gjengivet Sagnet dets oprindelige objektive Charakter og gjennemført også for disse Partier af Norges Historie den egte Sagastil. Men denne selv er ikke skabt af ham, ja, han kan ikke engang siges at have påtrykt den et ejendomeligt Præg;[18] den fremtræder allerede forud for Snorres Tid fuldt udviklet, virtuosmæssig sikker i Sverres Saga, og ligeledes, før ham eller samtidigt med ham, i en Række af de islandske Ættesagaer. Man har vistnok, som før omtalt, også for disse sidstes Vedkommende, troet at kunne påvise en fremadskridende Udvikling inden den skrevne Literatur, en gradvis Stigen af Sagafortællingens Kunst, og derpå, efterat denne har nået sit Højdepunkt, en gradvis Dalen, Imidlertid er det dog vistnok ulige lettere at godtgjøre, at Sagastilen har tabt sig efter Midten af det 13de Århundrede, eftersom man fjernede sig fra den mundtlige Traditions levende Kilder og Smagen blev «literær» påvirket af Læsning fremfor af den mundtlige Fortællekunst, — end at levere noget Bevis for, at en fremadskridende Udvikling har fundet Sted inden den skrevne Literatur. De Sagaer, som man har Grund til at henføre blandt de eldste (som Heidarviga-S., Vigastyrs-S., Hallfreds-S. o. fl.), kunne vistnok i Hensyn på Anordning og stilistisk Mesterskab ikke måle sig med en enkelt blandt dem, der først ere tilblevne omkring Midten af det 13de Århundrede (navnlig Njåls Saga); men i det Hele udvise de dog Sagastilens ejendomelige Fortrin fuldt udviklede, og, om end ikke alle disse Sagaer ere lige gode, om det end kan påvises, at den ene Sagaforfatter har lånt af den anden eller i Behandlingen af sit Stof taget Hensyn til, hvad der var skrevet af andre,[19] så heller ikke her Theorien om den i den mundtlige Tradition ferdigdannede Saga viser sig at holde Stik: er det dog umiskjendeligt, at de alle ere støbte i den samme Form, og at det individuelle Forfatterskab kun har havt et snævert Råderum. Vi nødes, med andre Ord, til at antage en «Literatur før Literaturen», om end ikke på den Måde eller i den Udstrækning, som man engang forestillede sig. Vi må erkjende, at den Udvikling, af hvilken den norrøne Saga fremgik, i Hovedsagen var afsluttet, førend man endnu havde begyndt at føre den Slags Frembringelser i Pennen. Vi må fastholde, at ikke blot Sagaliteraturens Stof, men også dens Stil i sine Hovedtræk er bleven dannet i den mundtlige Tradition, hvilket er noget helt andet end at påstå, at hele lange Sagaer skulde have gået omtrent uforandrede fra Mund til Mund og skulde være blevne overførte i den skriftlige Form på en rent mekanisk Måde og uden at derved nogen Art af Forfatterskab har gjort sig gjeldende. Men jo længer Tyngdepunktet af Sagaliteraturens Udvikling føres tilbage i Tiden, — jo mere det viser sig at gjelde også om den Del af samme, der omfatter den norske Kongehistorie, at de enkelte, navngivne eller unavngivne, Forfatteres Virksomhed kun i en enkelt Retning har været selvstændig, medens Stil og Stof og Opfatning i det væsentlige forud var given, — jo mindre rimeligt må det synes at betragte den som et specielt islandsk Phænomen.

Af hvad der i det Foregående er udviklet om Sammenhængen mellem Skaldskaben og den prosaiske historiske Tradition følger det, at denne også for Norges Vedkommende hovedsagelig blev båren eller udviklet af Islændinger. Dråpaernes Indhold var, som bekjendt, regelmæssigt en Opregning af den lovsungne Høvdings Bedrifter, særligt da de Kampe eller Krigstog, hvori han havde deltaget, og om det nu end stod Skalden frit for eller endog var hans Skyldighed at stadse på disse Bedrifter ved pompeuse Omskrivninger, så måtte han dog ikke anbringe noget faktisk urigtigt; thi det vilde, som Snorre udtrykker sig, have været Spot og ikke Lov. For de mange Islændinger, der søgte at bryde sig en Vej i Verden ved at forfatte Hædersdigte over norske Konger eller ved at optages blandt disses Hirdskalde, måtte det altså blive dobbelt magtpåliggende at følge godt med Begivenhederne i Moderlandet; det måtte blive et formeligt Studium for dem at indsamle Efterretninger om disse, forbinde dem og sætte dem i Stil, så de lettere kunde huskes; dette Studium og dets Frugter gik i Arv i Ætterne, og når den islandske Høvding sendte sin Søn ud i Verden, kunde han ikke give ham nogen bedre Udrustning med på Vejen end en slig historisk Kundskab og Ferdighed i at anvende den i bunden eller ubunden Stil.[20] Hvor megen Vegt vi end ville lægge på den traditionelle, førliterære Udvikling af den eldre norske Kongesaga, må vi altså alligevel opfatte denne som væsentlig tilbleven ved Islændingernes Åndsvirksomhed. Men når Enkelte have fremsat den Mening, at den historiske Tradition i Norge selv blev helt afbrudt, så at Nordmændene i det 12te og 13de Århundrede måtte ty til de islandske Skalder og Sagaforfattere for at få Kundskab om sit eget Lands eldre Historie: da må dog dette allerede på Forhånd synes alt andet end rimeligt. Man har anført som Grund til denne formentlige Afbrydelse af Traditionen i Norge de vilde Partifejder, der efter Sigurd Jorsalfarers Død søndersled Landet, og hvorved Folket blev neddraget i Råhed og dets Kraft fortæredes. Men hvorfor skulle vi tro, at Borgerkrigene og «det bevægede politiske Liv» i Norge have havt en sådan Virkning, når de endnu værre og vildere Partifejder på Island i Sturlungetiden bevislig ikke have havt den? Man har henvist til Thjodrek Munk, der i Prologen nævner Islændingerne som sine fornemste Hjemmelsmænd, fordi det var dem, «penes qvos horum memoria præcipue vigere creditur»,[21] og på et andet Sted (Cap.1) henholder sig til deres Autoritet i et chronologisk Spørgsmål (vedkommende Harald Hårfagres Levealder); men det ligger ikke i hans Ord, sålidt som det i sig selv er sandsynligt, at han skulde have øst alt sit Stof af denne Kilde. Man har søgt at påvise hos Thjodrek Brugen af en Række islandske skriftlige Kilder; således ere de tildels ordrette Overensstemmelser mellem ham og Odd Munks Biographi af Olaf Tryggvessøn samt Olaf den Helliges legendariske Saga blevne forklarede deraf, at han skulde have benyttet disse Verker; man har fremdeles af lignende Overensstemmelser mellem ham og Ågrip, i hvad begge fortælle om Kongerne Magnus den Gode, Harald Hårdråde og Magnus Barfod, villet slutte, at han og Forfatteren af Ágrip have gjort fælles Brug, dels (for Magnus den Godes og Harald Hårdrådes Vedkommende) af «kortere Krøniker af samme Art som Ares og Sæmunds», dels (for Magnus Barfods Vedkommende) af en eldre vidtløftigere Specialhistorie af denne Konge.[22] Men disse Slutninger ere ubevislige og have tildels afgjørende Grunde mod sig. Thjodrek kan ikke have benyttet Odd, der skrev efter 1180, medens hans eget Verk må være forfattet i Årene 1177—79;[23] heller ikke nogen af de nu helt eller i Brudstykker bevarede Recensioner af Olaf den Helliges legendariske Saga ere så gamle som Thjodreks Krønike, og det lader sig ikke godtgjøre, at der har været til nogen endnu eldre skriftlig Behandling af Emnet, der kunde have tjent ham som Kilde. Antagelsen af en Række eldre skriftlige Fremstillinger af Magnus den Godes, Harald Hårdrådes, Magnus Barfods Historie, der skulde forklare Overensstemmelserne mellem hvad Thjodrek og Forfatteren af Ágrip beretter om disse Konger, har intet bestemt Datum at støtte sig til og må på Forhånd synes lidet rimelig, når man betænker, at Thjodrek skrev så kort Tid efter, at en Literatur var bleven grundlagt på Island, og at han skrev forud for Odd, der ikke kan have havt nogen eldre skreven Fremstilling af Olaf Tryggvessøns Liv for sig, siden han foruden Are Frodes og Sæmund Frodes Skrifter kun nævner mundtlige Hjemmelsmænd ganske som Are selv, medens det dog er åbenbart, at hvad der først og fremst måtte tildrage sig Opmerksomheden og først og fremst tilbyde sig til Behandling og skriftlig Fremstilling inden den norske Kongehistorie, var de to Apostelkongers, Olaf Tryggvessøns og Olaf den Helliges, Liv og Levnet. Blandt de ordrette Overensstemmelser mellem Thjodrek og Ágrip er der flere netop i Olaf Tryggvessøns Historie,[24] og disse Steder gjenfindes ligeledes omtrent ordlydende hos Odd.[25] Man har ment, at Odds Verk her er den fælles Kilde, hvoraf de to andre have øst. Men efter Tidsfølgen mellem disse Verker er et sådant Forhold umuligt; både Ágrip og Odd ere afgjort yngre end Thjodrek; denne må altså være den fælles Kilde, og Spørgsmålet er kun, om Forfatteren af Ágrip har lånt de nævnte Steder umiddelbart fra Thjodrek, eller om Odd har været Mellemledet. Overvejer man nu, at Ágrips Fremstilling af Olaf Tryggvessøns Liv er så kortfattet og så helt afvigende fra Odds, må man erkjende, at den første Antagelse har størst Rimelighed for sig[26]. Men har Forfatteren af Ágrip udskrevet Thjodrek i Olaf Tryggvessøns Historie (og her går det ikke an at forudsætte Tilværelsen af en eldre fælles Kilde, såsom Odd, der utvivlsomt har skrevet senere end Thjodrek, ikke henviser til eller omtaler en sådan), ligger det nær at forklare de øvrige Overensstemmelser mellem begge Forfattere på samme Måde, hvorved Hypotheserne om fælles skriftlige Kilder bortfalde. Vi antage altså, at Thjodreks egne Ord bør stå til Troende, når han gjentagne Gange forsikrer, at han ikke har havt skriftlige Kilder til sin Rådighed, og vi kunne ikke finde nogen Rimelighed i, at hans Påstand om at være den første, der havde forsøgt at skrive Norges Historie, skulde være så at forstå, at han var den første i Norge, medens Island ikke skulde være indbegrebet. Thi vistnok er det faktisk, at der, dengang Thjodrek sammenskrev sin norske Krønike, existerede islandske Skrifter over det samme Emne; men dermed er det ikke sagt, at han skulde have kjendt disse eller havt Lejlighed til at benytte dem, og dertil kommer, at hans Benegtelse af at have havt skriftlige Kilder på et Sted[27] umiddelbart knytter sig til en Fremhævelse af Islændingernes historisk-chronologiske Viden. Men har Thjodrek øst, hvad han fortæller, af den mundtlige Tradition, kan vel hans Verk gjelde som Vidnesbyrd om, at Traditionen, sålangt fra at være afbrudt, endog havde holdt sig meget godt i Norge; det er dog nemlig en lidet rimelig Forestilling, at han skulde have hentet al sin Visdom fra rejsende Islændinger, med hvem han tilfældigvis kunde komme i Berørelse; han vilde i så Fald neppe havde faldet på at nævne disse særskilt ved Afgjørelsen af et enkelt historisk Spørgsmål, ligesom jo også hans Fremstilling, om den end i det meste stemmer overens med Fremstillingen i de utvivlsomt islandske Verker, alligevel ved Siden heraf har sine Særegenheder, der pege hen til en anden Kilde. Man tør måske også nævne Ågrip i denne Sammenhæng; vel er det fremdeles et Stridsspørgsmål, om dette Verk er af norsk eller islandsk Oprindelse; men det forekommer os, at de mange afvigende Beretninger, hvorved det så skarpt udsondrer sig fra de islandske Bearbejdelser af det samme Emne (medens

det stemmer overens med Thjodrek og især med den skotske Hist. Norveg.), finder den naturligste og simpleste Forklaring, — og det uden Hensyn til hvorledes hint Stridsspørgsmål afgjøres, — når vi tænke os, at vi her have for os en — direkte eller indirekte — Gjengivelse af den særskilt norske Tradition, som i Hensyn på Enkeltheder kunde afvige fra den særskilt islandske, om den end i det Store og Hele faldt sammen med denne. Et sikrere Bevis for Traditionens Styrke i Norge frembyde de Slægttavler, der, efter hvad der nylig er bleven påvist,[28] have været indskudte i et norsk Håndskrift af den under Navnet «Fagrskinna» sedvanlig kjendte Sagasamling; en Række søndmørske Ætter ere her førte fra det 13de Århundrede lige op til den hedenske Tid, og om de enkelte Personer er der stundom meddelt Notitser, som vise, at det var mere end de blotte Navne, som havde holdt sig i Erindringen; det er, for et enkelt norsk Landskabs Vedkommende, næsten et Sidestykke til, hvad Landnámabók er for Island. — Vi se videre, at Kong Sverre gjaldt for at være så vel bevandret i den eldre norske Kongehistorie, at han af en islandsk Sagaforfatter kunde citeres som en Autoritet i Hensyn på denne;[29] vi se, hvor stor Vegt både han og sågodtsom alle hans Forgjængere i Kongedømet lagde på at sikre sig gjennem Digtning eller Historie et berømmeligt Eftermæle og give Traditionen et fast Grundlag, hvortil den kunde støtte sig; vi vide, at det norske Aristokrati i det 13de og 14de Århundrede viste megen Interesse for sit Lands Historie, og at de islandske Verker over dette Emne blev en yndet Læsning hos de norske Stormænd, for hvem jo disse Verker kunde siges at være et Slags Adelsdiplomer. Det stemmer da kun mådeligt med disse Kjendsgjerninger at antage, at den historiske Sands skulde have været så sløv i det forudgående Tidsrum, da Aristokratiet var langt talrigere og sterkere, eller at forklare den Omstændighed, at Opgaven at skrive Norges Historie næsten helt og holdent tilfaldt Islændingerne, deraf, at man i Norge havde vanskjøttet Traditionen i den Grad, at ethvert Minde om Fortidens Tildragelser var udslettet.

Vi mene derimod, at det er gået med den historiske Saga, som det gik med Dråpadigtningen. Hvad der var begyndt i Norge, blev fortsat på Island, i den samme Ånd og (tildels ialfald) i de samme Former. Den aristokratiske Samfundsforfatning har i Norge som på Island affødt en mere end sedvanlig levende historisk Sands. Dråpadigtningen har hist som her været forbunden med Fortællinger i prosaisk Form, der kunde blive Grundlag for en senere Tids nationale Historieskrivning. Der er i Norge som på Island jævnsides med den historiske Skaldedigtning gået en Udvikling af den fortællende Kunst; Skalden på Island var Sagamand; han må også have været det i Norge; der må også her have været en Saga og en Sagastil, om end selvfølgelig ikke i den fuldt udviklede, faste Form, hvori vi møde den på Island. Men, idet Islændingerne monopoliserede hos sig Bedriften som Hirdskalder ved de norske Kongers Hof, måtte deres Konkurrence også i den historiske Fortællekunst blive en så overveldende, at hvad der var begyndt i Norge ikke blev fortsat her med den Iver, som ellers vilde være bleven vist. Man glemte ikke sin Historie; man vedblev at interessere sig for de gamle Traditioner; men islandske Skalder vare de officielle Historiografer ved Kongehirden, Landets åndige Centrum; de fik et Ry som de bedste og pålitligste Fortællere, og jo ivrigere Islændingerne syslede med at indsamle og sætte i Stil Efterretninger om de norske Konger, jo mindre Opfordring var der for andre til at give sig særligt af med en slig Syssel. Således blev også her den Omstændighed, at såmange gode norske Ætter havde flyttet ud til Island og skabt sig en selvstændig politisk Tilværelse, et Tab for Norge, men et Tab, der vistnok tillige har været en uberegnelig Vinding. Vi tør tro, at de Begyndeiser, der skete i Norge i Slutningen af det 12te Århundrede til at skabe en sammenhængende norsk Kongehistorie, dels på Latin og dels i Modersmålet, vilde have været fortsatte, og at der vilde have fremstået i Norge, ved Siden af de mange Oversættelser fra fremmede Sprog, en original historisk Literatur, såfremt ikke Island havde været, og såfremt ikke den overmægtige islandske Konkurrence havde trykket den norske Produktion på dette Felt. Men vi tvivle selvfølgelig ikke om, at den nationale Historieskrivning, om den havde fortsat sig i Norge istedetfor på Island, ikke på langt nær vilde have opnået en så rig Udvikling eller fuldkommen Skikkelse; det er vist, at den ejendomelige Stilling, som de udflyttede Ætter kom til at indtage til sit fordums Fædreland, at Islands særlige politiske og sociale Forhold i høj Grad måtte bidrage til at skjærpe Sandsen for Historie og Skaldekunst og give Traditionen et Liv og en Styrke, som den aldrig vilde have kunnet opnå i selve Moderlandet. Og det var dog — vi gjentage det — ikke som Fremmede, at Islændingerne tilegnede sig det Hverv at besynge de norske Kongers Bedrifter og at fortsætte og udvikle den norske Kongesaga; det var netop fordi de, trods den ydre Adskillelse, vedbleve at være Nordmænd, at deres Dråpadigtning kunde bringe den norske til at forstumme, at den af dem bevarede Tradition, de af dem udførte Arbejder over Norges Historie kunde få en så fuldkommen national Charakter og tilfredsstille så fuldstændigt Behovet, at der ikke blev Plads for nogen Historieskrivning udenfor deres.

Det islandske Samfunds koloniale Charakter — den helt ubrudte åndige Sammenhæng, hvori det vedblev at stå med de øvrige Nordmænd — viser sig allerbedst i Måden, hvorpå Islændingerne skrev Norges Historie. Man merker nemlig aldrig andet, end at de have betragtet denne Historie som sin egen, at de have opfattet den ganske på samme Måde som alle andre Nordmænd og fuldkommen delt de i Norge rådende Stemninger og Meninger. Der har vistnok i Hensyn på de mere stofmæssige Enkeltheder fundet nogen Divergents Sted mellem den islandske og den norske Tradition, og den enkelte islandske Sammensætter af norske Kongesagaer. har jævnlig været fristet til at lægge vel megen Vegt på sine egne nærmeste Landsmænds eller Sambygdingers Bedrifter eller til at indflette vel mange Thåtter vedkommende den eller den Islænding, så at han kunde finde det nødvendigt at undskylde sig i så Henseende ligeoverfor sine norske Læsere.[30] Men noget ejendomeligt islandsk Synspunkt eller Standpunkt for den hele Behandling er der ikke Spor af. Det er tvertimod åbenbart, at ligesom Norge i geographisk Henseende var for Islændingerne det Midtpunkt, hvorfra de altid gik ud, så at endog deres eget Hjem kom til at regnes blandt «Udlandene», således har det også været det i historisk Henseende. De norske Kongesagaer have, som Sagaen i Almindelighed, en meget objektiv Charakter; alligevel er dog deres Fremstilling farvet af visse Sympathier; der går en Nationalfølelse gjennem dem; men det er den norske Nationalfølelse, og det er Sympathier, der må antages at have været fælles for alle Nordmænd. Endog Behandlingen af Sagnene fra den førhistoriske Tidsalder synes tildels at være bleven bestemt ved de i Norge rådende politiske Interesser. Det blev, for at møde danske Arvekrav på visse Dele af Norge og af andre Grunde, anseet for nyttigt at pynte på den norske Kongeæts Slægtregister og at knytte den, ved allehånde Traditioner, sammen med svenske og danske Sagnkonger, og hermed bør det udentvivl sættes i Forbindelse, at man i den islandske Literatur har havt det så travlt med visse Traditioner, der høre hjemme i Danmark eller Sverige, medens de for Norge ejendomelige Sagn for en Del ere blevne skudte tilside.[31]

Som bekjendt, udvise de norske og islandske Sprogmindesmerker fra det 12te og 13de Århundrede kun yderst få og usikre Spor af Dialektforskjel. Heri have Enkelte villet se en Følge af Islands afgjort dominerende Stilling i Hensyn på Sprog og Literatur. Det er bleven udhævet, at man, da man på Island i de første Årtier af det 12te Århundrede begyndte at gjøre Optegnelser i Modersmålet og i Sammenhæng dermed foretog sig at konstruere et efter det norrøne Sprogs Lydforhold afpasset Alphabet, fulgte, efter hvad en pålitlig Efterretning oplyser, det af Engelskmændene i så Henseende givne Mønster, medens Nordmændene ikke omtales med et Ord. Dette skulde da vise, at der ved denne Tid endnu ingen Optegnelser i Modersmålet og ingen Skriftsprogsform har været til i Norge, — at det senere fælles Skriftsprog er bleven fixeret på Island og derfra overført til Norge, hvor det ved Islændingernes overlegne literære Ferdighed og Virksomhed blev herskende på Bekostning af de indenlandske Mundarter.[32] Men herved er nu adskilligt at bemerke. Det må have gået i en Fart med denne Norges Underkastelse under Islands sproglige Herredøme, og den må være bleven gjennemført på en Tid, da Koloniens åndige Overlegenhed over Moderlandet endnu ikke kan have trådt frem på nogen iøjnefaldende Måde. De eldste islandske Håndskrifter, som nu kjendes, tilhøre Midten af det 12te Århundrede;[33] de eldste norske gå op til sidste Halvdel af det 12te Århundrede, måske endog til sammes Midte,[34] og disse udvise ganske den samme Sprogform som hine. Endog i det søndenfjeldske Norge, hvor Mundarten fra først af må formodes at have været mest forskjellig fra den, der taltes af de til Island udflyttede Ætter, hvilke jo sågodtsom alle hørte hjemme i det Vesten- og Nordenfjeldske, skulde man have respekteret de sproglige Normalformer, der vare istandbragte på det fjerne, afsidesliggende Island, hvormed denne Del af Norge vistnok kun stod i liden Berørelse, og lempet endog sit Lovsprog, der plejer at være så konservativt, derefter, da jo de eldste til vor Tid bevarede Lov-Håndskrifter fra Viken og Oplandene, af hvilke et enkelt Brudstykke synes at tilhøre Begyndelsen af det 13de Århundrede, heller ikke frembyde nogen merkelig Afvigelse fra Sproget i de islandske Sprogmindesmerker. En sådan Tingenes Gang synes dog at stride mod al Rimelighed. I det 13de Århundrede, da Island på en så glimrende Måde havde hævdet sin Overlegenhed på det literære Felt, se vi, at Islændingerne tog efter visse Egenheder ved den norske Skrivemåde; derimod er der intet Spor af, at det omvendte har fundet Sted, at Nordmænd have taget efter Islændingerne; det fremgår heraf, at Udtalen i Norge og særligt da vistnok i de norske Hofkredse har gjældt for den finere og fornemmere;[35] men dette stemmer da ikke synderlig vel med Hypothesen om, at det fælles Skriftsprog udgik fra Island, og at Island i det nærmest forudgående Tidsrum var så ubetinget toneangivende, at Norge derfra modtog sine sproglige Love og Forordninger. Man ved, at skriftlige Optegnelser i Modersmålet først bleve gjorte på Island i Begyndelsen af det 12te eller i det tidligste Slutningen af det 11te Århundrede; men omtrent samtidig — måske endog før, under alle Omstændigheder ikke meget senere, — er det samme skeet i Norge. Endog om vi sætte Beretningen om den ved Magnus den Gode foranstaltede Optegnelse af Frostathingsloven ud af Betragtning,[36] — såmeget synes ialfald sikkert, at en skriftlig Optegnelse af Gulathingsloven allerede har været til i Slutningen af det 11te eller Begyndelsen af det 12te Århundrede, og at en eldre Redaktion af Frostathingsloven allerede har været optegnet i Begyndelsen af det 12te Århundrede.[37] Det er ovenfor omtalt, at man på Island, i den samme Tid, da Arbejdet med at optegne Lovene var begyndt, foretog sig at konstruere efter engelsk Mønster et eget Alphabet, en Blanding af det latinske og Rune-Alphabetet; havde nu virkelig den fælles Skriftsprogsform været fixeret på Island, — havde de på Island gjorte literære Begyndelser været toneangivende og ledende også for Norge: så havde man naturligvis her også antaget det på Island konstruerede Alphabet eller det islandske orthographiske System. Men nu viser det sig, at dette ikke har været Tilfælde; man finder, at de eldste norske og islandske Håndskrifter afvige på en bestemt Måde fra hverandre, ikke i Hensyn på Sprogformen, men netop i Hensyn på Orthographi og Bogstavsystem; man finder i de eldste islandske Håndskrifter «Spor af et omhyggeligere orthographisk Studium, end i de eldste norske, hvor man alene synes at have ladet sig lede af Øret uden bestemte Regler».[38] Det fremgår heraf, at de første på Island og i Norge gjorte Forsøg på at benytte Modersmålet i Skrift ere foregåede uafhængigt af hinanden og uden indbyrdes Sammenhæng, og at Hypothesen om, at den næsten fuldkomne sproglige Enhed, som vi iagttage i alle det norrøne Sprogs Mindesmerker fra det 12te og 13de Århundrede, hvad enten de ere tilblevne i Norge eller dets Udflytningslande, skulde være at forklare deraf, at den på Island fastslåede Sprogbrug og Skrivemåde blev efterlignet i Norge, ikke lader sig fastholde.

Keyser har i sin Literaturhistorie[39] opstillet en anden Forklaring. Efter hans Mening giver Skriftsprogets Enhed på Island og i Norge os Ret til at slutte, at også Talesproget i Hovedsagen har været ensartet hos alle Nordmænd, og det langt op i Tiden, længe før Island blev bebygget. «Overensstemmelsen mellem det norske og islandske Skriftsprog kan ikke have sin Grund i nogen anden Omstændighed end den, at det Talesprog, de fra Norge til Island udflyttede Ætter førte med sig, var det, der i begge Lande senere blev anvendt også som Skriftsprog; thi at enten Islændingerne 200 År efter sin Udflytning fra Norge skulde derfra have lånt et Skriftsprog, som ikke faldt sammen med deres Talesprog, eller Nordmændene lånt et sådant fra Island: — dette er, det ene som det andet, en Urimelighed at antage. «Når man nu tillige erindrer, vedbliver han, at Island fik sine Indbyggere fra de forskjelligste Egne af Norge, dog fortrinsvis fra dets vestlige og nordlige Landskaber», nødes man til at antage, «at det norsk-islandske Skriftsprog, ganske i den Form, hvori vi kjende det, altså uden Dialektforskjelligheder, har fra det 9de til det 14de Århundrede også været Talesprog både for Islændingerne og for Indbyggerne af det hele nordlige og vestlige Norge, fra hvis Fylker største Delen af Islands Nybyggere udvandrede». At der heller ikke i det søndenfjeldske Norge har været talt nogen fra det norrøne Skriftsprog afvigende Mundart, søges dernæst godtgjort ved de eldste bevarede Levninger af Lovene for denne Landsdel, der kunne føres op til første Halvdel af det 13de Århundrede, samt af Breve fra samme Tidsrum, udstedte i Viken, idet disse udvise ganske de samme sproglige Former som den øvrige norsk-islandske Literatur, medens dog intet var rimeligere, end at Love, som vare bestemte for et vist Lagdøme, eller retslige Dokumenter, som der udstedtes, bleve affattede i det der brugelige Talesprog, i Lighed med hvad der skete i Danmark og Sverige, hvor hvert Landskabs Love skreves i Landskabets egen Dialekt. Denne Talesprogets Enhed hos Nordmændene, i Modsætning til de Danske og Svenske, forklarer igjen Keyser «af de forskjellige ydre Forhold, i hvilke den nordgermaniske Folkestamme indtrådte i de tre nordiske Lande». «Det er en almindelig antaget og i den historiske Erfaring begrundet Sætning, at Sprogforandringer meget langsomt og næsten umerkeligt udvikle sig af Sprogets eget indre Væsen, medens de derimod let indtræde og hurtig skride frem ved ydre Rivninger, når Sproget kommer i nær Berørelse med et eller flere andre, især med det selv beslægtede. Det er ligeledes en Erfaringssætning, at når en Splittelse i et Sprog indtræder, medens Folket endnu står på et lavt Udviklingstrin, så udbreder Sønderlemmelsen sig mere og mere, indtil en forøget Dannelse ved Hjælp af et almengyldigt Skriftsprog atter samler under sig de adspredte Dele .............» «Har nu den nordgermaniske Folkestammes norske Gren ved sin Bosættelse på den skandinaviske Halvø havt et ved Dialekter usplittet Sprog, og den i sine nye Bosteder ikke traf på nogen eldre fast Befolkning, med hvilken den blandede sig, så var der også al Anledning til, at dens Sprog der vedligeholdt sig uforandret; der var ingen ydre Grund forhånden, som kunde fremkalde en Sprogforandring eller Dialektsplittelse ......» «Ganske anderledes forholdt det sig derimod med Svearne og Danerne, da disse udbredte sig over de sydlige Dele af den skandinaviske Halvø og over Danmark. Her kom de i Berøring med en fast bosat Befolkning af den beslægtede sydgermaniske Folkestamme. Her vare Omstændigheder forhånden, som nødvendig måtte have Indflydelse på Sprogets Udvikling. En Tilnærmelse mellem de Herskende og de Overvundne måtte efterhånden indtræde og de førstes Sprog derved afslibes sine skarpeste Ejendomeligheder. Nu var Stødet udenfra givet til en Sprogforandring, og denne gik nu i de fordums af Sydgermaner beboede Lande, i Gøtaland og Danmark, sin sedvanlige Gang, det vil sige: Sproget opløste sig der i flere Dialekter».

Man ser let, at denne Forklaring har altfor meget mod sig til at kunne tages for god. De Grunde, hvorpå man engang antog en eldre sydgermanisk Befolkning i de sydlige Dele af Skandinavien, have, som før fremhævet,[40] ikke kunnet holde Stand ligeoverfor den fortsatte archæologisk-lingvistiske Granskning. Selve Forudsætningen om, at Nordmændene ved sin Bosættelse på den skandinaviske Halvø skulde have havt «et ved Dialekter usplittet Sprog», synes at hvile på en urigtig eller ensidig Opfatning af Sprogudviklingens almindelige Gang. I denne har vistnok Samling og Sondring gået jævnsides; somme Dialekter ere blevne indordnede under mere omfattende Nationalsprog; andre Dialekter have igjen dannet sig ved en Splittelse eller Forgrening af disse. Ligesom det må antages, at den nationale og politiske Udvikling i Norge har begyndt med mange små Stammer og Statssamfund, der efterhånden have samlet sig til større Grupper, således må det også antages, at den sproglige Udvikling har begyndt med en Mangfoldighed snarere end med en Enhed. Det har fra først af fundets Dialekter, ikke mindre i Norge end i Danmark og Sverige. Disse Dialekter have vistnok oprindelig ikke afveget synderlig fra hverandre; men de kunne ikke være blevne helt tilintetgjorte ved den senere Udvikling, så at Talesproget hos Nordmændene tilsidst var fuldkommen ens, alene med den Forskjel, der altid måtte bestå mellem den Dannedes og den rå Mængdes Udtale og Udtryksmåde.

I den ovenfor gjengivne Fremstilling af Keyser er nu vel også til den ene Side Sprogenheden i den norsk-islandske Literatur fra det 12te og 13de Århundrede og til den anden Side Dialektsplittelsen i de eldste danske og svenske Sprogmindesmerker (fra det 13de og 14de Århundrede) bleven altfor skarpt akcentueret. Modsætningen er ikke så klar eller iøjnefaldende, som man af hans Udtryk skulde formode. Men såmeget kan ialfald gjelde for sikkert, at Sproget i de eldste norsk-islandske Literaturverker er mere ensartet og har et fastere, mere regelbundet Præg end Sproget i de eldste danske og svenske.[41] Dette er unegtelig et påfaldende Phænomen, der kræver en Forklaring; det er det modsatte af, hvad man skulde have ventet, da jo de ydre Forhold i Sverige og Danmark ikke på langt nær synes at have kunnet befordre Dialektsplittelsen i samme Grad som de ydre Forhold hos den norrøne Folkestamme, der levede i spredte Bygdelag, mangesteds adskilt ved uvejsomme Fjelde eller Skogstrækninger eller selve Verdenshavet, og som derhos var politisk sondret i særskilte, selvstændige Statssamfund. Og vi henvises da, efter hvad der i det Foregående er bleven anført mod en formentlig Overførelse til Norge af et på Island fixeret Skriftsprog og mod den af Keyser antagne Udviklingsgang, til at søge Forklaringen deri, at der hos Nordmændene, fremfor hos Danerne og Svearne, har dannet sig, og det længe forud for den skriftlig Literatur, et Slags Normalmål over Dialekterne, — et for Samfundets højeste Kredse fælles Talesprog, der gjaldt for det korrekte og derfor var mindre udsat for Afslidning og Afændringer end den mere skjødesløse Menigmandstale, og som allevegne kunde fremstille sig som den selvskrevne Skriftsprogsform, da man begyndte at gjøre Optegnelser i Modersmålet. Grunden til, at et sådant Normalmål trådte sterkere frem og fik mere Magt hos Nordmændene end hos de to andre Grene af den skandinaviske Folkestamme, søge vi igjen i den hos hine herskende mere udprægede aristokratiske Samfundsforfatning. Ifølge denne Forfatning har der dannet sig en forholdsvis talrig Kreds af Ætter, der stadig mere udsondrede sig fra Mængden ved physisk og åndig Overlegenhed og stadig indtog en mere bydende Stilling ligeoverfor det øvrige Folk, medens de indbyrdes sluttede sig nærmere sammen. I Landnåmsboken og andre Kilder finde vi omtalt norske Storætter fra Tiden før Bebyggelse, af hvilke een Gren kunde høre hjemme på Agder, en anden i det Throndhjemske, eller vi læse om en Herse i Sogn, der var gift med en Datter af en Herse på Ringerike, en anden i Firdafylke, hvis Kone var fra Naumdalen, en tredje højbyrdig Mand, der boede på Hålogaland, medens hans Kones Broder var en mægtig Mand i Sogn o. s. v.[42] Hver enkelt af disse Traditioner har måske ikke Krav på at gjelde som fuldt pålitlig; men tilsammen give de dog et Billede af Forholdene, der ikke kan savne faktisk Grundlag. Storætterne over det hele Land have været allerede i dette Tidsrum nøje indbyrdes forbundne; de have dannet en Kreds for sig og distingveret sig på alle Måder fra den menige Almue, ved en finere Levemåde, en større Sands for Kultur, en mere alsidig Opøvelse i legemlige og åndige Idrætter. Under sådanne Forhold lader det sig nok tænke, at der også har dannet sig et Slags højere Talesprog, et i sine Former mere fast og regelret, hvorved den højbyrdige Mand ikke mindre udsondrede sig fra Almuesfolk end ved sin kostbarere Klædedragt eller større Våbenferdighed, og som har udbredt og vedligeholdt sig gjennem Ætteforbindelserne over det hele Land, trods de vidt fra hinanden skilte Bygder. Dette højere Talesprog har da igjen øvet en lignende Indflydelse på Dialekterne, som et Skriftsprog pleier at øve; det har holdt dem i Tømme og standset deres vilde Væxt, så at de ikke kunde fjerne sig sålangt fra hverandre, og det er selv som Høvdingernes, de Lovkyndiges, Skaldernes, Sagamændenes Sprog blevet den gjeldende Skriftsprogsform overalt i de af Nordmænd bebyggede Lande.

Medens altså Påstanden om, at denne Skriftsprogsform er tilbleven på Island, ikke kan godkjendes, synes derimod Islændingernes toneangivende og ledende Rolle i Hensyn pàa det literære Liv at være såmeget mere utvivlsom. Ikke blot er det på Island, at Literaturen, bortseet fra de blotte Optegnelser af gamle Retsvedtægter, begynder, men det er også her, at den vedbliver at udfolde den rigeste Kraft, den sterkeste Ejendomelighed. Are Frode udarbejdede i Begyndelsen af det 12te Århundrede de første selvstændige Verker i det norrøne Sprog, hvorom noget sikkert vides; hans Samtidige, Sæmund Frode, efterlod sig rimeligvis også skriftlige, måske på Latin affattede Optegnelser vedkommende den norske Kongehistorie. Omkring Midten af det 12te Århundrede skrev Eirik Oddssøn en Bog i det norrøne Sprog om Sigurd Slembe og Harald Gille og hans Sønner. Til Slutningen af Århundredet hører Abbed Karls Sverres Saga (ialfald sammes første Del), Munkene Odds og Gunnlaugs Biographier af Olaf Tryggvessøn, oprindelig affattede på Latin, men, som det synes, meget snart overførte på Modersmålet, — foruden en Række Oversættelser eller Bearbejdelser af fremmede Legender og Homilier og et Par Afhandlinger af grammatisk og komputistisk Indhold.[43] Alt dette tilhører Island. Af Verker, som med nogenlunde Sikkerhed vides at være skrevne i Norge og af Nordmænd, kan for det samme Tidsrum kun nævnes Thjodrek Munks latinske Norgeskrønike, Sverres Stridsskrift mod Biskopperne og nogle Legender og Homilier.[44] Først i det 13de Århundrede synes den literære Virksomhed at være kommen i rigtig Gang også i Norge. Men, medens Island fra denne den norrøne Literaturs Glandsperiode har en Række af Verker at opvise, der både ved Indhold og Behandlingsmåde ere egte nationale, fuldt ejendomelige, greb man i Norge efter fremmede Stoffer. Ligeoverfor de islandske Familiesagaer og de mythisk-heroiske Sagaer, ligeoverfor Heimskringla, Fagrskinna, Morkinskinna, Orkneyjinga-Saga, Færeyjinga-Saga, ligeoverfor den eldre og yngre Edda står Norge næsten kun med et helt igjennem originalt Verk, Kongespejlet, som, hvor merkverdigt, ja enestående inden Middelalderens Literatur det end må erkjendes at være både ved sit Indhold og sin Form, alligevel savner den Friskhed, der udmerker såmange af de historiske Sagaer. Forøvrigt ere de i Norge og ved Nordmænd i Løbet af det 13de Århundrede tilblevne Verker enten ligefremme Oversættelser og Bearbejdelser af fremmede Literaturfrembringelser — som Tristram ok Isodds Saga, Elis-S., Ivents S., Strengleikar, Barlåms ok Josaphats S., Bevers S., Parcevals S. o. fl., — eller de have, forsåvidt de udvise et mere selvstændigt Forfatterskab, som Tilfældet er med Karlamagnus Saga og især Thidriks Saga, ialfald hentet sit Stof udenfra.

Man kunde i de her påpegede Kjendsgjerninger se et Argument for, at den norrøne Literatur væsentlig bør opfattes som en Nationalejendom for Island, — et lokalt islandsk Phænomen så at sige, — hvori Norge kun indirekte og på anden Hånd blev delagtiggjort. Man kunde ræsonnere på følgende Måde: Literaturen blev grundlagt af Islændinger, og de på Island tilblevne Verker fandt tildels også Vej til Norge; de vakte her en Sands for åndig Syssel, en Læselyst, som ikke forud havde været tilstede, men som nu, da den først engang var vakt, stadig krævede ny Næring, så at man tilsidst også prøvede på at tilfredsstille den ved egne Arbejder; Literaturen på Island virkede altså tilbage på Moderlandet og fremkaldte også her en Literatur i det nationale Tungemål; men Sammenhængen var og blev i det væsentlige en blot ydre, — de samme Former tildels, men en helt afvigende Smag og Åndsretning; medens man på Island behandlede nationale Stoffer og frembragte en Række helt igjennem selvstændige Verker, kom man i Norge ikke udover Oversættelser eller Bearbejdelser af fremmede Åndsfrembringelser, — en Følge af at de historiske Forudsætninger, hvoraf Literaturen fremgik, vare helt forskjellige i begge Lande, at Literaturlivet i Norge var noget afledet, andenhånds, som derfor også savnede den rette skabende Evne, — en udenfra tilført Væxt, som ikke rigtig vilde slå Rod i den fremmede Grund.

Vi henvise i Hensyn herpå til hvad der er bleven udviklet i det Foregående. Det vil være klart, at man ved et sådant Ræsonnement miskjender det Fællesskab, der forbinder Norge og Island i Hensyn på Skaldskab, Sagafortælling, historisk Tradition, — Kilderne og Rødderne, hvoraf den hele Nationalliteratur er oprunden. Vi have omtalt, at Sverre lod skrive en Bog om sine nærmeste Forgjængere på Norges Throne, og at han sørgede for, at hans egen Biographi blev ført i Pennen. Denne ved en norsk Konges Initiativ fremkaldte Historieskrivning indfalder på en Tid, da Literaturen på Island endnu var altfor fattig til at kunne have øvet nogen Indflydelse i Norge, og tjener således til at godtgjøre, at der her var udviklet en literær og historisk Sands, uafhængig af det på Island fremblomstrende Forfatterskab. Man har fremsat den Formodning, at den Bog, hvori Sverre «lod skrive», skulde være Eirik Oddssøns Hryggjarstykke;[45] det er ikke sandsynligt;[46] men under alle Omstændigheder kan den ikke, efter Maurers Udtryk, have været «bestemt til at fortsætte Are Frodes Islendingabók», hvis eldste Redaktion tillige omfattede de norske Kongers Historie indtil 1120. Man ser, at den har været et Slags politisk Tendentsskrift, rettet mod Kong Inges Parti, der siden sluttede sig om Sverres egen Medbejler, Magnus Erlingssøn, og det ligger da nærmest at formode, at dens Hensigt har været at påvirke Stemningen hos norske Læsere. Om enkelte af de senere af Islændinger forfattede Fremstillinger af den norske Kongehistorie (t. Ex. Fagrskinna[47]) kan det gjelde som sikkert, at de ere blevne skrevne efter Foranstaltning af norske Stormænd, og at de have været nærmest bestemte for et norsk Publikum; om andre er det ialfald sandsynligt.[48] Her har altså — i Hensyn på den vigtigste Gren af den norrøne Literatur — en Vexelvirkning fundet Sted mellem Norge og Island; Islændingernes literære Virksomhed har vistnok bidraget til at skjærpe Læselysten hos det norske Publikum; men omvendt har også denne i mange Tilfælde betinget og fremskyndet hin, og det er vanskeligt at afgjøre, hvorfra den første eller sterkeste Impuls er kommet. På samme Tid, som Bøger, forfattede af Islændinger, udbredtes i Norge, bleve også norske Bøger udbredte på Island,[49] hvorimod der savnes ethvert Spor af, at noget til den norrøne Literatur hørende Verk har i den her omhandlende Periode været kjendt eller læst udenfor de af Nordmænd bebyggede Lande. — Således peger denne Literatur overalt tilbage på det nationale Fællesskab mellem Norge og Island som sin Forudsætning. Den viser sig at være en Livsytring af den hele norske Nationalitet; den tilhører en Organisme, hvis enkelte Dele, trods den ydre Adskillelse, dog vedblev at høre sammen, så at de ikke kunne adskilles i den historiske Betragtning. Det er det samme Liv, der gjennemstrømmer dem alle, om det end sommesteds pulserer raskere og friere end andetsteds. En Gren bærer Blomst og Frugt, en anden ikke eller kun i ringere Grad: men Blomst og Frugt er dog overalt en Ytring af den hele Plantes Saftomløb.

Man har fremhævet Modsætningen mellem den i Norge rådende Smag for udenlandsk Modeliteratur og Islændingernes på nationale Stoffer henvendte Forfatterskab, som om disse to Retninger skulde være absolut fiendtlige og uforligelige; man har kaldt den i Norge rådende Retning en «sygelig» og betragtet den Omstændighed, at den også fik Indpas på Island, som en Hovedgrund til Literaturens Dekadence; man har forklaret denne Retning deraf, at Norge ved sin Handel og sine politiske Forbindelser i langt højere Grad blev bragt under Indflydelse af de almeneuropæiske Kulturstrømninger end Island, som både ved sin afsides Beliggenhed og sin fra den gjængse middelalderske Målestok helt afvigende Forfatning måtte være lidet tilgjængeligt for Tidens ridderlig-religiøse Romantik, så det altså i Grunden var det rigere, mere bevægede Statsliv, der i Norge — ligesom i Danmark og Sverige — hindrede en selvstændig literær Udvikling, svarende til den, der foregik på det politisk betydningsløse Island.[50] Men, om der end kan være nogen Sandhed heri, er det dog kun en enkelt Side ved Sagen, der er bleven fremhævet, medens der er andre, som ikke må oversees. Det lader sig neppe i Almindelighed påstå, at et bevæget Statsliv skulde være til Hinder for den literære Udvikling, eller at Betingelserne for Dannelsen af en original og national Literatur stille sig såmeget gunstigere hos et Folk, når det lever i Stilhed for sig selv, udenfor Sammenhængen med den øvrige Verden, upåvirket af de almene Kulturstrømninger. De samme Forfattere, der ville se en Grund til Islands literære Overlegenhed over Norge i dets indre og ydre Afsondring, have på den anden Side, når det gjaldt at forklare, hvorledes Islændingerne kunde blive et så merkverdigt læsende og skrivende Folk, med Styrke fremhævet, at de gjennem hele Sagaperioden stod i livligt Samkvem med den øvrige Verden, at det store Hav ingenlunde afholdt dem fra jævnlig at gjeste både Norge og fjernere Lande i Handelsøjemed eller for at drive lærde Studier, og at altså Islands afsides Beliggenhed i hin Periode i Virkeligheden ikke havde stort at betyde. Det må vistnok indrømmes, at disse Forklaringer ikke synes at stå i den bedste Harmoni. Vi have ovenfor påpeget, hvorledes man i det 12te Århundrede møder jævnlige Vidnesbyrd om et udbredt Kjendskab til fremmede Literaturverker blandt Islændingerne; deres egen Literatur begynder for en stor Del med Oversættelser og Efterligninger; den begynder samtidigt med et mægtigt literært Opsving i Europas ledende Lande, og at dette ikke er et blot ydre Sammentræf, kan man såmeget mindre tvivle om, når man iagttager, hvor hyppig Islands ledende Mænd og Repræsentanterne for dets store Ætter gjestede England, Frankrige, Tydskland og studerede ved disse Landes Højskoler. De to Retninger inden Åndslivet eller Literaturen — den, der er henvendt på Behandlingen af den nationale Historie og de nationale Sagnstoffer, og den, der er henvendt på Tilegnelsen af fremmede Literaturverker eller Bearbejdelsen af udenfra tilførte Sagnstoffer, — vise sig altså fra først af at høre sammen; det kan ikke synes rimeligt at stille dem, hvor det gjelder Forholdet mellem Norge og Island, i en skarp Modsætning, når man ser, at de på Island selv følges ad og gjensidig fremkalde eller støtte og udvikle hinanden.

En Sammenligning med de to andre skandinaviske Folk vil her være oplysende. Som man ved, frembyder Literaturen i Danmark og Sverige indtil det 14de Århundrede overmåde lidet Nationalt enten i Hensyn på Stof eller Form. Hvad Saxo meddeler af gamle Sagn, er som oftest gjengivet i en forhutlet og afbleget Skikkelse, og udenfor hans Verk er der kun få og svage Spor af, at man i disse Lande har syslet med sin egen Fortids Traditioner eller fundet dem verdige til skriftlig Optegnelse. Hvad der kjendes af danske og svenske Sprogmindesmerker fra Tiden forud for det 14de Århundrede indskrænker sig til Provinsiallovene og nogle Legender, — både i Kvantitet og i Kvalitet for intet at regne mod Rækken af de Mindesmerker, som det norrøne Sprog har efterladt sig fra det 12te og 13de Århundrede, og det ikke blot sådanne, der ere tilblevne på Island, — Eddaerne, de islandske Familiesagaer, de mythisk-heroiske Sagaer, de norske Kongesagaer o. s. v., — men også sådanne, der ere forfattede eller nedskrevne i Norge, — som Lovene, Kongespejlet, Sverres Stridsskrift, Thidriks Saga, Romanoversættelserne, ikke at tale om den store Mængde af norske Diplomer fra det 12te og 13de Århundrede.[51] Men det lader sig nu ingenlunde godtgjøre, at, når man i Sverige og Danmark forsømte sit Eget, skulde det komme deraf, at man her var så sterkt optaget af det Fremmede, så ivrigt sysselsat med at tilegne sig udenlandsk Literatur. Man vilde øjensynlig tage meget fejl, om man forestillede sig, at den sterke Brug af Modersmålet til skriftlige Optegnelser i Norge og på Island i Modsætning til Sverige og Danmark skulde stå i Forbindelse med, at hine Lande bleve mindre påvirkede af det europæiske Åndsliv end disse, at Nordmændene holdt på det Hjemlige i Mangel af noget Bedre, og fordi de vare blevne stående på et mere bondeagtigt Standpunkt end deres nærmeste Stamfrænder, at Latinen, Europas fælles Lærdomssprog, var mindre kjendt og dyrket hos dem end hos de Svenske og Danske.[52] Kong Sverre, Håkon Håkonssøn, Håkon Magnussøn (den Femte), som alle tre yndede og opmuntrede Literaturen på Modersmålet, forstod alle tre tillige Latin. Biskop Håkon Erlingssøn i Bergen (Biskop 1332—42), der i sine Breve skriver Modersmålet med såmegen Elegants, viser på samme Tid en ikke ringe Ferdighed i Latinen.[53] Det er så langt fra, at man hos de Svenske og Danske kan påvise en Overvegt i latinsk Literatur til Gjengjeld for den afgjorte Underlegenhed i Hensyn på nationale Sprogmindesmerker, at snarere det omvendte Forhold synes at have fundet Sted. Ligeoverfor det ikke ubetydelige Antal af Verker, forfattede på Latin i Norge eller dets Udflytningslande i det 12te og 13de Århundrede, og hvilke enten ere blevne bevarede til vor Tid i Original eller norrøne Bearbejdelser, eller om hvis Tilværelse man har sikker Kundskab: Odds og Gunnlaugs Biographier af Olaf Tryggvessøn, Legendarierne om Olaf den Hellige og Biskop Thorlak, Biskopperne Jon Øgmundssøns og Thorlak Thorhallssøns Biographier, Thjodrek Munks Krønike og den skotske Historia Norvegiæ, Gissur Hallssøns «Flos peregrinationis» o. fl. — kan Danmark fra det samme Tidsrum stille sin Saxo, der vistnok udmerker sig ved sin zirlige Latinitet og Fylden af det Stof, han frembyder, men som står for sig selv, fremdeles Sven Ågesens Historia Regum Daniæ, nogle temmelig magre Annaler, et Par Lovoversættelser, et Par Legender og Anders Sunessøns Hexaëmeron,[54] — Sverige en enkelt Catalogus over Kongerne, en enkelt Legende, altså sågodtsom intet. — Nordmændene have fra det 12te og 13de Århundrede en lang Række af Oversættelser fra fremmede Sprog — Latin, Fransk, Tydsk, — eller Bearbejdelser af fremmede Stoffer at opvise, forfattede dels i Norge, dels på Island: Mariu-Saga, Postola-Sögur, Thomas af Beckets Saga og mange flere af legendarisk Indhold, — Barlåms ok Josaphats Saga, et af den europæiske Middelalders mest yndede og udbredte Skrifter, bearbejdet på Norsk omkring Midten af det 13de Århundrede; — Alexanders Saga, Karlamagnus S., Tristrams S., Elis S., Ivents S., o. s. v., allesammen Oversættelser eller Bearbejdelser af franske eller anglo-nordmanniske Digte, henhørende til de store, i Middelalderens Åndsliv centrale Sagnkredse om Alexander den Store, Karl den Store og Kong Artus og hans Kjæmper, — Thidrik af Berns Saga, forfattet i Norge efter mundtlig berettede tydske Sagn, — endelig Oversættelser og Bearbejdelser af bibelske Skrifter eller Forfattere fra den klassiske Oldtid eller middelalderske historiske Krøniker, som Gydinga Sögur (efter Makkabæernes Bog, Josephus’s jødiske Historie m. m.), Romverja-Sögur (en romersk Historie efter Sallust’s Jugurthinske Krig og Catilinariske Sammensvergelse og Lucans Pharsalia), Veraldar-Saga (en til Kejser Fredrik Rødskjeg rækkende Verdenshistorie) o. fl. Ligeoverfor alle disse Mindesmerker om Nordmændenes udbredte Kjendskab til og Sands for fremmed Literatur, om den livlige og selvstændige Deltagelse, hvormed de fulgte Åndslivet i det øvrige Europa, har Danmark og Sverige indtil det 14de Århundrede Lidet eller Intet at opvise. Man savner ikke blot for disse Landes Vedkommende ethvert Vidnesbyrd om, at Europas Modeliteratur i det 12te og 13de Århundrede, — de fransknordmanniske Digte over Emner, henhørende til Sagnkredsene om Karl den Store og Kong Artus, — har vundet Indgang i denne Periode og været kjendt og læst: men der er endog bestemte Tegn, som tyde på, at dette ikke kan have været Tilfælde.[55] Først i Løbet af det 14de Århundrede indføres den middelalderske Romantik i Sverige, gjennem de versificerede Oversættelser: Flores og Blanzeflor, Ivan Lejonriddaren, Fredrik af Normandi, de prosaiske Krøniker om Karl den Store og Didrik af Bern, og det er nu tilstrækkelig oplyst, at disse Oversættelser ere gjorte efter de eldre norske Bearbejdelser, ikke efter Originalerne. Endnu senere synes den ridderlig-romantiske Literatur at have fået Indgang i Danmark, og det er ligeledes fra Norge, at den kommer hid, tildels med Sverige som Mellemled. Hvad den Danske Sprogforsker Lyngbye har udtalt:[56] Forsåvidt vi kunne følge Ridderpoesiens Veje til os, viser det sig, at den fra Norge er kommen til Sverige og Danmark; — — — — fra Norge kommer i det 14de Århundrede Eufemiaviserne til Sverige og senere til os; fra Norge kommer i det 15de Århundredes Midte den fra tydske Kilder stammende Didriks Saga til Sverige; fra Norge er også Karl den Stores Krønike kommet til Danmark, måske over Sverige», — er bleven stadfæstet ved den nyere Tids Granskning,[57] så der om dette Forhold i sin Almindelighed neppe længer kan råde nogen Tvivl.

Men herved er det igjen på en uimodsigelig Måde godtgjort, at man er på Vildstrå, når man med en svensk Forfatter[58] mener, at Grunden til, at Norsken og Islandsken «egde och eger qvar så mycket mera fornt och ålderdomligt» end de andre skandinaviske Sprogarter, skulde være «helt enkelt. den», at Norge og Island vare «jämnförelsesvis mindre, mere aflägsna och slutna bygder, dit den almänna samfärdselens ström ikke förmådde framtränga med någon egentlig styrka»; det er godtgjort, at det norrøne Sprogs Rigdom på Mindesmerker fra det 12te og 13de Århundrede sammenlignet med det svenske og danske, den norrøne Literaturs Originalitet og Nationalitet intet har at skaffe med afsides Beliggenhed eller primitive Forhold, — at den nationale og den europæiske Retning inden Literaturen ikke må stilles i Modsætning til hinanden, som om den ene nødvendigvis skulde have været til Fortrængsel for den anden, at de tvertimod snarere bør betragtes som to Sider af den samme Udvikling. Den rigere indenlandske Tradition, det mere udviklede nationale Åndsliv har iskjærpet Trangen til åndig Næring, så at man forholdsvis tidligt og ivrigt tilegnede sig fremmede Åndsfrembringelser og søgte at efterligne dem, medens omvendt de fremmede Mønstre indvirkede stimulerende og forløsende på det nationale Åndsliv. Vi kunne altså ikke betragte den rige Literatur af Oversættelser eller Bearbejdelser af fremmede Stoffer, der fremblomstrede i Norge i Løbet af det 13de Århundrede, som noget «sygeligt» eller lade den gjelde som en Grund til at stille Nordmændene i Norge udenfor det på Island udviklede ejendomelige Åndsliv. Efter vor Mening er den tvertimod et nyt Vidnesbyrd om den norrøne Folkestammes væsentlige Enhed i literær og kulturhistorisk Henseende gjennem hele den her behandlede Periode. Vi mene ikke, at det skulde være noget tilfældigt, at Literaturens allerfleste, i Hensyn på Stoffet nationale Verker ere tilblevne på Island, medens man i Norge hovedsagelig gav sig af med fremmede Åndsfrembringelser, og det vil også, efter hvad der i det foregående er bleven udviklet, være overflødigt at indgå nærmere herpå. Men når vi se, hvor levende man i Norge interesserede sig for andre Nationers Literaturverker, hvorledes man tilegnede sig dem umiddelbart eller ganske kort Tid efter deres Fremkomst[59]: da må vi dog heri se Tegn på en åndig Vakthed, der igjen peger tilbage på et fælles Grundlag både for Islands og Norges literære Virksomhed. Den Sands for Læsning, der udmerkede Islændingerne og bragte dem til at gjøre sig fortrolige med fremmede Literaturer, var en Grundbetingelse for deres egen Literatur, og er det rigtigt at sætte denne Sands i Forbindelse med, at der hos dem har fundets et gammelt og sammenligningsvis rigt traditionelt Åndsliv, må vel den samme Forklaring også gjelde Norge; også her må Interessen for udenlandsk Literatur være bleven vakt ved en forudgående Udvikling, en national Åndskultur, som tillige havde skabt Former, hvori det Fremmede med nogenlunde Lethed kunde tilegnes.

Det var fra det norske Hof, at Impulsen nærmest synes at have udgået til den Virksomhed, hvorved man i Løbet af det 13de Århundrede omplantede en Række af den nordfranske Romantiks Frembringelser og andre udenlandske Literaturverker i det norrøne Sprog. Om Tristram og Isodds Saga, en af de tidligst på Norsk bearbejdede Ridderromaner, er det udtrykkelig i et af Håndskrifterne berettet, at den blev skrevet efter Kong Håkon Håkonssøns Foranstaltning;[60] det samme synes også at have været Tilfælde med Elis-Saga, Ivents-Saga og flere andre fra Fransk oversatte Verker.[61] Også Kong Håkons Ætlinger og Eftermænd, der, ligesom han selv, alle fik en lærd Opdragelse, synes at have interesseret sig for denne Art af literær Virksomhed og at have optrådt som dens Befordrere og Beskyttere. Barlåm og Josaphats Saga skal, ifølge et gammelt Vidnesbyrd, være forfattet af Kong Håkon Sverressøn, som dog vistnok her er bleven forvexlet med Håkon den Unge, Håkon Håkonssøns eldste Søn, kronet som Konge og i flere År Faderens Medregent);[62] om den anden Søn, Magnus Lagabøter, er det fortalt, at han ved den islandske Abbed Brand Jonssøn lod oversætte det gamle Testamentes historiske Bøger samt bearbejde det latinske Heltedigt om Alexander den Store på Norsk. Magnus’s Søn, Håkon den Femte, sørgede for, at et latinsk Digt om Helgeners Levnet, kaldet «Hellige Mænds Blomster», blev overført i det norske Sprog,[63] og om ham siges det tillige i Indledningen til en af de gamle Romanoversættelser, at han havde «mikit gaman at føgrum frásøgnum» og at han «lét venda mörgum riddarasögum i norrænu or girzku eðr fraunzku».[64] Skjønt det således ved mange Vidnesbyrd lader sig godtgjøre, at norske Konger i det 13de og Begyndelsen af det 14de Århundrede patroniserede Arbejdet med at overføre udenlandsk Modeliteratur i det norrøne Sprog, vilde det dog visselig være en Misvisning at føre den hele Bevægelse tilbage til det af Hoffet tagne Initiativ eller at forestille sig, at, når der i Norge, i Modsætning til Danmark og Sverige, fremblomstrede en rig Oversættelsesliteratur i denne Periode, skulde dette alene være at forklare af den tilfældige Omstændighed, at Sverres Ætlinger på Thronen fik en lærd Opdragelse og havde arvet Stamfaderens Sands for Literatur og boglig Syssel. Man kunde omtrent med ligeså megen Ret deraf, at Sverres Saga blev skrevet efter hans eget Tilsagn, at Håkon Håkonssøns Saga sammensattes ifølge Sønnen, Magnus Lagabøters Foranstaltning, at det om andre Kongesagaer kan formodes, at de ere blevne udarbejdede efter Opfordring af det norske Hof, drage den Slutning, at også den Gren af Literaturen, der behandler de norske Kongers Historie, skulde i sin Helhed være at føre tilbage til Hoffets Initiativ og skyldes enkelte Kongers literære Sands. I begge Tilfælde har den enkelte Mand, endog om han var Konge, alene kunnet fremskynde og lede, ikke skabe en Bevægelse, der tager slig Fart og når et sligt Omfang. Når Sverre lod skrive Sagaer om sig og sine Forgjængere, har vistnok udenlandske Hoffers Protektion af den nationale Literatur været et Mønster, der havde Indflydelse på ham; men naturligvis savnede han ikke Tilknytningspunkter inden det Samfund, i hvis Spidse han var stillet; han fulgte, som man kan se, en Tradition, der var gammel ved det norske Hof; han har havt et Publikum for Øje, hvis Interesse, hvis Sands for Læsning han kunde gjøre Regning på. At en Statsmand i denne Tidsalder på en så systematisk Måde og efter en slig Målestok bruger literære Midler til at støtte sin Politik, er et Kulturphænomen, der ikke kan have stået for sig alene; det vidner ikke blot om Sverres egen Storhed, men kaster tillige et Lys tilbage over det hele Samfund og lader os formode, at der i videre Kredse har været udbredt en efter Tidens Lejlighed ikke sedvanlig Åndsdannelse. På lignende Måde bør vi nu opfatte Håkon Håkonssøns og hans Eftermænds Virksomhed for at omplante udenlandske Literaturverker på norsk Grund. Også denne Virksomhed forudsætter en ferdig Kreds, hvis Deltagelse man kunde gjøre Regning på, hvis Trang til åndig Føde man søgte at imødekomme. Hoffet var gået i Spidsen; men Hoffet var igjen afhængigt af sine Omgivelser, og dets Initiativ kan alene have været et Udtryk for, hvad der rørte sig hos disse. Vi føres tilbage til Kredsen af højbyrdige Stormænd, der endnu stod tilbage, — Repræsentanterne for det gamle Ættearistokrati, hos hvilket Skaldekunst og Sagafortælling havde hørt hjemme, som midt under sit politiske Forfald bevarede den derved udviklede Sands for åndig Syssel og derfor begjerligt greb efter den Underholdning, udenlandske Literaturverker kunde tilbyde. Vi høre om enkelte af disse Stormænd i det 13de Århundrede, at de fra sine Rejser i fremmede Lande førte med sig sådanne Verker, hvilke de siden lod oversætte på Norsk;[65] vi se, at en Række Codices, inde- holdende både Kongesagaer og Bearbejdelser af fremmede Romaner, have været i norske Storætters Eje, og de tilføjede Randglosser vise, at de have været flittig læste.[66] Her have vi altså det Publikum, for hvilket Sverre lod skrive og Håkon Håkonssøn oversætte, — hvis Tilværelse alene fuldelig kan forklare den literære Virksomhed, hvorved det norske Hof gjennem mere end et Århundrede udmerkede sig. Både Oversættelserne og de originale Sagaverker udgå altså til Syvende og Sidst fra den samme Rod; begge ere Udtryk for det Åndsliv, der havde udviklet sig med det gamle, for Island og Norge fælles Ættearistokrati.

Disse to Retninger inden Literaturen stå i Modsætning til hinanden i Hensyn på Stof; men i Hensyn på Form og Stil falde de på det nærmeste sammen. De norske Romanoversættelser stille sig i Regelen meget selvstændigt ligeoverfor sine Originaler; de ere Bearbejdelser snarere end Oversættelser; Poesien er bleven til Prosa, og det fremmede Indhold er overalt gjengivet i den nationale Sagastils Former, med hvilke Oversætterne eller Bearbejderne vise sig at have været fuldt fortrolige, og det allerede på en Tid, da den på Island fremblomstrende originale Literatur endnu neppe havde nået udover sine første Begyndelser. Også dette viser, at Sagastilen er fremgået af en Udvikling, som, om den end havde sit Brændpunkt på Island, alligevel i Hovedsagen var fælles for alle Nordmænd; også heraf fremgår den organiske Sammenhæng mellem de to Retninger i Literaturen og det urigtige i at sondre så skarpt mellem dem, som Enkelte have gjort. Sproget i disse Bearbejdelser er ofte meget elegant og vidner om en virtuosmæssig Sikkerhed og Ferdighed, som det har ligget udenfor den Enkeltes Evne at opnå, og som peger tilbage på en lang forudgående Udvikling, hvorved Sprogsandsen og Evnen til at vælge de passende Udtryk er bleven opøvet;[67] den nationale Sagastil er stundom bleven gjennemført med så stor Dygtighed, at der gives Partier af disse norrøne Bearbejdelser af tydske Sagn eller franske Digte, der kunne stilles ved Siden af det Bedste i den originale Sagaliteratur, eller som ialfald minder på en slående Måde derom.[68] På den anden Side indser man let, at Indhold og Form her mangengang måtte stå i en Strid med hinanden, der var uheldig for begge. Digtets poetiske Duft måtte i Regelen gå fløjten derved, at det omsattes i Prosa, og Strævet med at presse et gjenstridigt Stof ind i Former, der fra først af havde dannet sig om et helt forskjelligt Indhold, måtte ende med at sprænge disse og lede til et blot udvortes Ordkunstleri og Skruethed. Vi finde, ved at sammenligne Bearbejdelserne af de franske Romaner med sine Originaler, at den christelige Troesbegeistring eller religiøse Mystik, der går gjennem disse, stundom er kommet bort eller ialfald trængt tilside under Omplantningen på norsk Grund. Den norrøne Bearbejdelse adskiller sig stundom fra Originalen ved en mere rent-verdslig Charakter;[69] men derved er også det, der gav Digtet Sjæl og Farve, forsvundet, og man har næsten kun et Lig tilbage. Vi erkjende her den samme Bornerthed eller Afsluttethed, der overhovedet charakteriserer den norrøne Literatur og det Åndsliv, der åbenbarer sig gjennem denne. Dette Åndsliv er bleven næret og udviklet gjennem mangehånde fra Christendomen udgåede Impulser; men dets Rod var på den anden Side altfor dybt fæstet i det nationale Hedenskab, til at det helt kunde gjennemtrænges og beherskes af disse; Literaturen knyttede livlige Forbindelser med Verden udenfor, men måtte alligevel tilsidst, ved sin skarpt udprægede Ejendomelighed, bidrage til at stænge af for denne. Det er en Gjentagelse af hvad der så tidt møder os i den historiske Udviklingsproces: hvad der er en Betingelse for Fremskridtet på et Stadium, går på et følgende Stadium over til at blive en Hindring. Og herved ledes vi atter ind på Grundene til, at den norrøne Literatur så hurtig blomstrede af, og at den forholdsvis så rige og selvstændige Produktion i det 12te og 13de Århundrede afløstes af en gjennem lange Årrækker vedvarende Sterilitet.

Idet man stiller de nationale Literaturverker i en bestemt Modsætning til Oversættelserne og Bearbejdelserne af fremmede Sagnstoffer, idet man vil have Interessen for og Tilegnelsen af Udlandets Modeliteratur opfattet som en sygelig Retning og søger i denne Grunden til den nationale Stils og Smags Forfald, glider man uvilkårlig over i den engang gjeldende Lære, hvorefter det islandske Literaturphænomen skulde betragtes som en «Eftersommer» eller en Afglands af en forhistorisk Åndsherlighed, — hvorefter de nationale Verker inden Literaturen halvt om halvt skulde gjelde som Frembringelser af en mythisk Folkeånd, der ikke antages at være udviklet, allermindst ved fremmed Påvirkning, men tvertimod at have rørt sig såmeget kraftigere og selvstændigere, jo længere vi gå tilbage mod Stammens «Urtid», — hvorefter det Nationale overhovedet blev opfattet, ikke som et Produkt af mange samvirkende Kræfter, men som noget engang for alle Givet. Vil man holde sig klar af slige Absurditeter, får man også opgive hin skarpe Sondren. Den norrøne Literatur i det 12te og 13de Århundrede var, som enhver anden national Literatur, Blomsten af en ejendomelig Kulturudvikling, der til den ene Side forudsætter stadige Påvirkninger udenfra, en stadig fortsat Optagen af nyt Stof, og til den anden Side et Medium, der optager og bearbejder dette Stof, — en Ramme, inden hvilken det ordnes og grupperes. Når Rammen er fyldt, vil der indtræde en Stands og dernæst en Opløsning eller Sprængning af de Former, gjennem hvilke Åndslivet hidtil har åbenbaret sig. Denne Opløsning er nødvendig, for at Kulturudviklingen skal vinde Rum for ny Fremadskridning; men den vil se ud som et Forfald, en indtrædende Vansmag, en disharmonisk Blanding af Gammelt og Nyt, eller en fuldkommen Lammelse af den produktive Evne. Det nationale Åndsliv vækker og vedligeholder Sandsen for andre Folks Åndsfrembringelser; det skaber en Stil eller Form, hvorigjennem disse Åndsfrembringelser lettere kan tilegnes; men enhver Form har en Tendents til at fixere sig, og jo bedre den har været tillempet efter de Behov, der fra først af skabte den, jo mindre vil den kunne tilfredsstille de nye Fordringer, som det fremadskridende Liv efterhånden opstiller; den vinder Styrke og Fasthed, eftersom den bruges, men taber tilsidst også sin Plasticitet og vil, når den er fuldkommen forbenet, alene stå ivejen for Dannelsen af nye Former. Hvad der var en levende Hinde, hvorigjennem Stofvexlingen foregik, går over til en død Bark, der hindrer den videre Væxt, og en Stil eller Fremstillingsform, der engang har været et fuldkomment Udtryk for Nationens Tanke- og Følelsesliv, fastholdes ved Vanens og Rutinens Magt længe efter, at dette har ophørt at være Tilfælde, og efter at den fortsatte Udvikling ikke længer uden Skade kan undvære nye Former.

Vi gjenfinde overalt: på det literære, sproglige og politiske Felt, den samme Regel; en Nations Kraft åbenbarer sig i Dannelsen af ejendomelige politiske Institutioner, af literære og sproglige Mønsterformer, men brydes også eller bindes ved disse, så at den sterke Organisation, den typiske Fuldendthed til en Tid må betales med Anarchi eller Afmagt til en anden. En praktisk Indretning kan, når den indføres, betegne et stort Fremskridt; en politisk Institution kan gjennem lange Tider være et bekvemt Organ for Nationens historiske Liv; men den fremadskridende Udvikling udenfor skaber imidlertid nye og fuldkomnere Indretninger eller Institutioner, og for at disse skulle få Indgang, behøves der nu ofte en Kamp mod det Gamle, der bliver desto hårdere og langvarigere, jo bedre dette Gamle har været befæstet, jo mere fuldstændigt det har været gjennemført. Det følger af en raskt fremadskridende Kulturudvikling, at de mange Mundarter hos et Folk indordnes under et fælles Normal- eller Skriftsprog, og Tilværelsen af et sådant Skriftsprog vil igjen for en Tid sikre Folket den åndige Overlegenhed over andre Nationer, hos hvilke ingen herskende Sprogform har dannet sig; der bringes på denne Måde Enhed og Sammenhæng i Folkets Åndsliv; de mange Småbække opsamles som i et Reservoir, istedetfor at fortabe sig hist og her i Sandet eller gå op i Dunst og Damp. Men dette Fortrin har også sin Skyggeside, der i Tidens Løb, senere eller tidligere, vil træde frem. «Literary dialects, or what are commonly called classical languages», siger en bekjendt nyere Sprogforsker,[70] «pay for their temporary greatness by inevitable decay — — —. As soon as a language loses its unbounded capability of change, its carelessness about what it throws away, and its readiness in always supplying instantaneously the wants of mind and heart, its natural life is changed in a merely artificial existence. It may still live on for a long time, but while it seems to be the leading shoot, it is in reality but a broken and withering branch, slowly falling from the stock from which it sprung». Skriftsproget, bundet ved en sterk Tradition og de i Literaturen givne Mønsterformer, går efterhånden over til at blive stivt og gammeldags; dets eget Væsen er konservativt, og samtidig holder det Dialekterne i Tømme, så også de stagnere, og selve Kilderne, hvoraf Skriftsproget skulde hente Berigelse, udtørres eller forarmes. Imidlertid kan Sprogbevægelsen foregå mere uhindret hos andre Folk, hvis Mundarter ikke have været undergivne en lignende Kontrol, og disse kunne derved i Tidens Løb opnå fremfor hine en større Lethed og Bøjelighed og et mere modernt Tilsnit. Heri må vi se en Hovedgrund til, at det norrøne Sprog, trods sin Literatur og trods sin tilsyneladende Kraft og Rigdom, alligevel ved den nærmere Berørelse med de danske og svenske Mundarter i det 14de og 15de Århundrede kom til at ligge under for disse.[71]

Og her er da fremdeles det rette Standpunkt antydet til Forklaring af den norrøne Literaturs Dekadence. Det kan ikke antages, at Smagen for det Fremmede i og for sig skulde have øvet en skadelig Indflydelse; det er urimeligt at give Oversættelserne og Tilegnelsen af udenlandske Mønstre Skylden for, at den nationale Literatur blev afbrudt, som om ikke denne fra først af havde været betinget af Påvirkninger udenfra, eller som om den kunde tænkes at have villet bevare sin skabende Evne, såfremt den var bleven stængt af for ethvert Samkvem med andre Folks Åndsliv. Men i disse Oversættelser følge vi den nødvendige og uundgåelige Opløsning af Former, der, efterat have opnået sin typiske Fuldendelse, ikke længer kunde være Vehikel for en fremadskridende Udvikling, men snarere måtte lægge en Stopper på denne. Sagaen tilhørte ved sin Oprindelse og Charakter et Liv, hvis Betingelser efterhånden ophørte at existere, og som ikke kunde fornye sig. Det måtte gå den, som det gik Skaldepoesien. Den havde svaret altfor godt til det Stof, om hvilket den fra først af var dannet, til at den rigtig kunde passe for noget andet, og til at det kunde undgåes, at den udartede ved at gribe efter nye Emner. Vejen fremover førte også her med Nødvendighed gjennem Opløsning og Afmagt. Sagastilens ejendomelige Fortrin havde, som før omtalt, sin Grund deri, at den i Hovedsagen var uddannet ved den mundtlige Tradition; jo mere denne ophørte at være den nødvendige eller eneste Form for Nationens Åndsliv, jo længere kom man også bort fra de levende Kilder, hvorfra den fortællende Kunst havde hentet sin Friskhed. Sagaerne fra Slutningen af det. 13de og Begyndelsen af det 14de Århundrede eller de i dette Tidsrum forfattede Overarbejdelser af eldre Verker adskille sig fra disse ved en udtværet og affekteret Stil;[72] istedetfor det dramatiske Liv i Foredraget og Udtrykkets fyndige Knaphed møde vi en trættende Ordrigdom, en Stræben efter Numerus og zirlig Periodebygning, der gjør et flaut Indtryk, omtrent som når en Bonde optræder i Bymandsklæder, der ikke passe til hans Gang og Holdning. Det var et Tilbageskridt i Stil og Smag; men det var en nødvendig Følge af, at man læste mere og til Gjengjeld hørte sjeldnere fortælle, at man fik sin åndige Næring og Opdragelse gjennem Bøger og ikke blot gjennem mundtlig Tradition, at Smagen blev mere «literær» og mindre påvirket af sådanne Hensyn, der må tages ligeoverfor en lyttende Tilhørerkreds; med andre Ord: det var en nødvendig Følge af den almindelige Fremadskridning i Kultur.

Opløsningen eller Forbeningen af den norrøne Literaturs ejendomelige poetiske og prosaiske Former vilde altså uundgåelig have indtrådt, endog om vi kunde tænke os, at det gamle Ættearistokrati var bleven stående ved Magt. Men, at dette Aristokrati gik til Grunde både på Island og i Norge, medførte selvfølgelig, at den literære Dekadence blev såmeget mere iøjnefaldende, såmeget grundigere og langvarigere. Hos de gamle Storætter var Literaturen udviklet; blandt dem havde den fundet sit Publikum; fra dem og deres Liv havde den hentet sine Stoffer. Sprog og Stil, literære Former og aristokratiske Samfundsindretninger hørte fra først af sammen og forfaldt også det ene med det andet. Således blev, samtidig med at de gamle Stilformer tabte sin Friskhed, Grunden, hvoraf nye skulde kunne fremspire, tilintetgjort, eller den blev udtørret og tabte for lange Tider Evnen til at bære en ny literær Vegetation. Det gamle historiske Liv havde afsat sit Indhold i Literaturen, og hvad det nye frembød, måtte blive magert og fattigt, fordi Samfundet var nivelleret. Havde Aristokratiet vedblevet at bestå, vilde den literære Dekadence snart have været efterfulgt af et nyt Opsving; nu savnedes også Betingelserne for et sådant.

På Island, hvor Literaturen fra først af havde havt sit Centrum, og hvor Sandsen for Læsning fra de fornemme Mænds Huse må have udbredt sig i stedse videre Kredse, ophørte vistnok langtfra alt literært Liv i Løbet af det 14de Århundrede. Man vedblev at bruge Pennen og det endog temmelig flittigt; men den ydre Vindskibelighed tjener kun til såmeget klarere at vise den indre Afmagt. Originalitet og skabende Evne er der neppe Spor af, og intet Verk af nogen Rang eller noget blivende literært Verd er tilblevet i denne Periode. Man sysselsatte sig med at afskrive Verkerne fra det forudgående Tidsrum, eller man omskrev dem i en stadig mere udtværet og udvandet Maner; selvstændigt Forfatterskab indlod man sig derimod sjelden på. Det er kun nogle ganske enkelte Sagaer, der fra først af ere blevne sammensatte i det 14de Århundrede, og disse stå uendeligt langt tilbage for de eldre i Hensyn på Stil og Sprog.[73] Det historiske Liv i Norge og endnu mere på Island blev stadig magrere, stadig mere fattigt på fremtrædende Personligheder eller store Optrin; Politiken begrov sig i Traktater og diplomatiske Underhandlinger; hvad der skete, var ikke skikket til at vække nogen almen Opmerksomhed eller gav kun Stof til korte annalistiske Optegnelser, og til sådanne var også Islændingernes historiske Forfatterskab i den følgende Tid fordetmeste indskrænket. Deres religiøse Digtning vedblev at trives i en udvortes Forstand, og i den er der endog et Fremskridt at spore, forsåvidtsom den i det 14de Århundrede for en Del løsgjorde sig fra Dråpaskaldernes tungvindte Apparat og de afsjælede, pedantiske, for Emnet helt upassende «Edduregler»;[74] men Blomst og Frugt satte denne Literaturgren aldrig, og på en enkelt Undtagelse nær[75] gjelder det også om de hidrørende Frembringelser fra det 14de og 15de Århundrede, at ingen af dem hævede sig over den jævne Middelmådigheds, det håndverksmæssige Versmageris Niveau. Imod Slutningen af det 14de Århundrede opkom på Island et nyt Digtslags i de såkaldte «rimur», — en afændret Form af den enderimede Visedigtning, der fra Tydskland havde udbredt sig over de nordiske Lande. Dette Genre opnåede efterhånden Yndest fremfor noget andet og synes allerede i det 14de og 15de Århundrede at være bleven temmelig flittig dyrket, skjønt vistnok Hovedmassen af de hidhørende Frembringelser tilhører Tiden efter Reformationen.[76] Men også om Rimene gjelder det, at de kun ere Poesi ved sin Form, medens de fuldkommen savne Friskhed og Farve. «Die Urkraft der Poesie spriesst aus der That» (Dahlmann), og de islandske Rimeforfattere digtede af Bøgerne og ikke af Livet. Deres Arbejder ere ikke andet end de gamle Sagaer, omsatte på rimede Vers, — en Form, der i Regelen måtte harmonere slet med Stoffet, — en rent mekanisk Operation, hvorved det umulig kunde undgåes, at Ånden gik fløjten.

Således blev den Omstændighed, at Island havde været Arnestedet for en sterkt udviklet national Literatur i det 12te og 13de Århundrede, i en dobbelt Retning bestemmende for Islændingernes Åndsliv i den følgende Periode. Her var en stor Bogskat og en efter Tidens Lejlighed overordentlig udviklet Læselyst og literær Tradition. Derfor vedblev man at skrive endog da, når man egentlig ikke havde noget at skrive om. Island var i det 14de Århundrede fremdeles langt foran de øvrige skandinaviske Lande i Hensyn på Omfanget af den literære og poetiske Produktion. Men Islændingernes Åndsliv var på den anden Side bunden ved de mange Bøger, den sterke literære Tradition, så det kom til at ligge tilbage i Hensyn på Frihed og Friskhed. Også i de andre skandinaviske Lande kunde Visedigterne stundom hente sit Emne umiddelbart fra de skrevne Bøger;[77] men de behandlede dog i dette Tilfælde Stoffet på en friere Måde, idet de fandt Tilknytningspunkter for sin Skildring i de Begivenheder eller det Liv, der foregik rundt om dem; for de islandske Visedigtere var derimod Bøgerne alt. Den gamle Skaldekunst havde været altfor ivrigt og systematisk drevet på Island, til at den ikke her fremfor noget andet Sted måtte få en varig Eftervirkning; på en Tid, da nyere og lettere Versformer forlængst havde fået Indgang i Norden, kunde man dog ikke her bekvemme sig til at opgive den gamle Stads: Kenningerne og Eddulisten. Den islandske Visedigtning blev derfor i det Hele stiv og pedantisk og kom til at savne den poetiske Beåndelse, der udmerker såmange af Viserne fra de andre skandinaviske Lande.

Skjønt Norges literære Dekadence i det 14de Århundrede i Hovedsagen må føres tilbage til ganske de samme Grunde som Islands, fik den dog her en noget forskjellig Charakter. På Island blev den åndige Armodsdom for en Del dækket over ved en fortsat Pennetravlhed; man vedblev at læse og skrive, om man end ikke formåede at frembringe noget Originalt. I Norge derimod synes det, som om enhver Syslen med literære Ting rent blev aflagt i Løbet af det 14de Århundrede.[78] Tidligere havde man fulgt den på Island tilblevne historiske Literatur med Interesse; Kongesagaerne bleve hyppigt afskrevne i Norge, vistnok især til Brug for Stormændene; men de fleste af disse Afskrifter, såvidt man nu kjender dem, synes at tilhøre det 13de Århundrede og Begyndelsen af det 14de; efter dette Tidspunkt må den nationale historiske Literatur mere og mere være bleven lagt på Hylden, siden man ikke umagede sig med at tage nye Afskrifter af den. Også Oversættelsesarbejdet, der blev drevet med så stor Iver under Kongerne Håkon Håkonssøn, Magnus Håkonssøn og Håkon Magnussøn († 1319), lader til at være gået i Stå i den nærmestfølgende Periode, ja, der er Grund til at tro, at man ikke blot har ophørt at overføre nye Literaturverker i det norrøne Sprog, men at man efterhånden endog har ophørt at læse de eldre Frembringelser af denne Slags. Det ser ud som en fuldkommen Dvale eller Vintersøvn. Rent udslukt har dog Åndslivet ikke været. Man må antage, at en poetisk Produktion af en ny Art, der har fortsat sig indtil vor Tid og fået adskillig både Omfang og Betydning — en Visedigtning i de lettere, fra Tydskland stammende Former — begyndte omkring den samme Tid, da de sidste Spor af den gamle Literaturbevægelse synes at forsvinde.[79] Vi finde allerede i Tiden nærmest efter Reformationen omtalt norske historiske Viser om Alf Erlingssøn, Kong Håkon, den falske Margrete, og disse Viser ere for en Del endnu bevarede. Den islandske Rimedigtning går tilbage til Midten af det 14de Århundrede, og det må antages, at denne Digtart er kommen til Island over Norge, hvor den altså endnu tidligere har været kjendt og dyrket. Det fremgår af de eldste bevarede norske Viser, at man i Norge, ligesom på Island, ved at optage de nyere og lettere Versformer, har lempet disse noget efter Reglerne for den gamle Skaldekunst; på den anden Side er det klart, at Visedigtningen i Norge ikke på langt nær har havt en så «literær» og stiv Charakter som de islandske Rimer; den bevægede sig med større Frihed, hentede mere sit Stof fra Livet end fra Bøgerne, og fik derfor en rigere poetisk Gehalt. Men det hele Genre kom dog i en langt højere Grad til at fæste Rod i Danmark og Sverige end i Norge og er et langt mere betydningsfuldt Led i disse Landes Åndsudvikling end i den norske.[80] Det udbredte sig, som før nævnt, fra Tydskland til de nordiske Lande og har utvivlsomt allertidligst fundet Indgang i Danmark. En ny Literatur- eller Kulturstrøm afløste således den, der i det 12te og 13de Århundrede fik Betydning for Norden. Denne sidste kom vestfra, fra England og Frankrige, og for den lå Norge og Island nærmest, ifølge deres gamle historiske Forbindelser, medens Sverige og Danmark neppe blev berørt af den, ialfald ikke umiddelbart. Den nye Strøm kom derimod sydfra, og nu blev Norge det sidste i Rækken. Nu først er der Grund til at tale om Norges «afsides Beliggenhed».

I Løbet af det 14de Århundrede og under Indflydelse af de politiske og dynastiske Forbindelser mellem Rigerne blev, som før omtalt, den norske Romanliteratur bekjendt også i Sverige. Karlamagnus Saga, Didrik af Berns Saga, Artus-Romanerne oversattes eller bearbejdedes på Svensk, siden for en Del også på Dansk, og disse norrøne Verker fik således på en Tid, da de i Norge selv synes at være blevne glemte eller lagte tilside, en stor Betydning for Nabofolkene og fremkaldte hos dem den livligste Interesse og en udbredt literær Virksomhed. Denne Vexling eller Ombytning af Rollerne, hvorved Åndslivet synes at vågne i Danmark og Sverige, netop da det slukner i Norge, og hvorved Norge kommer til at ligge længst bagud, så at det kun gjennem Danmark og Sverige modtager Impulser fra det almeneuropæiske Åndsliv, medens det tidligere gik først og på egen Hånd tilegnede sig de store Kulturlandes toneangivende Literaturverker, hænger sammen med den forskjellige sociale Udvikling hos de tre skandinaviske Folk. Netop ved den Tid, da det gamle, fra Fylkesforfatningen stammende norske Aristokrati holdt på at opløse sig, fremtrådte Rigsadelen i Danmark og Sverige som en egen Stand og befæstede sit Herredøme over Stat og Samfund. Vi erkjende overalt, at en aristokratisk, over det øvrige Folk opløftet Klasse var det nødvendige Organ, uden hvilket Folkets historiske Liv ikke kunde vinde nogen samlet Styrke eller ytre sig på en selvstændig Måde. Norge havde havt den mest bevægede Historie og havde gået foran i Tilegnelsen af europæisk Åndsliv, fordi dets Samfundsforfatning indtil det 13de Århundrede var mere aristokratisk end Danmarks og Sveriges; det sakkede agterud for sine Naboer, fordi det efter det 13de Århundrede savnede en Adel, der i Magt og Tal kunde hamle op med den danske og svenske. Og vi skulle nu fremdeles erkjende, at denne Mangel og hint Fortrin hænger sammen som Årsag og Virkning, — at, når Norge i Unionsperioden var det mindst aristokratiske af de tre skandinaviske Lande, så kom det deraf at det forud havde været det mest aristokratiske.

Fodnoder

1

Keyser, Litteraturhist., S. 85—89.

2

Se Walter, Das alte Wales. — O’Curry, Manners and Customs of the ancient Irish. Vol. II.

3

Se Hallfreds Saga, Cap. 6 (Vigfussons & Möbius’ Fornsögur). Snorre, Hskr., Ol. d. H. S., Cap. 41.

4

Exempler ere Kongerne Harald Hårdråde og Magnus Barfod, Kale Kolssøn, Ragnvald Jarl, o. fl.

5

Landnámab., II. 1.

6

Se Gunnlaugs S. Ormst lslend Sög. II. S. 191. Jvtr. Munch, N. F. H. II S. 228—29.

7

Se Gudbr. Vigfussons Fort. til Eyrbyggja-S., S. XI og LII—LIII. — Samme i Safn. t.S. Isl., I. 340.

8

Man huske Olaf den Helliges Ord til sine Skalder før Slaget ved Stiklestad: „Skulut Þér hér vera ok sjá Þau tiðendi er hér gerast; er yðr Þá eigi segjandi saga til, Þvi at þer skulut frá segja ok yrkja um sidan“. Snorre, Hskr., S. 475.

9

Se især Keyser, Litteraturh., S. 399 ff, Munch, Antiquités Russen, I. S. 235—40.

10

Munch, Fort. til Snorres Olafs S. h. helga, Christiania 1853., N. F. H.,III.B. Maurer, Ueber die Ausdrücke etc. Storm, Snorres Historieskr. Hildebrand, Indledn. til Overs. af Snorre.

11

G. Vigfusson i Ann. f. Nord. Oldk. 1861, S. 236—36.

12

Se Maurer, Ueber die Ausdrücke etc., S. 7 og 54.

13

Maurer, Ueber die Ausdrücke etc., S. 6.

14

Dette er Gudbr. Vigfussons og Maurers Mening.

15

Når hans Autoritet påberåbes, er det vedkommende Chronologien.

16

Hvilket A. Gjessing, Undersøgelser over den norske Kongesagas Fremvæxt, I. S. I—6, mener. — Til Støtte for den Antagelse, at Are har udvidet og bearbejdet som særskilt Verk de i den oprindelige Redaktion af hans Islendingabók indeholdte Notitser vedkommende Norges Kongehistorie, i Lighed med hvad han gjorde med det Parti af samme, der omhandlede Islands Historie, anføres her, at Gunnlaug Munk og Heimskringla (Ungers Udg., S. 450) påberåber sig Ares „Bøger“ som Kilder for Norges Historie, medens dog den bevarede Redaktion af Islendingabók ikke kan indeholde noget mere vedkommende denne, end hvad der fandtes i den tabte. Men på et sådant enkelt Udtryk kan der neppe lægges nogen Vegt. Derimod måtte det vel kaldes besynderligt, at et sådant Verk af Are, om det havde existeret, skulde være sporløst forsvundet, eller at der ingen bestemt Etterretning skulde have været bevaret derom, når man erindrer, hvilken overordentlig Anseelse Are nød som den, der havde begyndt Literaturen, og hvis lærde Granskning over Chronologien — netop det svage Punkt i de mundtlig overleverede historiske Efterretninger — havde været alle følgende Sagaforfattere til såmegen Nytte.— Det ovenfor citerede Sted af Heimskringla, hvor Ares „Bøger“ påberåbes, lyder således: „þessa grein konungdóms hans ritaði fyrst Ari prestr þorgilsson .... er bæði var sannsögull, minnigr ok svá gammall maðr, at hann mundi þá menn ok hafði sögur af haft, er þeir váru svá gamlir, att fyrir aldrs sakir máttu muna þessi tidendi, svá sem hann hefir sjálfr sagt i sinum bókum, ok nefnda þá menn til, er hann hafði fræði af numit.“ Her er det bestemt antydet, at Are også i hvad han skrev over Norges Historie fulgte den samme Fremgangsmåde, som vi se han har fulgt i sin Islendingabók, og heraf følger igjen, at hans „konungaæfi“, endog om vi tænke os den udvidet og bearbejdet som særskilt Skrift, alligevel må have bevaret sin Form af en Samling af (mest) genealogiske og chronologiske Notitser, der ikke havde nogen Lighed med de senere Sagaer.

17

I Ågrip, Odd Munks Olaf Tryggvessøns Saga, Olaf den Helliges legendariske Saga sees de citerede Skaldevers oftere at være mistydede og urigtigt oversatte. Se t. Ex Munch’s Udg. af Ágrip i Samll. t. d. Norske Folks Spr. og Hist., II. S. 274—75. Munch’s Udg. af Odd Munk, Cap. 58, jvfr. Bemerkn. S. 103 — 4. — Snorre, den grundige Kjender af Skaldepoesien, forstår ganske anderledes at finde Rede i de flokede Skaldeudtryk. Han opstiller desuden som Regel, at Kvadene kun, forsåvidt som de ere samtidige med de skildrede Begivenheder, kunne gjelde som fuldt pålitlige Kilder. „Tókum vér þar mest dœmi af þvi, er sagt er i þeim kvæðum, er kveðin váru fyrir sjå fum höfðingjunum eða sonum þeirra, tökum vér þat allt fyrir satt, er i þeim kvæðum finnst um ferdir þeira eða orrostur (Hskr., Prol., S. 2). — Jvfr. Storm, Snorres Historieskr., S. 91.

18

Jvfr.Gjessing, Kongesagaens Fremvæxt, I. S. 112—113.

19

Se G. Vigfussons Fort. til Eyrbyggja-S., S. XII—XIII.

20

Se Prologen til den større Olaf den Helliges Saga, Chra. 1853.

21

„Det er hos dem, at Erindringen om disse Begivenheder fornemmelig troes at leve“.

22

Maurer, Ueber die Ausdrücke etc., S. 160—65, 216—18.

23

Munch, N. F. H., III. S. 1038-39. Storm, Årb. f. N. Oldk. 1871, S. 424—25.

24

Thjodr., Cap. 11: sumpsit secum viros etc. Ågr., Cap. 16: oe hafþi með ser etc. Th., Cap. 14: Ibi tunc qvidam dicunt etc. Ågr., Cap. 17: Sumer menn geta etc.

25

Munch’s Udg., Capp. 16 og 60. Udg. i Fornm. Sög. X. B. Capp. 23 og 69.

26

Jvfr. G. Storm, De eldste Forbindelser mellem den nordiske og den islandske historiske Literatur, Chra. Vid.-Selsk. Forh. 1875, S. 210 ff.

27

Cap. 1.

28

G. Storm, Om Indskuddene i „Fagrskinna“, Chra. Vid.-Selsk. Forh. 1875.

29

Odd Munk, Munchs Udg., Cap. 60. Hermed overensst. Cod. Arnam. Cap. 69.Fm. Sög., X. S. 361. Brudstykket af den 3die Recension har istedetfor „Sverrir“ — „snotrir menn“. At „Sverrir“ her er den rette „Læsemåde, viser Maurer, Ueber die Ausdrücke etc., S. 66—67.

30

Se Prologen til den større Olaf den Helliges Saga (Chra. 1853): „Veit ek at sva man þykkja ef utanlanz komr sia frasøgn sem ek hafa mjok sagt frá islenzkum monnum en þat berr til þess at islenzkir menn þeir er þessi tiðindi sa eða heyrdu baru hingat til lanz þessa frasagnir ok hava menn siðan at þeim numit.“

31

Se C. A. E. Jessen, Bidrag til nordisk Oldhistorie.

32

Se Maurer, Höpfner & Zachers Zeitschr. f. Deutsche Philol., I. S. 46 ff. Sammes Island, S. 467—68.

33

Maurer, Ueber die Ausdrücke etc., S. 55.

34

Norges gl. Love, I. 111—115. Jvfr. Munch. N. F. H, II. S. 1043, A. 2.

35

Flateyjarbók, III. Fort. S. XX—XXI.

36

Se Maurer, Die Entsteh. d. ö. Frostuþ., S. 75—80.

37

Maurer, Die Entsteh. d. ä. Gulaþl., S. 74. Die Entst. d. ä. Fþl., S. 82—83.

38

Munch, N. F. H., II. S.636. G. Vigfusson, Eyrbyggja-S., Fort. S. XXXVIII. Man sammenligne Are Frodes Islendingabók med de eldste Brudstykker af Gulathingsloven, Norges gl. Love, I. III—115. Are har „siþan“, „eþa“, „manoþr“ etc., Gulathingslovens Brudst. „siðan“, „eða“, „manaða“ etc. — „Inoder Auslaut þ, ein sicheres Kennzeichen von isländischen Handschriften, findet sich nie in norwegischen, die stets ð in In- und Auslaut aufweisen (Vigfusson, anf. St.).

39

Nordm. Lit. og Vid., S. 30—39.

40

Se 1ste Del.

41

I Hensyn på de danske Provinciallove er det erkjendt, at de ere affattede i tre temmelig bestemt afvigende Mundarter. Se t. Ex. N. M. Petersen, Bidrag til Dansk Lit.-Hist., 2den Udg., I. S. 59—60. „Landskaberne havde hver sin Dialekt; Lovene (d. e. den skånske, sjellandske, jydske Lov) ere affattede hver i sin, et almindeligt Skriftsprog var slet ikke til.“ I Hensyn på de svenske Provinciallove har det samme været antaget af Petersen, Danske, Norske og Svenske Sprogs Hist., II. S. 104—5: „Næsten hver er forfattet i sin Mundart“; ligeledes af Lyngbye (Antiqv. Tidskr., 1858—60. S. 235 ff.), der dog indrømmer, at der kun er meget liden Forskjel mellem Sproget i de forskjellige Love. Derimod søger J. E. Rydqvist (Svenska Språkets Lagar, IV. S. 153 ff.) at vise, at man i de svenske Landskabslove (udenfor Gotlandslagen) ikke såmeget gjenkjender de tilsvarende Dialekter, som en for dem alle fælles Sprogform, et Slags „fornsvenskt skriftspråk“ (forsåvidt overensstemmende med Munch, Forn-Svenskans och. Forn-Norrskans Språkbyggnad, Fort. S. XLII), om hvilket han dog erkjender, at det har været „underkastadt en osäkerhet och vaklan, som kan ega många anledningar“. Jvfr. samme Forf. IV. S. 3—4, hvor han, i Modsætning til de norsk-islandske Håndskrifter, fremhæver de eldste svenskes „Regelløshed“ og vaklende Skrivemåde.

42

Landn., I. 11. III. 9. G. Vigfusson, Safn t. S. Isl., I. 240. 264—65. Hallfred Vandrådeskalds Saga (Vigfusson & Möbius, Fornsöogur, S. 83). Egils S., o. fl. St.

43

Den eldste grammatiske Afhandling i den yngre Edda fra c. 1150. Det såkaldte Stjørnu-Odda-tal fra det 12te Årh. G. Vigfusson, Fort. til Bárðdar S. Snæfellsáss. S. VII.

44

Se Gammel norsk Homiliebog udg. af Unger, Fort.

45

Maurer, Ueber die Ausdrücke etc., S. 9.

46

Munch, N. F. H, II. S. 104—41. Storm, Om Snorre, S. 17—18.

47

Maurer, Ueber die Ausdrücke etc., S. 168—69.

48

Se t. Ex. Munch i Fort. til den større Olaf den Helliges Saga, S. XXIV. Keyser, Litteraturhist., S. 456—59.

49

Alle nu kjendte Håndskrifter af de Sagasamlinger, som man plejer benævne „Fagrskinna„ og „Heimskringla„, have således, på et enkelt nær, hørt hjemme i Norge. Omvendt mange Håndskrifter af Kongespejlet, Thidriks Saga o. s. v. på Island.

50

Se t Ex. Maurers Anmeldelse af Keysers Litteraturhistorie i Høpfner & Zacher’s Zeitschr., J. B.

51

Af Registraturen over Archivsagerne på Akershus 1624 sees, at der da endnu forefandtes Breve fra Midten af det 12te Århundrede. Munch, N. F. H., II. S. 1043.

52

Jvfr. Keyser, Litteraturhist., S. 578.

53

Samlinger til d. n. F. Spr. og Hist., 5te Bind. Jvfr. Munch, N. F. H., 2den Hovedafd., I. S. 114.

54

Se N. M. Petersen, Bidrag t. d. d. Litteraturhist., 2den Udg., I. B.

55

Se G. Storm, Sagnkredsene om Karl den Store og Didrik af Bern, S. 181.

56

Tidsskrift for Philologi og Pædag., V. S. 85.

57

Storm, Om Eufemiaviserne i Tidskr. f. Philol, og Peedag., 2den Række, I. S. 23 ff. Samme, Sagnkredsene om Karl den Store og Didrik af Bern. Jvfr. Ann. f. Nord. Oldk. 1850, S. 114 ff.

58

C. Säve, Om Språkskiljaktigheterne i Svenska och Islandska Fornskrifter, 1861. S. 15—16.

59

Således er „Strengleikar eða Ljódabók„ bevaret i en Afskrift, der ikke synes at være yngre end 1240, medens Originalen, de franske „Lais“, neppe er eldre end 1220. (Se Fortalen til Keysers & Ungers Udg.). Bevers Saga er en Oversættelse af det franske Digt Beuve d’ Hanstone, der er forfattet i Begyndelsen af det 13de Århundrede, medens Sagaen efter Sproget må henføres til Håkon Håkonssøns Regjering (Storm, Sagnkredsene om Karl den Store etc., S. 13). Jvfr. Munch, N. F. H., III. S. 1027—28.

60

Ann f. N. Oldk., 1857. S. 157.

61

Strengleikar eða Ljóðabók, Fort. S. XII. S, 1.

62

Se Maurer, Ueber die Ausdrücke etc., S. 224.

63

Keyser, Litteraturh., S. 536—37. Maurer, Ueber die Ausdrücke etc., S. 212—13.

64

„Han havde megen Moro af gode Fortællinger og lod oversætte mange Riddersagaer fra Græsk og Fransk på Norsk“. Keyser og Unger, Fort. til Strengleikar, S. XI.

65

Baronen Bjarne Erlingssøn af Bjarkø, der opholdt sig i Skotland 1286—87, fandt her Fortællingen om. Fru Olif og Landres udsat på Engelsk, hvilken han førte med sig hjem og lod oversætte på Norsk. Keyser, Litteraturhist., S. 576. Storm, Sagnkredsene om Karl den Store, S. 65—66.

66

Munch, N. F. H., IV. 2. S. 651; 2den Hovedafd., I. S. 90, II. S. 158 o. fl. St.

67

Se Keyser & Unger, Fort. til Barlåms ok Josaphats Saga, Fort. til Strengleikar. Munch, N. F. H., III. S. 1027—1028.

68

Se Unger, Fort. til Thidriks-S., S. IV.

69

Se om Karlamagnus-Saga Storm, Sagnkredsene om Karl den Store etc., S. 57.

70

Max Müller, Science of Language.

71

Munch, N. F. H., 2den Hovedafd., I. S. 596-599.

72

Man sammenligne t. Ex. Vatnsdœla-Saga med t. Ex. Eyrbyggja-S. eller Laxdœla-S., eller den yngre Recension af Karlamagnus-S. med den eldre.

73

Se Munch, N. F. H., IV. 2. S. 649—51 om Arnes og Laurentius’s Sagaer.

74

Keyser, Litteraturhist., S. 339.

75

Eystein Asgrimssøns „Lilja“.

76

H. Einarsen, Hist. litt. Isl, S. 76 ff

77

Se Storm, Sagnkredsene om Karl den Store etc.

78

Se Munch, N. F. H., 2den Hovedafd., I. S. 362—64, 932—34.

79

Se Storm, Sagnkredsene etc., S. 212—13.

80

Se Munch, Samlede Afhandlinger, III. S. 384 ff.

VIII.

Udviklingen af en Rigsadel eller Tjenstadel i Danmark og Sverige. — Spor af tilsvarende Dannelser i Norge.

DANMARKS og Sveriges Historie indtil det 13de Århundredes Slutning frembyder ikke på langt nær Billedet af en så voldsom indre Gjæring som Norges i det samme Tidsrum. Udviklingen i disse Lande havde i det Hele et jævnere Løb. Modsætningerne trådte ikke så skarpt frem; Folket udgjorde en mere ensartet Masse; den lokale Selvstyrelse havde ikke så sterkt udviklede Organer; Kongedømet indtog måske en mindre fremtrædende Holdning, men var på samme Tid mindre personligt, mindre skarpt begrændset i Hensyn på sit Område.

Disse Forhold førte igjen til Dannelsen af en Stat, der var mindre velordnet end den norske, men som på den anden Side havde langt større Fylde og en bredere Grund at stå på, og som i en ganske anden Forstand havde optaget i sig det hele Samfund; ved dem var givet en gunstig Jordbund for Udviklingen af en Tjenstadel, svarende til den, der længe forud var blevet herskende Stand hos de sydgermaniske Folk, medens en Adel af denne Art aldrig vilde fæste rigtig Rod hos Nordmændene.

For Danmarks Vedkommende er der, som vi allerede før have fremhævet,[1] i Kilderne neppe noget Spor af en af Kongedømet uafhængig Høvdingmagt, der repræsenterede Selvstyrelsen i Folkets engere Kredse, og som hvilede enten på Folkevalg eller på en i Ætterne nedarvet Ret. Det synes, som at allerede i den eldste historiske Tid Ledelsen af Forhandlingerne på Thingene helt og holdent var gået over i Hænderne på de kongelige Tjenere eller Ombudsmænd. Vistnok gjaldt i Danmark som i Norge den gamle Sætning, at Kongen giver Loven, men Folket tager ved den; men denne Indskrænkning af den kongelige Magtfuldkommenhed kunde ikke have såmeget at betyde, hvor Folkets Selvstyrelse savnede en særskilt Repræsentation. Faktisk, om end ikke retsligt, var det Kongen, der rådede for det hele Land; hans Magt var ikke uindskrænket, men Grændserne savnede Skarphed, og der var ingen, som med tilstrækkeligt Eftertryk kunde påse, at de bleve overholdte. Det danske Enekongedøme var urgammelt; dets Oprindelse falder bagenfor al Historie; i Folkets allereldste, halvt mythiske Traditioner havde det sin Plads og syntes uadskilleligt fra Tilværelsen af en særskilt dansk Nationalitet. Deraf fulgte, at det ikke kunde have en så rent personlig Charakter, at det ikke kunde stå i et så brat Modsætningsforhold til Folket og Folkets Selvstyrelse, som Tilfældet var i Norge; det måtte fremtræde fra først af mere som en Institution, en Repræsentation af det hele Samfund, end som en exklusiv Ættebesiddelse, en personlig Ret, der tilkom Medlemmerne af en vis Æt. I Hensyn på Thronfølgen gjaldt vistnok i Danmark i den eldste Tid som hos andre germaniske Folk et Slags Blanding af Arveret og Valgret, idet ved en Konges Død hans nærmeste Arving ansåes for at have et Krav på Thronen efter ham, medens dog dette Krav først måtte anerkjendes eller stadfæstes af Folket for at træde i Kraft. Men på den anden Side synes Rigets eller Kongedømets Enhed og Udelelighed at have været et hævdet Princip i Danmark, så langt man kan komme op i Tiden:[2] efterlod en Konge flere Sønner, blev dog kun en af dem Faderens Eftermand på Thronen; Danmarks Historie frembyder intet Sidestykke til den i Norge siden Magnus den Godes og Harald Hårdrådes Tid så hyppige stedfindende Fællesstyrelse af flere samtidige Konger, — hvilket noksom godtgjør, at den privatretlige Charakter, der udmerkede det norske Kongedøme, ikke på langt nær tilhørte det danske i samme Grad.

Heraf kan man nu igjen med Sikkerhed slutte, at Tjenstforholdet til Kongen må i og for sig have havt langt mere at betyde i Danmark end i Norge, at det i Danmark langt lettere og langt tidligere end i Norge kunde blive et Middel, hvorved visse Familier opnåede Anseelse, Indflydelse, aristokratisk Forrang fremfor de andre. Vel finde vi også den danske Konges Ombudsmænd omtalte på en Måde, der tyder på, at de i den eldste Tid mere have optrådt som eller gjeldt som hans private Tjenere end som Repræsentanter for den offentlige Myndighed, idet de kaldes hans «villici» eller «Bryder», — en Benævnelse, der fuldkommen svarer til Årmændenes i Norge, — og idet de, ligesom disse, synes at have været kongelige Gårdsfogder eller Godsforvaltere, på samme Tid som de varetog sin Herres øvrige Anliggender, oppebergede hans Skatter eller de ham tilfaldne Bøder og optrådte på hans Vegne ved de offentlige Thingforhandlinger.[3] Men det er klart, at denne sidste, mere anselige og hædrende Side af de kongelige Tjeneres Stilling måtte have såmeget lettere for at gjøre sig gjeldende, jo mere Kongedømet selv opfattedes som en offentlig Institution, og jo mindre skarpt begrændset Området for dets Myndighed var. Man finder heller ikke, at den danske Konges Ombudsmænd, endog om de stundom vare hans private Godsforvaltere eller Bryder ved Siden af at repræsentere ham i Retspleje og Administration, have været Gjenstand for en slig Ringeagt og social Tilsidesættelse, som de norske Årmænd, efter Sagaernes og Lovenes samstemmige Vidnesbyrd, vedbleve at være langt frem i den historiske Tid. Det lader tvertimod til, at disse «Bryder», trods det Begreb af et privat Tjener- eller Tyendeforhold, der fra først af klæbede ved deres Navn og Stilling, har — ligesom de såkaldte «ministeriales» inden det frankiske Rige — kunnet hæve sig til at blive både mægtige og ansete Mænd.[4] De stod ikke, som Årmændene i Norge, ligeoverfor en talrig og tætsluttet Ætteadel, der beherskede Opinionen og var istand til at holde nede enhver «homo novus», hvor yndet han end kunde være hos Kongerne, og hvor vigtige end de Sysler kunde være, der bleve ham overdragne. Deres Embedsmyndighed var ikke, som Årmændenes, en halv, – delt med Selvstyrelsens arvelige Repræsentanter; de havde i Udøvelsen af sin Magt ingen ved Siden af sig og ingen over sig uden Kongen alene. Jo mindre overhovedet den gode Byrd havde at sige i et Samfund, jo højere måtte til Gjengjeld Tjenesten kunne hæve sin Mand. Der er intet Spor af, at man i Danmark nogensinde har kjendt en lignende skarp Skilnad som den, der bestod i Norge mellem visse offentlige Verdigheder eller Embeder i Kongens Tjeneste, der vare forbeholdte de fornemme Ætter, og andre, som enhver Mand af god Æt anså det for under sin Stand at overtage. Den danske Konge har vistnok havt det i sin Magt at stille endog den mest lavættede Mand på en hvilkensomhelst Plads i sin Tjeneste; omvendt har neppe nogen kunnet holde sig for god til at blive hans «Mand» i Lighed med de norske Herser og Høvdinger, for hvem dette stundom gjaldt næsten som enstydigt med at blive en Træl, og Kongetjenesten bragte her såmegen Magt og Anseelse, at alle medfødte sociale Fortrin bleve for intet at regne i Sammenligning dermed, og at de Familier, der engang gjennem Tjenstforholdet vare optagne blandt Kongens Omgivelser, kunde, om de end fra først af havde indtaget de forskjelligste Trin på den sociale Trappestige, alligevel snart komme til at gjelde for jævnbyrdige sig imellem og højerestillede end alle andre.

Således kunde det ske, at der i Danmark, i det samme Tidsrum, i hvilket det norske Fylkesaristokrati brød sin Kraft under en Række Kampe mod Kongedømet, stille og umerkeligt voxede frem et Aristokrati af en helt forskjellig Art, hvis Magt var bygget på en anden Grund og næredes af andre Kilder. Vi møde allerede i det 12te Århundrede, på Valdemar den Stores Tid, en Klasse af mægtige Mænd eller Ætter, der udgjorde et virkeligt Aristokrati og spillede en dominerende Rolle i det offentlige Liv; vi høre om Bondeopløb, fremkaldte ved de Stores Undertrykkelse; vi se Aristokratiet ved slige Lejligheder stå som en Mand ligeoverfor den menige Almue; vi se det optræde ved Kongevalg eller andre offentlige Forhandlinger som en Stand for sig og øve den afgjørende Indflydelse.[5] Hvorledes denne Adel har udviklet sig, lader sig ikke forfølge i det Enkelte. Det er rimeligt, at den for en stor Del har bestået af Ætter med gammel Anseelse; Kongerne have selvfølgelig også i Danmark søgt at knytte til sig de mest fremragende Mænd blandt Folket ved at optage dem i sin Hird eller overdrage dem sine Sysler; men Side om Side med disse «gamle» Ætter stod utvivlsomt en Række nye, der havde hævet sig fra intet ved Kongetjenesten. Og at denne — at Forholdet til Stat eller Konge, ikke en i Ætterne nedarvet uafhængig Anseelse og Indflydelse, — var det Grundlag, hvorpå dette Aristokrati som en Helhed havde bygget sin Magt, at det var en Tjenstadel og ikke en Byrdsadel: er tydeligt af mange Tegn.[6] Dermed hænger det sammen, at det fra først af synes at have stået i en så skarp Modsætning til det øvrige Folk, at det — modsat det norske Lendermandsaristokrati i dets Velmagtsdage — var Gjenstand for Almuens Had og Uvilje.[7] Fremdeles, at det ved sin tidligste Fremtræden stod så tæt sammen om Kronen, at det syntes at være et med denne, — at det var progressivt, at det stadig syntes at voxe i Tal og Magt, eftersom Staten befæstede sig og den centrale Administration vandt Råderum på den lokale Selvstyrelses Bekostning.

Vi se det, som sagt, allerede ved Midten af det 12te Århundrede, i Valdemar den Stores Tid, fremtræde på en umiskjendelig Måde; men sin rette Styrke, sin rette Afslutning som en særegen, fra det øvrige Folk skarpt udsondret Stand opnår det dog først efterhånden i den følgende Periode. Hvad der især bidrog til at fremskynde denne Udvikling, var Rytteriets voxende Betydning for Krigsvæsenet. Allerede Kong Nils og hans Søn Magnus havde tabt Slaget ved Fodevig i 1134 mod Erik Emune væsentlig af den Grund, at denne havde Rytteri, de ikke. Det blev herefter en Hovedopgave for Kongerne at skaffe sig et såvidt muligt talrigt og veløvet Rytteri, og for at opnå dette måtte de søge at knytte til sig enhver, der havde Evne og Vilje til at påtage sig den kostbare og besværlige Ryttertjeneste, gjøre ham til sin Hirdmand eller håndgangne Mand og tilstå ham de dermed følgende Privilegier eller Forleninger af Kronens Jordegods. I Jydske Lov møde vi den kongelige Hird i denne nye udvidede Skikkelse; den var blevet en stående, over det hele Land udbredt Hær. Medlemmerne af denne Hær — de såkaldte Herremænd, homines dominorum[8] — vare fritagne for Skat og anden offentlig Byrde, Ægt og Arbejde o. s. v. af al den Jord, som de selv drev eller lod drive ved Bryder, hvormeget det end kunde være, og forsåvidt de ikke ejede en «fuld Plovs Land», måtte de også fæste eller leje, hvad der manglede dem heri, uden at svare nogen offentlig Byrde deraf. Til Gjengjeld skulde de være forpligtede til at fare i Leding, når Kongen krævede det, på egen Kost og med Hest og fuld Rustning. I Jydske Lov har Forholdet mellem Kongen og hans Herremænd eller håndgangne Mænd endnu bevaret noget af sin oprindelige rent personlige Charakter. Det var endnu ikke blevet i streng juridisk Forstand arveligt; det forudsættes endnu, at Herremanden, ved at undlade at opfylde sin Ledingspligt, trådte tilbage i sin forrige Stand og blev «Innebonde», eller at en Herremands Jordejendom ved hans Død atter blev skattepligtig, idet hans Arvinger ikke indtrådte i det samme Tjenesteforhold, hvori han havde stået. Grændserne mellem «Frie» og «Ufrie» vare altså endnu i nogen Grad flydende. Men på samme Tid vise dog Udtrykkene i Jydske Lov, at det allerede da var det Sedvanlige, at Herremandens Stilling og Rettigheder gik over fra Fader til Søn,[9] og i den følgende Periode blev denne Arveovergang efterhånden slået fast som ufravigelig Regel. Samtidig bleve Herremændenes Privilegier stadig forøgede, medens de tilsvarende Forpligtelser stadig indskrænkedes. Deres Skattefrihed blev i det 14de Århundrede udvidet til at gjelde ikke blot det Jordegods, som de selv drev eller lod drive for egen Regning, men også, idetmindste delvis, det, som de lejede bort, og der tilstodes dem, efter en stadig stigende Målestok, Ret til selv at oppeberge Sagefald eller Bøder af sine Fæstebønder. Disse Privilegier indeholdt den sterkeste Opfordring for Herremændene til at forøge sit Jordegods og gav dem tillige en økonomisk Overlegenhed ligeoverfor de menige Bønder, hvorved de ofte bleve satte istand til at tvinge disse til at afstå eller afhænde sine Gårde. Oprindelig var den sociale Afstand mellem begge Klasser liden eller ingen; en Bonde kunde eje ligesåmeget eller mere end en Herremand; endog om Erkebiskop Absalon, der hørte til en af Landets eldste og mest ansete Familier, er det berettet, at hans Fædrenegård kun var et Bol (en Lod i en Landsby);[10] — eller forsåvidt Herremændene ejede mere Jord end den, de selv beboede og drev, var det ialfald i Regelen Strøgods, mindre Lodder, spredte om i forskjellige Landsbyer. Men efterat de voxende Privilegier havde sikret dem en afgjort økonomisk Overlegenhed, lagde de an på at samle det Spredte ved Kjøb og Mageskifter; der opstod sammenhængende Godser og store Herregårde, som bleve drevne ved Hjælp af de omboende Bønder, der havde måttet afhænde sit Jordegods til Herregårdens Ejer og vare blevne dennes Ugedagstjenere eller arbejdspligtige Fæstebønder. Den talrige Indvandring af tydsk Adel og Indførelsen af Riddervæsenet efter tydsk Mønster med Titler og adelige Våbenskjolde og Familienavne bidrog til at fuldende den skarpe Skilnad mellem begge Klasser.[11] Oldtidens demokratiske Bondestand havde delt sig i to Grene, der stedse fjernede sig mere fra hinanden:[12] jo højere den ene steg, jo dybere sank den anden, og det ene var en Følge af det andet. Jo mere Herremændenes Privilegier forbedredes, og jo mere af Landets Jordegods der kom i deres Besiddelse og derved unddroges de offentlige Skatte- og Arbejdsbyrder, desto tyngre måtte disse Byrder falde på det tiloversblevne Bondegods, som ikke havde Del i de tilståede Friheder. Herremændene forøgede stadig sit Jordegods og samlede det til større sammenhængende Helheder; Bondegodset var derimod Gjenstand for en stadig videregående Udstykning, idet Bolene deltes mellem flere Arvinger, og jo mindre således den enkelte Bonde kom til at eje, jo mindre var han istand til at modstå Trykket af Herremændenes økonomiske Overlegenhed og til at hævde sin selvstændige Ejendom ligeoverfor denne. Danmark, der i den eldste historiske Tid vistnok var det mest demokratiske af de skandinaviske Lande, hvor Jorden, ifølge den overalt gjennemførte Landsbyforfatning, var jævnest fordelt mellem de frie Husfædre, blev på denne Måde det mest aristokratiske og havde allerede ved Begyndelsen af det 14de Århundrede en talrig Adelsstand, der var i Besiddelse af en stor Del af Landets Jordegods, og som ved sine befæstede Borge, sin finere Levemåde, sine Titler og Skjolde, sin bedre Bevæbning, sine vidtstrakte sociale og politiske Forrettigheder udsondrede sig på det skarpeste fra den menige Bondealmue.

Det var Kongedømet, der selv havde opelsket denne Adel. Herremænd, kongelige Bryder og Ombudsmænd, der mod Forleninger af Kronens Gods overtog at varetage dens Interesser, alle de Elementer, hvoraf det senere herskende Aristokrati havde dannet sig, vare oprindelig intet andet end Kongens Organer, de lange Arme, hvorved han omspændte det hele Samfund, greb ind allevegne og sprængte de gamle selvstyrende Kredse fra hverandre. Vi se derfor gjennem lange Tider Aristokrati og Kongedøme at stå tæt sammen og at gå frem i Fællesskab. Men, eftersom Aristokratiet vinder Styrke, vender det sig mod sit eget Ophav.[13] Det forener sig med Geistligheden, og begge indtage efter Midten at det 13de Århundrede en udfordrende eller ligefrem fiendtlig Stilling ligeoverfor Kongemagten, til hvilken de begge forud havde støttet sig. Kongerne søgte, som naturlig, sine Rådgivere blandt dem, der hørte til deres Hof eller vare deres håndgangne Mænd; det beroede fra først af helt og holdent på deres eget Forgodtbefindende, hvem de vilde vælge til at rådføre sig med, og hvorvidt de vilde tage Hensyn til de dem givne Råd; men under Indflydelse af den nyere Tjenstadels voxende Velde kom disse kongelige. Rådgivere efterhånden til at danne et fast afsluttet Kollegium, og der tillagdes dem nu en selvstændig Andel i den øverste styrende Myndighed; de benævntes allerede i Begyndelsen af det 14de Århundrede Rigens istedetfor, som før, Kongens Råd, og der tales allerede nu i offentlige Aktstykker ikke blot om deres «Råd», men også om deres «Samtykke» ved foretagne Regjeringshandlinger.[14] Man finder Spor af, at Kongerne allerede i det 12te Århundrede stundom have sammenkaldt, foruden sine nærmeste Omgivelser, også de øvrige håndgangne Mænd rundt fra hele Landet, ialfald de fornemste af disse, tilligemed de fornemste af Geistligheden til større Rådsforsamlinger, på hvilke vigtige Statsanliggender bleve drøftede.[15] Også dette har vistnok været et af de Midler, hvorved Kongedømet tilegnede sig den Souverainetet, der oprindelig hvilede hos de til Thinge forsamlede Bønder. Det forhøjede sin Glands ved at optræde omgivet af hele den talrige Skare af sine Vassaller og Tjenere, og Beslutninger, der vare tagne i Samråd med en Flerhed af Rigets mest ansete og indflydelsesrige Mænd, havde i og for sig såmegen Vegt, at man kunde spare sig den langsomme og besværlige Vej: at forelægge dem til Folkets Vedtagelse på Landskabsthingene. Men disse Forsamlinger, som efter sin Sammensætning oprindelig kun kunne have været rådgivende, hævede sig efterhånden til selv at blive souveraine. Det blev Skik, at også Deputerede fra Kjøbstadsborgerne og Bønderne afgav Møde ved dem, og de benævntes nu Rigsdage eller Danehof (parlamentum generale Danorum) og gjaldt som repræsentative for det hele Folk, medens de gamle Landskabsthing, på hvilke enhver fri Mand havde Ret til at møde og afgive Stemme, trådte rent i Skyggen. På Rigsdagene eller Danehoffene forhandledes alle vigtigere politiske Spørgsmål, såsom Kongevalg, Krigstog, Udferdigelsen af nye Love, Pålæg af Skatter eller andre offentlige Byrder m. m.; hvad man her blev enig om, ansåes som vedtaget på hele Folkets Vegne og var bindende for alle, og da de Deputerede for Borger- og Bondestanden kun vare tilstede for et Syns Skyld, medens Adelen i Forening med den højere Geistlighed havde den ene afgjørende Stemme, var det i Virkeligheden disse Stænder, hvem den politiske Souverainetet, der engang havde hvilet hos Landsthingene, omsider kom til at tilfalde. Rigsdagene bleve den store Løftestang for Adelens Velde, hvorved den hævede sig til en selvstændig Statsmagt, og disse Forsamlinger, der fra først af havde været en Støtte for Kongedømet, en Udfoldelse af dets Magt, drog nu stadig knappere Grændser om det og gjorde det afhængigt af sine egne Tjenere. Det er ovenfor nævnt, at den eldste Regel for Thronsuccessionen i Danmark var en Blanding af Arveret og Valgret, idet den afdøde Konges eldste Søn eller nærmeste Arving gjaldt som selvskreven til at succedere ham, medens hans Ret dog først måtte højtidelig stadfæstes af Folket, inden han kunde tiltræde Regjeringen. Denne Stadfæstelse af Kongsemnets Ret blev, som de øvrige Ytringsformer af Folkets politiske Souverainetet, efterhånden overført fra Folket til Adelen, fra Landskabsthingene til Rigsdagene, og gik i Sammenhæng dermed over til en ligefrem Valgret. Man holdt sig vel fremdeles i Regelen til nærmeste Arving; men denne gjaldt ikke længer for at være selvskreven, så at han kun under særegne Omstændigheder kunde sættes tilside; det blev anerkjendt som Regel, at den egentlige Adkomst til Thronen var Valg og ikke Arv; man begyndte at knytte visse Betingelser til Valget, og tilsidst måtte Kongsemnet, for at opnå at blive hyldet, finde sig i at underskrive en formelig Valgkapitulation eller Håndfæstning, hvorved han sikrede de herskende Rigsstænder, Adelen og Geistligheden, særligt den førstnævnte, mere og mere vidtstrakte Rettigheder og bandt sine egne Hænder i sågodtsom enhver Retning. Den første danske Håndfæstning er, som bekjendt, Christopher den Andens fra År 1310, og fra nu af kan man sige, at Forholdet mellem Kongedøme og Adel er fuldkommen vendt om. Det er Adelen, der fra nu af optræder som Landets rette Souverain. Den vælger Kongen og foreskriver ham de Vilkår, på hvilke han skal styre. Kongen er næsten ikke mere end dens Red skab eller Repræsentant og har stående ved Siden af sig et Udvalg af de fornemste Adelige, der deltager på en selvstændig Måde i Administrationen og våger over, at han ikke forgriber sig på Adelens Privilegier eller overskrider de Grændser, der ere dragne om hans Myndighed.

Dette var Tingenes Tilstand i Danmark i Begyndelsen af det 14de Århundrede. I Sverige møde vi en politisk Udvikling, der på en Måde danner en Overgang mellem Danmarks på den ene Side, Norges på den anden.[16] Kongedømet og Stammernes Forening under en fælles Statshøjhed synes i Sverige, ligesom i Danmark, at gå op til et langt forud for den sikre Historie liggende Tidspunkt. På den anden Side synes det svenske Kongedøme langtfra i samme Grad som det danske at have koncentreret hos sig den offentlige Myndighed, medens Selvstyrelsen i Folkets engere Kredse trådte sterkere frem. Forsåvidt stå Sverige og Norge nærmest sammen ligeoverfor Danmark. Men Selvstyrelsen i Sverige havde, i Modsætning til Norge, bevaret sin oprindelige demokratiske Charakter; den var og vedblev at være repræsenteret af valgte Høvdinger, ikke, som i Norge, af arvelige, og havde derfor ikke hist som her kunnet afføde et virkeligt Aristokrati, — en særegen, over det øvrige Folk stående Klasse, udmerket ved visse sociale Fortrin eller ialfald ved Højfornemhedens faste Former og Traditioner. Såmeget raskere og mere uhindret kunde Udviklingen af en til Konge- og Statstjenesten knyttet Adel foregå; dennes Plads i Samfundet var ikke forud optaget af et Aristokrati, hvis Magt og Indflydelse havde sin Rod i ganske andre Forhold, og som skyggede over det øvrige Folk, så dets fremadstræbende Kræfter bleve standsede i Væxten. Kongedømet, hvis. Oprindelse tabte sig i det historiske Mørke, var som Følge deraf mindre skarpt begrændset, havde en mindre personlig Charakter, end det norske Kongedøme, og Tjenstforholdet til Kongen kunde derfor såmeget lettere blive Grundlag for en aristokratisk Anseelse eller Magtstilling, arvelig i visse Ætter. Det er også til dette Grundlag, at den Adel hovedsagelig må føres tilbage, der møder os i Sverige i det 13de Århundrede, men som da endnu er i sin tidligste Vorden. Vistnok har den fra først af optaget, hvad der fandtes hos Folket af høj Byrd eller fremragende Indflydelse uafhængig af ethvert Forhold til Kongen, — ligesom den danske Adel, og i såmeget højere Grad end denne, som jo Stammeforfatning og Selvstyrelse og hvad dertil kunde være knyttet af sociale eller politiske Fortrin havde såmeget mere at betyde i Sverige end i Danmark. Men om begge gjelder det, at Tjeneste og ikke Byrd var Hovedkilden for deres Magt, — at Forholdet til Kongedømet var den afgjørende Distinktion, mod hvilken enhver oprindelig Forskjel i Hensyn på Anseelse eller Rigdom trådte i Skyggen, så at de heterogeneste Elementer gjennem dette Forhold kunde smelte sammen, store og små Ætter stilles på lige Fod med hverandre og hæves til den samme Højde. Vi se derfor også den svenske Adel i det trettende Århundrede at stå i det nøjeste Sambånd med Kongemagten og at spille en lignende Rolle under de første Folkunger som den, den danske Adel havde spillet under Valdemarerne. Det blev Skik i Sverige, som det allerede tidligere var bleven det i Danmark, at Kongerne forhandlede vigtigere Regjeringsanliggender i Forsamlinger af sine Tjenere og håndgangne Mænd, og disse Rigsmøder eller Herredage, hvortil Lagmændene, Almuens gamle Ledere og Talsmænd, og et Udvalg af Bønder og Kjøbstadsmænd bleve indkaldte, kom efterhånden til at gjelde som repræsentative for det hele Folk, så at Landskabsthingene trådte i Skyggen eller tabte sin politiske Betydning. Magnus Ladelås — den kraftigste Konge, Sverige gjennem lange Tider havde havt, — erklærede det for sin Ret at afgjøre «med sit Råd og sine gode Mænd» sådanne Ærinder, der kunde behøve Ordning eller Rettelse, om der end intet var fastsat vedkommende dem i Loven, og forordnede ydermere, at ingen måtte djervest til at indfinde sig ved Rigsmøderne, uden de, «som did vorder kaldede med vort Brev eller Bud», eftersom «ofmyghin moghe ær væn at göra dröghilse» (ↄ: formegen Almue forårsager, at Sagerne drages i Langdrag).[17] Han fastsatte fremdeles ved en Forordning af 1285,[18] at alle hans Mænd og alle deres Gårdsfogder (Brytjer) og Landbønder skulde være fri for al kongelig Skat og Skyldighed, «såsom det er sømmeligt, at de, der følge os med Råd og Hjælp, have mere Ære end andre». Og ved den samme Forordning indførte han desuden den såkaldte Frälserusttjeneste, idet han tilføjede den Bestemmelse, at Enhver, som vilde påtage sig at gjøre Krigstjeneste til Hest, skulde nyde samme Frihed som de håndgangne Mænd. Det er en Gjentagelse af hvad der allerede tidligere var skeet i Danmark, og i begge Tilfælde have de samme Motiver været virksomme; i begge Tilfælde bleve Følgerne de samme. Det var også i Sverige Kongerne, der opelskede den nye Adel ved at give sine håndgangne Mænd Skattefrihed og andre Privilegier, ved at udvide Hirden til en stående Hær, ved at indkalde sine Tjenere og gode Mænd til Rådsforsamlinger for at slippe at henvende sig til Landskabsthingene og undgå den Tidsspilde, som «altformegen Almue» forårsagede. Hensigten var overalt at forhøje Kongedømets Glands og udvide dets Magtområde, og denne Hensigt blev også til en Begyndelse nået. Hvad der skete til Fordel for Adelen, var også til Fordel for Kongen, sålænge endnu hin opfattedes som dennes Tjenerskab og fandt sig i en sådan Rolle. Men det gik nu tilsidst i Sverige, som det var gået i Danmark: eftersom Adelen vandt i Rigdom ved sine Privilegier og dens Antal mangedobledes ved Frelserusttjenesten, frigjorde den sig fra det engere Forpligtelsesforhold, hvorved den fra først af var løftet op; den blev fra et Tjenerskab til en med Kongen sideordnet souverain Magt i Staten og Samfundet.

Vi se denne Omskiftning af Forholdet allerede indtræde i første Halvdel af det 14de Århundrede. Vel havde den svenske Adel i dette Tidsrum ikke på langt nær et sådant Velde eller så udstrakte Privilegier som den danske; Grændsen mellem Adelsmand eller Frelsemand og Bonde var ikke så skarpt optrukken; det var lettere for denne at hæve sig op til hins Stand, og omvendt havde Frelset eller Skattefriheden bevaret mere af sin oprindelige rent personlige Charakter.[19] De svenske Bønder bleve langtfra i samme Grad som de danske kuede under Adelens sociale og økonomiske Overlegenhed, og der var i Sverige bevaret langt mere af den gamle Selvstyrelses Former. Alligevel vare dog nu også her de skattepligtige Bønder sunkne ned til at gjelde som en blot Almue ligeoverfor Adelen; ifølge den i eldre Tider sedvanlige Sammenblanding af privat og offentlig Ret opfattedes den Omstændighed, at de måtte yde Skat og andre Pålæg til Kronen af sine Jorder, medens Adelsmændene vare frie herfor, som et Vidnesbyrd om, at deres Ejendomsret ikke var så god eller så uindskrænket som disses, at de stod på Overgangen mellem virkelige Selvejere, hvis Ret var et fuldkomment Dominium, og Landbønder, der brugte Andenmands Jord og gav Leje deraf.[20] Frelset fik således meget mere end en blot økonomisk Betydning; det medførte en forhøjet social Anseelse, og der sondredes allerede nu mellem de med Skattefrihed Privilegerede og de øvrige Bønder, som mellem «frie» og «ufrie».[21] De gamle Landskabsthing, hvor enhver Bonde havde Ret til at møde, havde tabt sin politiske Betydning, og Herredagene eller Rigsmøderne vare komne i deres Sted som Organ for den hos Folket hvilende Souverainetet. Til disse Herredage indkaldtes vel i Regelen Repræsentanter for Bonde- og Borgerstanden, men stundom undlod man også dette, og ialfald var det stadig de to højere Stænder, Adel og Geistlighed, hvem den alt afgjørende Stemme tilhørte. Oprindelig blotte Rådsforsamlinger, som Kongen indkaldte efter eget Forgodtbefindende, og hvor hans Vilje alene rådede, havde de nu hævet sig til Rang af en virkelig Repræsentation og kunde træde sammen på egen Hånd[22] og selvstændigt ind i Afgjørelsen af offentlige Anliggender. Kongen havde desuden ved Siden af sig sit Råd, der delte Statsstyrelsen med ham. Dette Råd var gået over til en fast Institution, og Antallet af dets verdslige Medlemmer var bestemt til 12, der skulde tages blandt Adelen. Det førte Navn af Rigets Råd, og Kongen var forpligtet til at indhente dets Mening ved Afgjørelsen af alle vigtige Regjeringsspørgsmål; han skulde, som det heder i Magnus Erikssøns Landslag, styre Riget med sit Råds Råd.

Således var altså også i Sverige — på samme Måde som i Danmark, om end ikke i samme Grad, – Kongedømet bleven inddraget i Adelens Interesse og gjort afhængigt af sine egne Organer. Det var i begge Lande bleven svagt, men Staten var bleven sterk. Den offentlige Myndighed, der engang havde været samlet i Kongens Hånd, var nu bleven fordelt på mange og derved tillige udvidet langt udover de Grændser, som tidligere havde været opdragne om den. Staten var ikke blot repræsenteret af Kongen, men tillige af hele den talrige Kreds af Adelsmænd, hvis Magt hvilede på de Privilegier, der vare givne dem som et Slags Løn for deres offentlige Tjeneste, og disse Adelsmænd dannede Korporationer, der havde opnået Souverainetet og gjaldt som Kongedømet sideordnede; de ejede en stor Del af Landet; en stor Del af det øvrige Folk var afhængig af dem eller underordnet dem, og stedse flere bleve det, så at Staten gjennem dem nærmede sig til at blive det fælles Grundlag, hvortil al Magt, ethvert socialt Fortrin, enhver Rettighed i sidste Instants kunde føres tilbage. Den stod ikke længer som noget for sig ligeoverfor Stammen, — den ene repræsenteret af Kongen og hans Hird, den anden af de frie Bønder og deres Høvdinger, den ene overordnet den anden, men begge førende sin egen Existens —; den havde gjort Høvdingerne og de dygtigste, livskraftigste Elementer af Bondestanden til sine Organer eller Repræsentanter og derved opløst alle de fra først af bestående selvstændige Samfundskredse og optaget dem i sig.

Et helt forskjelligt Billede frembød den politiske Situation i Norge ved Udgangen af de store Borgerkrige. Også her havde vistnok Staten befæstet og udvidet sig Skridt for Skridt på den lokale Selvstyrelses Bekostning; men dens Område var dog her fremdeles et skarpt begrændset; den var fremdeles repræsenteret af Kongen alene; den vedblev fremdeles at gjelde som et Slags privat Domaine, der gik i Arv i Kongeætten. Vi have i det foregående fulgt den Udvikling, der førte til dette Resultat; vi have seet, at den begyndte fra et andet Grundlag end den politiske Udvikling i Danmark og Sverige, og derfor også måtte komme til at gå andre Veje. Vi have seet, at Kongedømet i Norge fra først af blev stillet ligeoverfor et talrigt, med Fylkesforfatningen sammenhørende Ættearistokrati, til hvilket der hverken i Sverige eller Danmark har fundets noget jævnbyrdigt Sidestykke, at dette Aristokrati endnu i Slutningen af det 12te Århundrede var sterkt nok til at prøve på at gjøre sig til Statens Herre ved at opstille et kongedøme af sin egen Midte, og at det først lykkedes det legitime Kongedøme at hæve sig pånyt efter en langvarig og fortvivlet Kamp, som, trods al Forskjel i den ydre Situation, må betragtes som en Fortsættelse af de Brydninger, der fylde de første halvandethundrede År af vor Historie, — et nyt Udslag af den gamle Modsætning mellem Stamme og Stat.

Forud for denne Kamp havde der ikke af Konge- eller Statstjenesten kunnet fremgå nogen ny Adel i Norge lig den, som i Stilhed holdt på at danne sig i Naborigerne. Det gamle Aristokrati stod ivejen og udgjorde en altfor talrig og strengt afsluttet Klasse til at give Rum for slige sociale Nydannelser eller til at lade komme op nogen Art af Fornemhed, der var forskjellig fra dets egen. Mellem det og Kongedømet bestod der en indre uforsonlig Modsætning; men Kongen var dog nødt til at støtte sig til de store Ætter og regjere Landet ved deres Hjælp. Alle de Bestillinger ved hans Hof eller i hans Tjeneste, der bragte nogen Ære, vare forbeholdte dem, og var der nogen, som han frit kunde bortgive udenfor deres Kreds, fordi de selv holdt sig for gode til at modtage den, så blev Trælemerket heftende ved den, så den ikke kunde løfte sin Indehaver til noget højere Standpunkt i social Henseende. Den gamle Ætteadel dannede således en tæt Ring omkring Kongedømet og hindrede det fra at blive Midtpunkt for en ny, det hele Samfund omfattende og beherskende Organisation. Denne Adel gik stadig tilbage både i Antal og Indflydelse, fordi den udgjorde en engang for alle afsluttet Kreds, og fordi dens Magt havde sin Rod i Forestillinger, som den fremadskridende Kultur mere og mere trængte tilbage; men den optog eller spærrede Adgangen til den Grund, på hvilken alene en ny Adel kunde voxe frem.

Ved Sverres Sejr indtrådte nu vistnok et afgjørende Skifte i disse Forhold. Kredsen af gamle Storætter blev fuldkommen sprængt; deres ledende Indflydelse hos Bønderne, der siden Religionsforandringen stadig havde dalet, fik sit sidste Knæk under Indtrykket af Begivenheder, der kaldte alle demokratiske Instinkter frem på Overfladen og stillede Konge og Menigmand op som naturlige Forbundne ligeoverfor geistlige og verdslige Stormandskoterier. Modsætningen mellem den lokale Høvdingmagt og Kongemagten blev ophævet og den sidste befriet for enhver selvskreven Konkurrence eller Deltagelse i Landets Styrelse.

Sverre gav Lendermandsverdigheden bort til mange af de lavættede Eventyrere, der havde fulgt ham under hans Kampe for at opnå Magten; disse kunde ikke tænke på at indtage nogen selvstændig Holdning, men måtte vedblive at søge sin Støtte hos Kongen, hvem de skyldte alt, hvad de vare. Selve de gamle Storætter, hvem det var lykkets at hævde sig nogenlunde under de mange Nederlag, der havde rammet Høvdingklassen, vare dog ikke længer, hvad de havde været; deres herskende Stilling var det i Hovedsagen forbi med, og når Kongen fremdeles forundte dem den ydre Rang og Verdighed, som deres Forfædre op gjennem Tiderne havde indtaget, så var det ikke, fordi han måtte sikre sig deres Troskab, eller fordi han havde deres Assistance behov for at sætte sin Vilje igjennem. I Overensstemmelse hermed kunde også Magnus Lagabøters Landslov fuldkommen ophæve den halvt arvelige Charakter, som de eldre Love endnu tilkjende Lendermandsverdigheden.[23]

Ifølge disse Love skulde Lendermanden i mange Tilfælde træde hjælpende til, hvor Årmanden ikke formåede eller forsømte at opfylde sin Skyldighed, eller det forudsattes, at Lendermanden og den kongelige Ombudsmand skulde samvirke til Opnåelsen af visse offentlige Øjemed. Dette dobbelte Maskineri svarer til en Tingenes Tilstand, da den fra Kongedømet udgåede Styrelse endnu var så svag, den lokale Selvstyrelses Organer derimod så sterke, at hin stadig måtte ty til disses Hjælp for at gjennemføre sin Opgave. I Provinsiallovene har det derfor sin naturlige Plads. Når derimod lignende Bestemmelser gjenfindes i Magnus Lagabøters Landslov,[24] synes de her kun at stå som tomme Former, der ere blevne optagne fra den eldre Lovgivning ved en tankeløs Afkopiering og uden Hensyn på noget praktisk Behov.[25] Kongen havde jo nu samlet al offentlig Myndighed i sin Hånd. Hans Ombudsmænd vare ikke længer private Tjenere, der toges af Samfundets laveste Klasser, men Mænd af Stand, hvis Stilling havde en helt igjennem offentlig Charakter og både indbragte Magt og Anseelse. Sysselmandens Autoritet var såmeget større end Årmandens, at han umulig i samme Grad eller på samme Måde som denne kunde behøve nogen Assistance for at opfylde de ham påhvilende Pligter, og Lendermanden på sin Side repræsenterede ikke længer en i Ætten nedarvet uafhængig Magt, der var stor nok til, at den fra Kongedømet udgåede Administration behøvede at tage noget Hensyn til den. Lendermandsverdigheden var således faktisk sunket ned til at være en blot Titel, hvormed fulgte Forleninger af Krongodset, men ingen særskilt politisk Rolle eller Betydning i det offentlige Liv. Vilde en Lendermand opnå virkelig Magt og Myndighed, måtte han låne den fra Kongedømet; han måtte træde i et endnu nærmere Forhold til dette og overtage ligefrem dets Ombud eller blive dets Sysselmand. Og det var så langt fra, at Lendermændene nu, som i gamle Dage, forsmåede en sådan Stilling, at de tvertimod ivrig efterstræbte den. Det blev gjængs Skik, at Kongen overdrog sin Syssel i hver enkelt Landsdel til en eller anden af de der hjemmehørende Lenderraænd;[26] ja, vi møde allerede i Begyndelsen af det 13de Århundrede Exempler på, at Lendermænd og det endog sådanne, der tilhørte de gamle Storætter, overtog den kongelige Syssel i Landsdele, der lå langt fjernede fra deres egne Hjembygder, — et Vidnesbyrd om, at det var forbi med det patriarkalske Forhold, hvorpå deres Magt engang havde hvilet, og at de nu savnede Betingelserne for at indtage en uafhængig Holdning ligeoverfor Kongedømet.

Alligevel var dog Lendermandsverdigheden fremdeles en højt anseet. Der hvilede en historisk Glands over den, som de forandrede Forhold ikke så snart kunde bringe til at blegne; der knyttede sig politiske Traditioner til den, som vistnok ikke længer kunde blive farlige, men som ialfald kunde holde Ærgjerrigheden vågen. Skjønt de Grunde, som engang havde gjort Lendermandsverdigheden til en bestemt arvelig, nu vare bortfaldne, synes det dog fremdeles at have vedligeholdt sig som en Skik, at man lod de Ætter beholde den, der engang havde opnået den, og disse kunde da snart hæve sig til en vis Fornemhed, om deres Udspring end var nokså plebejisk. Det gamle Aristokrati var i Tidens Løb mere og mere smeltet sammen; alligevel stod dog fremdeles en og anden Storæt tilbage, hvis Historie var så gammel som selve Landets, og hvis Magt engang havde været en souverain, og det fulgte af sig selv, at Hovederne for disse gjaldt fremfor nogen som selvskrevne til at opnå Lendermandsverdigheden. De nye Ætter, som ved det af Sverre foretagne «Pairsschub» vare blevne trængte ind i deres Kreds, have vistnok, efter hvad der plejer at ske i slige Tilfælde, stadig nærmet sig sine mere højbyrdige Standsfæller og søgt ved Egteskaber og andre Forbindelser med dem at bringe såvidt muligt sit eget Udspring i Forglemmelse og opnå en Ligestilling, som den blotte Titel ikke var istand til at forskaffe dem, så til Syvende og Sidst, trods Blandingen af aristokratiske og plebejiske Elementer, en Ætstorhedens eller Højfornemhedens Tradition har pånyt kunnet gjennemtrænge den hele Kreds.

Således vedblev der at bestå i en vis Forstand en Lendermandsklasse, og denne vedblev i det Udvortes at indtage en ærefrygtbydende Stilling; det kunde synes, som om den fremdeles var, hvad den altid havde været, skjønt den i Virkeligheden kun var et Navn, en Skygge, og heri lå da atter en Fristelse for den til i givet Tilfælde at prøve på at spille en Rolle, der både lå over dens virkelige Evne og var i Strid med den strengt monarchiske Doktrin, der var bleven opstillet af Sverre som Udbyttet af Norges hele forudgående politiske Udvikling.

Sålænge Håkon Håkonssøn endnu sad på Norges Throne som Sejrherre over de sidste Udløbere af det aristokratisk-hierarchiske Forbund mod Kongedømet, har en slig Tendents endnu ikke kunnet træde frem. Det var endnu i altfor friskt Minde, at den sejrende Kongeæt havde havt sågodtsom alle Landets Stormænd mod sig, og Håkon selv holdt, som vi have seet, med stor Klarhed og Konsekvents fast ved de af Sverre opstillede Principer om Statens fulde ubeskårne Souverainetet og Kongedømets Enerådighed over Staten, så der ikke blev levnet nogen Plads ved Siden af det. Hans Søn, Magnus, var derimod af en veikere Art. Under ham optrådte Kirken atter med vidtgående Fordringer og satte disse for en væsentlig Del igjennem. Ved de mellem Kong Magnus og Erkebiskop Jon i Bergen og Tunsberg afsluttede Konkordater blev der indrømmet Kirken — foruden adskillige økonomiske Privilegier, deriblandt en temmelig vidtstrakt Ledingsfrihed, — selvstændig Lovgivningsmyndighed og selvstændig Jurisdiktion i alle Sager, som efter kanonisk Ret hørte ind under geistlig Domstol, hvorhos Kongedømet frasagde sig enhver Ret til at deltage i Besættelsen af Biskopsstolene eller andre geistlige Embeder.[27] Det var en fuldstændig Opgivelse af det af Sverre gjennemførte System, der hævdede Statens Enerådighed over Lovgivning og Retspleje. Og denne Opgivelse har ingen Undskyldning deri, at der siden Sverres Tid skulde være indtrådt nogen Forandring i det norske Folks Opinion eller i Forholdene iøvrigt, hvorved det var bleven vanskeligere for Kongedømet at fastholde sin engang indtagne stejlt afvisende Holdning ligeoverfor de hierarchiske Krav. Tvertimod! Kongedømet havde aldrig været så sterkt og kunde gjøre Regning på at have sågodtsom det hele Folk med sig i enhver Kamp mod indre Fiender eller Medbejlere, medens Kirken, trods alt, hvad den ved Håkon Håkonssøns Gavmildhed eller på andre Måder havde vundet i materielt Velvære, siden den lå under for Sverre, alligevel fremdeles var altfor lidet rodfæstet i Folkets Bevidsthed, altfor lidet støttet i dets Sympathier til at kunne klare sig i en åben Kamp, hvad også den nærmest påfølgende Tids Historie tilfulde godtgjorde. Når altså nu et så afgjørende Omslag fandt Sted i den store Principkrig mellem Stat og Kirke og denne sidste på engang og i fuldeste Måde opnåede den «Frihed», som den tidligere forgjæves havde kjæmpet for med Anvendelsen af alle de til dens Rådighed stående Midler, så var det ene og alene en Følge af den tilfældige Omstændighed, at den norske Kirke havde fundet en ualmindelig energisk og foretagsom Formand, på samme Tid som det norske Kongedøme var repræsenteret af en lidet betydende Personlighed, hvem det skortede både på Vilje og Evne til at bruge den store Magt, der stod til hans Rådighed. Konkordaterne i Bergen og Tunsberg stå ikke som Vidnesbyrd om en Udvikling, der gav Kirken en stedse bredere og sikrere Grund at stå på; de vidne alene om Kong Magnus’s personlige Svaghed.

Denne Svaghed have også hans verdslige Omgivelser kunnet benytte sig af, forsåvidt som der rørte sig ærgjerrige politiske Tendentser hos dem. Man ser, at han, samtidig med at indrømme Geistligheden en udstrakt Ledingsfrihed, også tilstod sin Hird, deriblandt først og fremst Lendermændene, en lignende Frihed,[28] og da Ledingen gik over fra en personlig Ydelse til en reel, hvilende på Jorden,[29] blev denne Frihed på det nærmeste overensstemmende med Frelset i Danmark og Sverige, der gav den nyere Adel i disse Lande et så mægtigt Opsving. Man ser, at han tilstod sine håndgangne Mænd nye Verdighedsnavne: Skutilsvenene fik Navn af Riddere, Lendermændene af Baroner og Herrer. Det var en blot Titel; men også den kunde bidrage Sit til at stimulere Ærgjerrigheden og vække Minderne om en Tid, da Lendermændene ikke blot i Navnet, men i Virkeligheden vare Landets Herrer. Barontitelen var lånt fra England, hvor den højere Adel, som bar denne, netop i denne Tidsalder hævede sig til at blive en herskende politisk Magt ved Siden af Kongedømet, og det synes da at være en nærliggende Formodning, at de norske Lendermænd, idet de i Hensyn på de ydre Former stillede sig dette Mønster for Øje, have havt et Slags Tanke om at følge det videre.[30]

Forsåvidt noget sådant virkelig var Tilfælde, føjede Omstændighederne sig gunstigt nok for dem. Efter Magnus Lagabøters Død 1280 tiltrådte hans eldste Søn, Eirik, Kongedømet, overensstemmende med hvad hans Fader havde bestemt, uden at der lagdes ham mindste Hindring ivejen; men da Eirik endnu kun var et Barn, ikke fulde 12 År gammel, blev det Lendermændene, — ifølge gammel Vedtægt og Lovens udtrykkelige Forskrift Kongens selvskrevne Rådgivere, — i hvis Hånd Styrelsen gjennem en længere Tid faktisk kom til at hvile. Også efterat Eirik var bleven voxen, synes dette Forhold i Hovedsagen at have vedvaret uforandret; han var nemlig sygelig af Legeme og svag af Charakter og gav sig lidet af med Regjeringsanliggenderne. Han døde i 1299; det var altså et Tidsrum af omkring tyve. År, i hvilke der var åbnet en gunstig Lejlighed for dem, som ved sin Titel og Æt repræsenterede det gamle Aristokrati, til at gjenoptage Traditionerne fra dette Aristokratis Velmagtsperiode. I en vis Forstand forsømte de heller ikke at benytte denne Lejlighed. Vi se under Kong Eiriks Mindreårighed de Baroner, der stod i Spidsen for Formynderstyrelsen, optræde både med Kraft og Enighed, og fravriste Kirken, repræsenteret af den energiske Erkebiskop Jon, sågodtsom alle de Fordele, hele den herskende Stilling, som det havde lykkets denne at opnå ved de med Magnus Lagabøter afsluttede Konkordater.

Kampen brød løs umiddelbart efter Kong Magnus’s Død. Erkebiskop Jon har forestillet sig, at den nye Konges Umyndighed frembød en gunstig Lejlighed til at få sikret og udvidet de forud opnåede Fordele, og lod derfor udferdige. et Provinsialstatut, i hvilket Konsekventserne af de i Tunsberger-Konkordatet opstillede almindelige Forligsvilkår mellem Kirke og Stat bleve dragne med den yderste Skarphed, og som endog søgte at hævde for Geistligheden nye Rettigheder, der ikke havde Hjemmel i hine Vilkår. Men Baronerne i Kongens Råd tilbageviste øjeblikkelig dette Forsøg og gik på sin Side over til et Angreb, idet de gav Forordninger og traf en Række Foranstaltninge, der vare ligefrem stridende mod Tunsberger-Konkordatet, og hvorved Kirken dreves tilbage til den Stilling, som den havde indtaget under Håkon Håkonssøn (ifølge Christenretten af 1244). Forgjæves søgte Erkebiskop Jon at standse Uvejret ved Bønner og Forestillinger; forgjæves anvendte han de kraftigere Midler, der stod til hans Rådighed. Regjeringsherrerne viste den åbenbareste Ringeagt ligeoverfor de kirkelige Straffedome og besvarede Erkebiskoppens Banstråler med at lyse ham og de ivrigste af hans Tilhængere utlæge, og Udfaldet af Striden blev, at hele hans Verk omstyrtedes, medens han selv døde i Landflygtighed, og at Kirken atter og for bestandig måtte træde tilbage inden sine gamle Grændser. Denne Sejr for den verdslige Statsmyndighed, der var så fuldstændig, og som blev vundet i en så kort Tid, er nu først og fremst et Vidnesbyrd om, hvor langt det var fra, at det Fodfæste, som den katholske Kirke havde vundet i Folkestemningen, var istand til at bære nogen højtstræbende hierarchisk Bygning. Men det er tillige af Stridens hele Gang øjensynligt, at de ledende Mænd i Kongens Råd meget godt forstod at bruge den Magt, der var falden dem i Hænde, og at de kunde optræde både sterkt og dristigt.

Også i den nærmestfølgende Tid se vi en og anden af de Store at opnå såmegen Magt og gjøre sig gjeldende på en sådan Måde, at det minder om den Tid, da Lendermændene vare Konger i Landet, — således Alf Erlingssøn og Audun Hugleikssøn. Man skimter i hvad der er bekjendt om disse Mænds Ferd en højtflyvende politisk Ærgjerrighed, en Selvrådighedens Ånd, der måske har havt Sammenhæng med Traditionerne fra Lendermandsaristokratiets Velmagtsperiode; begge hørte de vistnok også til de gamle Storætter,[31] hos hvem disse Traditioner havde nærmest hjemme, og som vare nærmest til at gjenoptage dem, når Lejligheden frembød sig. Men den selvstændige Magtstilling, de for en Tid kunde indtage, viste sig dog at være et blot Skin; de havde hævet sig ved Hoffets Gunst og formåede ikke at holde sig længer, såsnart denne blev dem unddraget, fordi de savnede Sympathier hos Folket og heller ikke fandt nogen virksom Støtte hos sine egne Standsfæller. Med andre Ord: Traditionerne. fra Ættearistokratiets Velmagtsperiode kunde endnu bidrage til, at en enkelt mere end sedvanlig energisk, ærgjerrig eller af Lykken begunstiget Stormand prøvede på at indtage en udfordrende Holdning ligeoverfor Kongedømet; men de vare ikke sterke nok til at skabe et Parti eller en selvstændig Politik. Alene under Formynderstyrelsen efter Magnus Lagabøters Død se vi Stormændene stå enigt sammen og forfølge med Klarhed og Styrke Gjennemførelsen af et bestemt politisk Program. Men dette Program var Kongedømets og ikke noget for dem ejendomeligt; det var Sverres politiske Grundsætninger og ikke hans Modstanderes, af hvilke Formynderstyrelsens Medlemmer viste sig gjennemtrængte, idet de så ivrigt stillede sig ivejen for Erkebiskop Jons hierarchiske Tiltag. Intet godtgjør klarere end dette, hvor fuldstændigt det gamle Lendermandsparti var bleven sprængt, hvor lidet Traditionerne fra dets herskende Dage i Virkeligheden have havt at betyde, hvorledes under de gamle Former en helt ny Ånd havde gjort sig gjeldende. Aristokratiet kunde ikke opnå at blive en selvstændig Magt i Staten uden i Forening med Geistligheden; de to vare naturlige Allierede i Erkebiskop Jons og Audun Hugleikssøns Tid som i Erling Skakkes og Erkebiskop Eysteins. Når desuagtet Repræsentanterne for de store Ætter, på en Tid da de havde fuldkommen frie Hænder, istedetfor at søge at komme til Forståelse med Hierarchiets Forkjæmpere, stødte disse fra sig og enigt sluttede sig om de monarchiske Interesser som om sine egne: er det et Vidnesbyrd om, at den indre Sammenhæng mellem dem og deres Forgjængere i det 12te Århundrede, hvis Verdighedsnavne de bar, og hvis Blod for en Del randt i deres Årer, var brudt, og at, hvad enten de efter Kjødet vare Ætlinger af Magnus Erlingssøns højbyrdige Tilhængere eller af de Stavkarle, der gjorde sin Lykke ved at følge Sverre, så stammede de åndigt allesammen fra disse sidste.

Alligevel synes Lendermændenes Optræden under Kong Eiriks Mindreårighed og senere svage Styrelse at have indgydt dennes yugre Broder og Eftermand på Thronen en dyb Uvilje og af have vakt hos ham Tanken om at fuldende Sverres Verk ved at tilintetgjøre det sidste ydre Merke af en statsretlig Ordning, der havde stillet den lokale Høvdingmagt Side om Side med Kongedømet. I Året 1308 udstedte han den bekjendte Retterbot, hvorved Jarle- og Lendermandsverdigheden blev afskaffet og hver den erklæredes for en sand Landsforræder, som i Fremtiden måtte råde nogen ung Konge «at lade være flere verdslige Høvdinger med verdslig Magt i Norge end dem, som vare komne af den rette Kongeæt».[32] Han motiverer denne og Retterbotens øvrige Bestemmelser ved at henvise til «den Fremferd, som adskillige Mænd i hans og hans Broders Barndom og en Tidlang efter have brugt mod Kongens Thegner», og i en anden Retterbot, udstedt nogle År forud, i hvilken det foreskrives, hvorledes Rigsstyrelsen skal ordnes i en Konges Mindreårighed, udtaler han, at disse Forskrifter ere givne, «for at slig uhørlig Skade, som Riget fik, medens vi Brødre vare Børn, med Guds Miskund må afvendes».[33] Man får dog ingen Oplysning om, hvori denne «uhørlige Skade» bestod, og så farligt kan det nu efter hele Sammenhængen heller ikke have været. Det er rimeligt nok, at en og anden Sysselmand, et og andet Medlem af Formynderstyrelsen har benyttet den gunstige Lejlighed, da der ingen Kontrol førtes med dem, til at gjøre sig skyldig i Udpresninger eller anden ulovlig Adferd mod Menigmand.[34] Men det er tillige åbenbart, at Stormændene i politisk Henseende have følt sig som et med Kongedømet, og at det har ligget udenfor deres Evne at danne et Parti, hvis Tendents var i Strid med den bestående strengt monarchiske Forfatning. Hine sterke Udtryk, hvorefter man næsten skulde tro, at Kongedømet havde gjennemgået en alvorlig Krise, kan således umulig tages efter Bogstaven; man får et Indtryk af, at Kong Håkon har overdrevet for sig de Farer, der truede hans souveraine Myndighed, og at han har betragtet de Skridt, han foretog sig for at sikre sig mod dem, som langt mere betydningsfulde og påtrængende nødvendige, end de i Virkeligheden have været.

Håkon den Femte var i visse Måder en ikke uverdig Repræsentant for Sverres Æt og politiske System; han savnede åbenbart hverken Kraft eller Dannelse; han viste sig i høj Grad gjennemtrængt af Kongedømets Mission: at være den menige Mands Forsvar ligeoverfor al Slags Uret og Undertrykkelse, og var meget årvågen i Opfyldelsen af sine Pligter i så Henseende; men han synes at have været et Stykke af en Pedant; der synes at have været noget vist Småligt og Nærsynet ved ham.[35] Vi kunne forstå, at han ikke skjøttede om at vedligeholde et Verdighedsnavn, hvortil der knyttede sig sådanne Erindringer, og som endnu altid kunde bidrage til at vække den politiske Ærgjerrighed hos en eller anden Stormand; men når han udtrykker sig, som om denne Verdighed indeholdt en virkelig Fare, og erklærer hver den for en sand Landrådemand, der vilde prøve på at få den indført igjen, er det umiskjendeligt, at han har lagt en overdreven Vegt på de blot ydre Former. Ophævelsen af Lendermandsverdigheden synes ikke at have fremkaldt nogen Art af Bevægelse eller engang at have vakt nogen Opsigt; Retterboten, hvorved den anordnedes, blev udferdiget af Kongen ganske på egen Hånd, uden at han synes at have indhentet sine Råders Mening, og uden at nogen af dem nævnes som tilstedeværende eller medbeseglende; det Hele gik så stille og lydløst af, som om det kuns gjaldt en Forandring i det ved Hoffet gjeldende Ceremoniel eller Rang- og Titelvæsen. Og i Virkeligheden var det heller ikke stort andet, der skete.[36] Lendermandsverdigheden synes vistnok, sålænge den bestod, at have havt et Slags arvelig Charakter og at have medført et Krav på at være Medlem af Kongens Råd og at deltage i Formynderstyrelsen; men denne Arvelighed hvilede, efter hvad der i det Foregående er bleven udviklet, nu kun på rent ydre, konventionelle Hensyn, hvilke Kongen kunde sætte sig udover, uden at han behøvede at frygte for, at han derved vilde berede sig nogensomhelst alvorlig Vanskelighed; han kunde lade være at bortgive Verdigheden, om det så behagede ham, eller han kunde give den til hvem han vilde. Det var altså fuldkommen overflødigt at forordne dens Ophævelse, og havde en sådan Forordning ikke været overflødig, vilde den have været magtesløs.

Vi føres tilbage til Sverres Sejr som det afgjørende Vendepunkt. Når vi efter denne Tid se det gamle Aristokrati tilsyneladende at hæve sig pånyt og at gjenoptage sin Rolle i det offentlige Liv, så er det også kun tilsyneladende. Det er tildels de gamle Former, men der står ikke længer nogen virkelig Magt bagved dem; det er tildels de gamle Ætter, men deres Stilling var bleven en helt anden. Hvor stor Lendermændenes sociale Anseelse end fremdeles kunde være, så vare de dog nu i politisk Henseende intet andet end Kongens Repræsentanter; det var alene Forholdet til ham, der gav dem Plads og Betydning inden det offentlige Liv. Hvad Håkon den Femte ophævede, var kun et Navn; Tingen, hvortil dette Navn havde svaret, var allerede forud ophævet; et Aristokrati i Ordets gamle Mening, et sådant, der hvilede på en af Kongedømet uafhængig Basis, havde ophørt at existere, da Sverres Æt blev anerkjendt som den legitime og hans Principer bleve rådende hos alle, endog hos Ætlingerne af hans mest uforsonlige Modstandere.

Dermed syntes da atter Grunden at være ryddet for aristokratiske Nydannelser. Det kunde synes, som at ialfald fra nu af, fra Begyndelsen af det 13de Århundrede, en Udvikling kunde foregå i Norge, — svarende til den, der allerede forud var begyndt i de to andre skandinaviske Lande, — hvorved en ny Adel fremstod, der havde sin Rod i Konge- eller Statstjenesten, som voxede med Staten, og hvis stigende politiske og sociale Velde tillige var en Udvidelse af dennes Område, — som hævede sig til en selvstændig Repræsentation for Nationaliteten og gav denne Styrke og Sammenhæng, medens den indskrænkede og svækkede Kongedømet. Vi kunne også følge en sådan Udvikling et Stykke påvej; vi se det spire hist og her; men Spirerne ville ikke rigtig trives; det er som en Grund, der engang har båret en rig Grøde, og som trænger til at hvile, inden den pånyt vil give noget af sig.

Vi se Levningerne af det gamle Aristokrati slutte sig på det nærmeste til Kongen og gå over til en Hofadel; vi se en Række nye Ætter trænge ind i deres Kreds og blande sig med dem og regnes for deres Jævnbyrdige, skjønt de ere udgåede fra Folkets lavestliggende Lag og udelukkende skylde sin Ophøjelse til Kongegunsten. Vi se alle de arvelige Fortrin, der havde sin Rod i den hedenske Stammeforfatning og vare knyttede til høj Byrd og fri Jordbesiddelse, forsvinde af Lovgivningen, medens nye komme i deres Sted, der udelukkende vare betingede af Tjenstforholdet til Kongen. Vi have omtalt, at Magnus Lagabøter gav sine håndgangne Mænd et vigtigt Privilegium, idet han fastsatte, at hver Ridder og Hirdmand skulde være ledingsfri selvtredie, hver Gjest og Kjertesven selvanden, hvilket, efter den ved Landsloven indførte Beregningsmåde, gik over til at betyde Skattefrihed for såmeget Jordegods, som kunde antages at svare til tre eller to Nev. Det fremgår af senere Forordninger, at de håndgangne Mænd i Norge, i Lighed med deres Standsfæller i Danmark og Sverige, og ikke aldeles uden Held, have strævet med at udvide dette Privilegium, så at alt deres Jordegods kunde blive skattefrit.[37] Vi se dem tilvende sig andre Særrettigheder, såsom navnlig eget Forum i Retssager mellem dem selv indbyrdes eller mellem dem og ikke-håndgangne Mænd; dette var vistnok ikke hjemlet dem ved Lovgivningen; tvertimod påbød Magnus Lagabøters Hirdskrå udtrykkelig, at ved alle de Sager, som Kongens Mænd havde at søge eller verge i Heredet, skulde der forholdes efter Landets Love, ligeledes at, når en håndgangen Mand begik nogen Forseelse mod andre Thegner, skulde han bøde derfor efter Sysselmandens Råd og Lagmandens Orskurd, og disse Bestemmelser bleve yderligere indskjærpede ved flere Retterbøter af Håkon den Femte, der true med streng Straf for det Tilfælde, at Sysselmænd eller Riddere eller andre håndgangne Mænd vægre sig ved at lystre Stevning til Lagmanden eller Lagthinget;[38] alligevel syntes det dog i den nærmestfølgende Tid at være bleven en fast Regel, at Kongen, ved Retstrætter mellem håndgangne Mænd indbyrdes og mellem håndgangne Mænd og andre, forordnede egne Dommere, eller at slige Sager afgjordes, ikke hos Lagmanden eller på Lagthinget, men på Hirdstevner eller ved Kongens umiddelbare Forføjning.[39] Vi høre om, at de håndgangne Mænd, i Tillit til den Støtte, de havde hos sine Standsfæller, og den Anseelse, som Forholdet til Kongen gav dem, viste sig overmodige og- selvrådige og gjorde sig skyldige i allehånde Overgreb; det siges, at de ikke vilde betale sin Gjeld eller bøde for sine Misgjerninger,[40] at de «tage sig Svene og lade dem love sig Tro og sverge sig Eder som Konger eller andre Høvdinger, hvoraf er kommet megen Ulydighed og Lovovertrædelse, gode og rolige Mænd til Ulempe», at «disse Svene sidde hjemme i Stæder eller Bygder, yde Kongen og Kronen ingen Skyldighed og ville ej svare nogen Mand Lov for sine Forseelser, men true altid med sin Husbonde», og at de, «når der rejser sig nogen Ugjernings flok i Landet, ere de første til at slå sig til denne, for at rane og røve Thegnerne, således som det nu oftere har hændt».[41] Vi se en lignende Omdannelse og Udvidelse af Hirden at foregå i Norge som i Sverige og Danmark, hvorved den gik over til at blive en Slags stående Hær, et helt Samfund, der talte Medlemmer snart sagt i hver Bygd, idet den Skik synes at være bleven mere og mere almindelig, at de «bedste Bønder», de mest velstående, højbyrdige eller ansete Mænd rundt om i Landet optoges i det håndgangne Forhold, uden at de derfor forpligtedes til personlig at følge Kongen eller gjøre Tjeneste ved hans Hof, men kun til at yde hans Embedsmænd den Hjælp, de kunde behøve, til at støtte og styrke hans Vilje og påse, at hans Befalinger overalt bleve efterlevede.[42] Denne Udvidelse af Hirden skete således i Kongedømets Interesse og forøgede dets Magt ved at forøge Antallet af dets Redskaber; men, idet Hirden således indlemmede i sig alle de mere fremragende Elementer i Samfundet, kunde den såmeget lettere gå over til at blive en egen Klasse, der tilsidst endte med at repræsentere og regjere Landet i eget Navn. I Norge som i Danmark og Sverige se vi Forsamlinger af Kongedømets håndgangne Mænd eller Tjenere — de såkaldte Rigsmøder eller Høvdingmøder — at blive hyppigere[43] og at spille en mere iøjnefaldende politisk Rolle, medens Thingene synke ned til at blive blotte Domstole. Selve den Omstændighed, at Loven var bleven en for det hele Land, medførte, — om før omtalt, — at de provinsielle Forsamlinger måtte tabe endog det ydre Skin af en legislatorisk Charakter. Det var Kongen, hvem det herefter helt og holdent tilfaldt at «rette og forbedre» Loven; men selvfølgelig udøvede han i Regelen denne Myndighed efter Samråd med «gode Mænd». Havde det allerede forud jævnlig hændt, at han sammenkaldte sin Hird og sine Lendermænd til Rådslagning, hvor det gjaldt at gjennemføre Reformer i Lovgivningen eller træffe andre Forføjninger af en mere indgribende Art, måtte det ske såmeget oftere nu, da han var bleven enerådig over Styrelsen og Folket havde draget sig tilbage fra næsten enhver Deltagelse i det offentlige Liv. Disse Rigsmøder havde kun en rådgivende Charakter og vare ifølge sit oprindelige Væsen fuldkommen afhængige af Kongens Vilje; men en Adgang var dog dermed åbnet for de håndgangne Mænd til at indvirke på Styrelsen, som, når deres Magt og Antal voxede, let syntes at kunne gå over til en selvskreven Ret.

Efter Lendermandsverdighedens Afskaffelse i 1308 kom Ridderverdigheden i dens Sted som den fornemste verdslige Titel. Denne Titel var, som ovenfor nævnt, i 1277 bleven tilstået de forud såkaldte Skutilsvene, den første Klasse inden Hirden i dette Ords snevrere Bemerkelse,[44] og det blev nu dernæst Skik, at de laverestående Hirdklasser sammenfattedes under Benævnelsen af Væbnere eller Svene. Det var de samme adelige eller militære Titler, der allerede forud efter tydsk Mønster vare blevne gjængse i Danmark og Sverige, og Norge frembød således nu — i Begyndelsen af det fjortende Århundrede — en i det ydre meget nær Overensstemmelse med de to andre skandinaviske Lande i Hensyn på Forfatning og politiske Institutioner, medens der et Århundrede forud havde bestået en så iøjnefaldende Forskjel. I alle tre Lande syntes nu ingen anden social Distinktion, ingen anden Rangførskjel at være til end en sådan, der helt og holdent beroede på det ærmere Forhold til Kongedømet, ingen anden politisk Magt end den, der tildeltes af dette, eller som ialfald i sin Oprindelse kunde føres tilbage til denne Kilde. I alle tre Lande blev Hirden udvidet, så at den udbredte sine Arme over det hele Folk, og vi se overalt dens Medlemmer optræde overmodigt ligeoverfor Udenforstående, medens de slutte sig indbyrdes nær sammen. I alle tre Lande møde vi de samme Titler, de samme Privilegier. I Norge som i Danmark og Sverige styrer Kongen Landet i Forening med sine håndgangne Mænd eller ved Hjælp af dem. Han udvælger blandt dem sine stadige Rådgivere, der danne et fast Kollegium og kaldes Rigets Råd, og når det gjelder vigtigere Foranstaltninger, indkalder han også til Rådslagning en Flerhed af sine øvrige håndgangne Mænd eller Tjenere. I Danmark og Sverige havde disse «Herredage» i Begyndelsen af det 14de Århundrede Charakteren af en regelmæssig og med selvstændig Myndighed udrustet Repræsentation, medens de i Norge kun sammenkaldtes lejlighedsvis og for at give Råd; men også med de svenske og danske Herredage havde dette fra først af været Tilfælde. De Privilegier, som vare tilståede de håndgangne Mænd i Norge, vare ikke på langt nær så udstrakte som de, hvoraf de danske og svenske Herremænd eller Frelsemænd vare i Besiddelse; men hine syntes på den bedste Vej til at komme efter, og disse havde heller ikke på engang, men Skridt for Skridt nået frem til den Højde, hvorpå de nu stod. Man skulde, kortsagt, tro, at hvorvel der var nogen Forskjel, så var det dog kun en Gradforskjel, — at Udviklingen i Norge bevægede sig i samme Retning som i Danmark og Sverige og vilde føre til det samme Resultat, om end noget senere, fordi den havde begyndt senere, — at den hist som ber vilde ende med at skabe en talrig og sterk Tjenstadel, der repræsenterede Stat og Nationalitet Side om Side med Kongedømet. Vi vide imidlertid, at dette ikke blev Tilfælde, og det uagtet de ydre Omstændigheder gjennem et længere Tidsrum — sålangt fra at lægge nogen Hindring ivejen for en sådan Udvikling — snarere syntes at måtte befordre den. Efter Håkon den Femtes Død fulgte atter en langvarig Mindreårighed; Norge og Sverige forenedes, og begge Riger tilfaldt et Barn, som, da han blev voxen, viste sig at være en lidet betydende, lidet energisk Personlighed; så kom nye Formynderstyrelser, nye Foreninger med de to andre skandinaviske Riger. Den herved frembragte Vaklen i den øverste Styrelse, Kongens personlige Svaghed eller langvarige Fraværelse fra Riget, Overdragelsen af de vigtigste Regjeringssysler til Rigsrådet, den nærmere Forbindelse med Adelen i Sverige og Danmark, hvis herskende Stilling over Stat og Samfund allerede var en fuldbragt Kjendsgjerning, alt dette var Omstændigheder, der syntes at måtte stimulere Ærgjerrigheden hos de håndgangne Mænd i Norge og at frembyde den gunstigste Lejlighed for dem til at få sine Privilegier forbedrede, til at befæste sin politiske Indflydelse og udsondre sig mere bestemt fra det øvrige Folk som en egen Klasse, så at de kunde komme i Højde med sine danske og svenske Standsfeller. Men denne Lejlighed blev ikke brugt. Man kan tale om en Adel i Norge i det fjortende og femtende Århundrede; man kan sige, at den, ligesom Adelen i Sverige og Danmark, efter sin politiske Charakter i Hovedsagen var en Tjenstadel. Alligevel går den ikke fremad, som den svenske og danske Adel, snarere omvendt. Det viser sig, at Overensstemmelsen mellem de skandinaviske Lande kun er en ydre, medens der på Bunden fremdeles består en afgjort Modsætning. Hvad der var en Magt i Danmark og Sverige, var i Norge kun en Form. De samme Spirer til en ny Adel, der skyde den frodigste Væxt i Sverige og Danmark, forkrøble i Norge. Og når vi granske efter Grundene hertil, føres vi atter tilbage til den sterkt udprægede aristokratiske Forfatning, der havde særkjendt det norske Samfund ligeoverfor Nabofolkene fra de eldste historiske Tider.

Ved denne Forfatning var nu for det første Kongedømets ejendomelige Udvikling bleven bestemt. Det blev fra først af stillet i den skarpeste Modsætning til en talrig Høvdingklasse, og medens det herved fik til alle Sider en snever Grændse dragen om sig, som alene Skridt for Skridt kunde udvides, kom det til Vederlag til at stå såmeget stejlere og sterkere inden det engang vundne Område. I en vis Forstand kunde man sige, at det norske Kongedøme først ved Sverres Sejr nåede frem til et Standpunkt, svarende til det, hvorpå det danske og tildels, om end ikke i samme Grad, også det svenske Kongedøme havde været stillet allerede i den eldste historiske Tid, forsåvidt som det først nu stod ligeoverfor et i politisk Henseende nivelleret Samfund og. var løsgjort fra Stammehøvdingernes selvskrevne Deltagelse i Landets Styrelse. Men så må man også huske, at det norske Kongedøme, fremfor det svenske og danske, havde nået dette Standpunkt efter en Række voldsomme Kampe og følgelig måtte have tilegnet sig det med langt større Styrke, på en langt mere bevidst Måde. Vi have seet, hvorledes den Opposition, Sverre fik at bekjæmpe fra Aristokratiets og Hierarchiets ypperste Repræsentanter, på en Måde drev ham Skridt for Skridt til at opstille et formeligt statsretligt System, hvorledes han blev alle sine Modstandere overlegen ved at søge sin Støtte i klart udtalte Grundsætninger og en konsekvent gjennemført Politik. Han kombinerede Ideerne om Kongedømets guddomelige Oprindelse og Mission med den nationale Opfatning af Kongeverdigheden som en Odel, der tilhørte en bestemt Æt, og opnåede derved for denne sidste en Sanktion, som alle måtte bøje sig for. Kun den, der besteg Thronen ifølge Arvereglerne, skulde kunne være lovlig Konge; men som sådan var han tillige Guds Repræsentant på Jorden; det tilkom ham at våge over, at Retferdigheden overholdtes, at den svage ikke led nogen Overlast af den Mægtige, og denne Kongedømets demokratiske Mission fik et for alle fatteligt Udtryk i virksomme politiske Institutioner. Vi have fremdeles seet, hvorledes dette Sverres System vandt Indgang hos det hele Folk og blev ledende for alle hans Eftermænd på Thronen. Og det er nu let at skjønne, at den Opfatning af Kongedømets Væsen og Opgave, som derved var bleven gjort gjeldende, måtte virke til at hindre Udviklingen af en Tjenstadel, lig den, som blev herskende i begge Nabolandene.

Når de kongelige Tjenere eller Ombudsmænd hævede sig til at blive en Adel, skete det for en god Del derved, at de misbrugte den dem overdragne offentlige Myndighed eller udvidede på egen Hånd de dem tilståede Privilegier til Fortryk for den menige Almue. Nu møde vi vel også, som før omtalt, Exempler på slige Misbrug i Norge; vi se, at Sysselmænd eller Hirdmænd benyttede sig af sin Rang og offentlige Stilling til at forurette Almuen og tilvende sig Jordegods eller anden Ejendom på ulovlig Måde. Men de samme Aktstykker, hvoraf vi erfare dette, vise os på samme Tid, at man var langt mere nøjeseende med den Slags Forseelser i Norge end i Naborigerne, at de offentlige Funktionærer i Norge stod under en skarp og virksom Kontrol, hvortil der i Sverige og Danmark ikke var og efter Forholdene neppe nok kunde være noget Sidestykke. Heri kommer en Virkning tilsyne af det norske Kongedømes mangeårige Kampe mod Fylkesaristokratiet og dets dermed sammenhængende demokratiske Traditioner. Det var ved disse Traditioner bunden til at drage Omsorg for, at den menige Bonde ikke led noget Fortryk eller nogen Forurettelse af Højerestående, i en ganske anden Grad, end Tilfældet kunde være i Sverige eller Danmark. Vi se en myndig Konge som Håkon den Femte erkjende og udtale sine Pligter i så Henseende med en i hin Tid sjelden Klarhed og Styrke; vi se ham under hans tyveårige Regjering rastløs virksom for Opfyldelsen af disse Pligter, ved Gang efter Gang at indskjærpe sine Ombudsmænd, under Trudsel af strenge Straffe, at afholde sig fra ulovlige Pålæg og andre Misbrug, der havde indsneget sig i deres Embedsførsel, — ved at fratage dem, der gav Almuen nogen Grund til Klage, deres Embeder, — ved at udsende i sit Rige overordentlige Kommissairer, der skulde have Indseende med Sysselmændenes Administration og Regnskabsførsel, eller ved på anden Måde at anordne en virksom Kontrol.[45] Men også hans svagere Eftermænd viste sig besjælede af den samme Ånd; Magnus Erikssøn, der i Sverige var sågodtsom magtesløs ligeoverfor Stormændene, fandt i Norge et mere lønnende Felt for sin Virksomhed og efterlod sig her et Ettermæle som den gode Konge, der havde sørget for Lovens og Retferdighedens Overholdelse.[46]

For at en nogenlunde sterk Adel skulde kunne udvikle sig på Basis af Tjenstforholdet til Kongen, var det nødvendigt, at dette Forhold slappedes, at dets oprindelige Charakter af et rent personligt Tjenerforhold fordunkledes i den almene Bevidsthed, at Herremænd, Frelsemænd, Embedsmænd mere og mere kom til at gjelde som Statens Repræsentanter og ikke blot Kongens. Denne Overgang i Opfatningen kunde uden Vanskelighed foregå i Danmark og Sverige, hvor Kongedømets Udvikling havde været en jævnere, hvor det ikke Skridt for Skridt havde måttet erobre sin Plads ligeoverfor en Kreds af souveraine Høvdingætter, og hvor følgelig Grændserne for dets Myndighed vare og vedbleve at være mere flydende. Begreberne om Stat og Kongedøme kunde her udsondre sig fra hinanden, og hin kunde i den almindelige Opfatning overordnes dette; Kongens Myndighed var en omfattende, — en mere omfattende end den, der tilkom den norske Konge, — men han øvede den ikke ifølge en ham eller hans Æt tilkommende ubetinget Ret; den forestilledes at være ham overdragen, og der kunde følgelig være Tale om at kontrolere ham og dele Magten med ham. Indenfor det ubestemte og ubestemmelige Område, som åbnedes ved Forestillingen om en almindelig Statsautoritet, uafhængig af, overordnet over enhver den Enkelte tilkommende Ret, var der Plads for selvstændige, med Kongedømet sideordnede Institutioner, og idet denne Statsautoritet opfattedes som den fælles Kilde både for Kongens egen og for hans Rådgiveres og Tjeneres Myndighed, kunde disse sidste hæve sig til et Aristokrati, der omsider regjerede i sit eget Navn, og hvis politiske Velde igjen blev den sikre Grund for dets sociale og økonomiske. En sådan Udvikling måtte derimod standses som ved en uoverstigelig Mur ved de Grundsætninger om Kongedømets Væsen, der havde gjort sig gjeldende i Norge, og som navnlig ved Sverres Sejr vare blevne ophøjede til den norske Statsrets Begyndelse og Ende. Vistnok se vi også i Norge de kongelige Ombud stige i Anseelse; Sysselmændene vare ikke, som Årmændene, blotte private Tjenere, men havde Rang som virkelig offentlige Funktionærer og omtales i Magnus Lagabøters Landslov endog ligefrem som Lovens Repræsentanter.[47] Vistnok synes også i Norge en lignende Tendents at have gjort sig gjeldende som i Danmark og Sverige, forsåvidt som de af Kongen uddelte Verdigheder og Privilegier, skjønt de efter Loven og efter sit oprindelige Væsen vare rent personlige, alligevel gik over til at blive faktisk arvelige, så at en Hirdmands eller endog en Sysselmands Søn ansåes for at have et Krav på at opnå Stillingen efter sin Fader.[48] Men når Sysselmændenes og de øvrige kongelige Tjeneres Anseelse voxede, var det ene og alene en Følge af, at Kongedømet selv havde udvidet sit Område og samlet i sin Hånd al den Myndighed, der tidligere havde været delt med den lokale Høvdingmagts Repræsentanter; det havde derimod ingen Sammenhæng dermed, at man begyndte at sondre mellem Stat og Kongedøme og at betragte hin som noget dette overordnet; de to vare altfor nøje forbundne i Folkets Traditioner og historiske Bevidsthed til at kunne skilles ad. Thronarvefølgen var og vedblev at være Hovedstykket i Norges Statsret. Man forandrede den gjentagne Gange i det Enkelte, tildels af Hensyn til praktiske Behov; men Principet om Kongedømets strenge Arvelighed fastholdtes urokkelig i Lovgivning som i Folkemening. Kongens Ret til at styre Landet forestilledes at være en ham eller hans Æt ubetinget tilkommende. At kontrolere ham i denne Styrelse eller at dele Magten med ham måtte synes et Indgreb i den Ejendomsret, hvorpå Samfundets hele Retsorden hvilede. Der var således ikke levnet Plads for nogen selvstændig Repræsentation af Staten ved Siden af ham. Hans Rådgivere og Tjenere kunde, trods deres stigende Anseelse, ikke frigjøre sig fra det personlige Afhængighedsforhold, hvori de fra først af vare stillede; når de deltog i Landsstyrelsen, så var det udelukkende på Kongens Vegne og i hans Navn; nogen anden Kilde til offentlig Myndighed end denne gaves ikke, erkjendtes ikke.

Vi have seet,[49] hvorledes også efter Magnus Lagabøters Lovgivning Odelstanken vedblev at beherske alle Retsforhold inden det norske Samfund. Kongedømet var en Odel, og da Kongedøme og Stat faldt sammen, var følgelig også Staten det; den havde, som enhver anden Odel, sine engang for alle fastsatte, skarpt optrukne Grændser; den var en Ret for sig, sideordnet den frie Bondeejendom snarere end overordnet denne. Den forestilledes fremdeles at hvile på en Overenskomst mellem Kongen på den ene Side, Bønderne på den anden, der medførte visse Forpligtelser for begge de kontraherende Parter. Kongens Forpligtelse var at styre Landet overensstemmende med Lovene, at lede det fælles Forsvarsvæsen og at overholde Fred og Orden; Bøndernes at gjøre personlig Krigstjeneste inden en vis Udstrækning og inden en vis Tid af Året samt at yde en vis, engang for alle fastsat Skat. Disse Ydelser kunde Kongen anvende således, som han selv fandt for godt; han var uindskrænket Herre over Krig og Fred og over de Indtægtskilder, der vare stillede til hans Rådighed; men han måtte også hjælpe sig med, hvad der engang var bleven ham bevilget. Hverken han eller nogen anden havde Ret til at udvide Ledingspligten eller pålægge den frie Bondeejendom nogen ny Skat eller Tynge uden vedkommende Ledingspligtiges eller Jordejers egen gode Vilje. I Sverige og Danmark stod Sagerne i så Henseende noget anderledes. Vistnok var Kongen også her uberettiget til på egen Hånd at pålægge nogen ny Skat; men der var åbnet ham en Udvej til at forøge sine Indtægtskilder ved Henvendelse til Rigsdagene eller Herredagene. Disse gjaldt, efter hvad der før er bleven fremhævet, allerede i det fjortende Århundrede som en virkelig Folkerepræsentation og øvede i Overensstemmelse dermed et Slags skattebevilgende Myndighed. Og da det var Adel og Geistlighed, som her havde den afgjørende Stemme, blev Forholdet i Virkeligheden et sådant, at de privilegerede Klasser bevilgede, hvad de ikke-privilegerede måtte betale. I Norge havde Kongen Ret til at begynde Krig, når han selv fandt for godt, medens Størrelsen af det Mahdskab, der i så Tilfælde stod til hans Rådighed, og Tiden, i hvilket det var pligtigt at tjene, engang for alle var fastsat. I Danmark derimod kunde Kongen ikke begynde nogen Krig uden Folkerepræsentationens (d. v. s. Adelens og Geistlighedens) Samtykke; men havde han først opnået dette Samtykke, stod det til ham at bestemme, hvor meget af det ledingspligtige Mandskab der skulde udskrives, eller hvor længe det skulde holdes sammen.[50] — Man ser, at de norske Bønder forfatningsmæssigt indtog en langt friere Stilling end de danske og svenske. Disse sidste vare blevne Undersåtter i Ordets fulde Bemerkelse; deres Underordning under den af Konge og Rigsdag i Forening repræsenterede Stat havde ingen klar eller fuldt ud anerkjendt Grændse, den norske Odelsbonde vedblev derimod på en vis Måde at være en Souverain; hans Souverainetet var bleven beklippet; han havde måtte påtage sig visse Forpligtelser; men indenfor det således begrændsede Område vedblev han at være ligeså fuldkommen og ubetinget Herre, som Kongen var det inden sit. Heraf fulgte igjen, at de Privilegier, der tilstodes de håndgangne Mænd i Norge, umulig kunde skabe en slig dyb Skilnad mellem dem og de ikke privilegerede Odelsbønder som den, der efterhånden dannede sig mellem «frie» og «ufrie» Jordbesiddere i Danmark og Sverige. Læren om, at de skattepligtige Bønder, i Modsætning til Frelsemændene, ikke ejede sin Jord med fuld Ejendomsret, men at Kronen var den virkelige Ejer, siden de ydede Afgifter til denne, — denne Lære, der vandt Indpas både i Sverige og Danmark og i så høj Grad bidrog til at trykke den danske og svenske Bondestand ned og gjøre den til et let Bytte for Adelens Omsiggriben, — lod sig vanskelig gjøre gjeldende ligeoverfor en Ejendom, der var så sterkt omgjerdet ved Lovgivningen som den norske Odelsbondes.[51] Hvad der i Norge tilstodes og efter Forholdene kunde tilståes af sociale og økonomiske Fortrin ligeoverfor de menige Bønder, reducerede sig i Hovedsagen til en mere eller mindre udstrakt Fritagelse for at yde Leding af sit Jordegods. Men Ledingsskatten var både i sig selv ubetydelig og havde desuden en engang for alle fastsat Størrelse. Hin Fritagelse kunde derfor ikke på langt få en slig Virkning til at løfte sin Mand og give ham social Anseelse, som Frelset i Danmark og Sverige, hvor både de Byrder, der påhvilede den skattepligtige Jord, vare større og tillige havde en mindre bestemt, mere vilkårlig Charakter. I Danmark vare således Selvejerbønderne allerede i det trettende Århundrede undergivne flere for en Del meget trykkende offentlige Ydelser, nemlig Leding, Stud og Inne, af hvilke de to første vare Afgifter i Penge eller Varer og den tredie Ægt og Arbejde ved Anlæg af Befæstninger, Broer, Veje og ved Kongens eller Biskoppernes Gårde, Slotte, Møller o. s. v. Denne sidste Forpligtelse var fremfor alt et hårdt Åg, der jævnlig bragte Bønderne til Fortvivlelse og fremkaldte voldsomme Oprør blandt dem, hvis eneste Virkning var at trykke dem endnu dybere ned. Den var ubestemt og efter sit Væsen ubestemmelig og blev derfor stadig forøget, hvad der noksom fremgår af de hyppigt gjentagne Forbud mod at tvinge Bønderne til at bygge Fæstninger eller opkaste Grave for Riddere eller Fogder i Høst- eller Såtiden «uden påtrængende Nødvendighed». Den medførte, som ingen af de andre offentlige Ydelser, en Forestilling om personlig Ufrihed og havde fremfor disse Charakteren af et «onus» (i Modsætning til «tributum»), der gjorde Skår i ens Stilling som selvstændig Mand og sin egen Herre.[52] At blive fritagen for en sådan Byrde kunde fra først af gjelde som en virkelig Ophøjelse, et betydningsfuldt socialt Fortrin, som Enhver, der engang havde opnået det, af yderste Evne søgte at fastholde, og som derfor var overmåde velskikket til at danne Grundlag for en Standsadskillelse. Når det i Jydske Lov[53] heder, at den Herremand, der sidder hjemme fra Leding uden lovligt Forfald, atter bliver «Innæbonde», da forstår man af selve Udtrykkene, at der her er Spørgsmål om et Fald, en formelig Degradering: Herremanden, der ingen anden Forpligtelse har på sig end den hædrende at vove sin Hals for Kongens og Rigets Fred, går tilbage til at blive en «Arbejdsbonde», der nårsomhelst kan drages fra sin Gård og Grund for at træle i Andenmands Tjeneste. Og man forstår den gjennemgribende Forskjel mellem Norge og Danmark i Hensyn på Betingelserne for Udviklingen af en Privilegie- eller Tjenstadel, når man stiller sig for Øje, hvad der i Norge vilde være det tilsvarende Udtryk til hin Bestemmelse i Jydske Lov, at nemlig Hirdmanden ved at undlade at opfylde sin Forpligtelse som sådan går tilbage til at blive almindelig Odelsbonde. Dette kunde vel være et (forresten ubetydeligt) økonomisk Tab og en Formindskelse i ydre Rang; men det kunde aldrig opfattes som en ligefrem social Degradation; dertil indtog Odelsbonden, hvem intet «onus» påhvilede uden alene Forpligtelsen til at skydse Kongerne og Biskopperne og de Mænd, der sendtes i deres Ærinde,[54] en altfor anseelig Stilling og var altformeget den souveraine Herre på sin Grund.

Det kunde synes, som om denne Odelsbondens Frihed savnede de nødvendige Garantier, efterat den styrende Myndighed helt og holdent var gået over i Kongens og hans Ombudsmænds Hænder, medens Folket savnede enhver Repræsentation, der kunde hævde dets Rettigheder, ethvert Organ, hvorigjennem dets Vilje kunde gjøres gjeldende. Det kunde synes, at Kongen og hans Ombudsmænd måtte have det i sin Magt at flytte de Grændseskjel, som ved Forfatningen vare opdragne mellem offentlig og privat Ret, og at forandre ensidig og til egen Fordel den Overenskomst, hvorpå Staten forestilledes at hvile, eftersom de vare stillede ikke ligeoverfor Folket som en Helhed, men ligeoverfor de enkelte Bønder, hvis Ret til at negte, hvad der blev krævet udover det engang fastsatte, ikke syntes at have nogen Magt bag sig. Vi ville også se, hvorledes de ved Magnus Lagabøters Landslov fastslåede Grændser for Statens og Kongedømets Magtområde i den følgende Tid bleve overskredne. Men vi ville tillige se, at det varede længe, inden man forgreb sig på dem, at Overskridelserne ikke på langt nær nåede et sådant Omfang, som man kunde have ventet efter Forfatningens Mangel på Garantier, og at det Grundlag, hvorpå denne hvilede, ikke i noget væsentligt Mon blev brudt. Mangelen af konstitutionelle Garantier har for en Del været erstattet ved en Opinion, som var bleven bestemt ved de for Norge ejendomelige Samfundsformer. Denne Opinion har vedblevet at øve Indflydelse på Kongedømet også efterat det var bleven rykket op fra sin nationale Grund og var gået over i fremmede Hænder; den har bidraget til at holde dets Ombudsmænd i Tømme også da, når de ikke kunde være undergivne nogen nøjeseende Kontrol fraoven. En endnu virksommere Garanti mod Misbrug og Undertrykkelse af Bondestanden lå nu dernæst i dennes egen Charakter og Sammensætning. Vi have udviklet, at Høldsætterne i Fylkesforfatningens Tid vare et virkeligt Aristokrati, der med Herserne delte Selvstyrelsen i de engere Kredse; fremdeles, at efter Enekongedømets Oprettelse disse engang herskende Ætter mere og mere trængtes ud af det politiske Liv, og at, som Følge heraf, deres Jordegodser må være blevne undergivne en stedse videregående Udstykning. De sank ned til at blive en Almue, og for en stor Del må den senere fremtrædende Klasse af menige Odelsbønder antages at være opstået på en sådan Måde. Samfundets aristokratiske Element svækkedes herved, men det demokratiske blev til Gjengjeld såmeget sterkere. Hos disse Bønder, der stammede ned fra herskende Ætter, som havde siddet på sine Gårde siden umindelige Tider og havt en talrig Kreds af Undergivne om sig, må der have været bevaret en aristokratisk Tradition, om de end nu i politisk Henseende hørte Almuen til. Der må have rørt sig hos dem langt mere af en eldre Tids Uafhængighedsånd; de må i langt højere Grad have besiddet både Vilje og Evne til at stille sig trodsigt op mod ethvert Fortryk, end Selvejerbønderne i Danmark og Sverige, som vel også, forud for det nye Aristokratis Opkomst i disse Lande, havde været frie og selvstændige Deltagere i det offentlige Liv på Thingene, men dog ikke kunde siges at have nogensinde tilhørt et Aristokrati eller en regjerende Klasse. De kongelige Tjenestemænd kunde ikke så let misbruge sin Myndighed eller sine Forrettigheder ligeoverfor en Almue, der talte sådanne Elementer i sin Midte; de kunde ikke berige sig og forøge sit Jordegods på Bondestandens Bekostning i samme Grad som deres Standsfæller i de to andre skandinaviske Lande.

Man satte også i Norge Pris på den Udmerkelse, der fulgte med det håndgangne Forhold til Kongen. Det var i Regelen Medlemmer af Landets bedste Ætter, der optoges i dette Forhold, og Verdighederne som Riddere og Svene synes for en stor Del at være blevne faktisk arvelige i disse Ætter. Efter Begyndelsen af det fjortende Århundrede erkjendtes ingen anden social Distinktion end den, som fulgte med hine Verdigheder og meddeltes af Kongen. De til Byrden eller den frie Jordbesiddelse knyttede og af Kongen uafhængige Fortrin eller Forrettigheder bleve, som før udhævet, afskaffede ved Magnus Lagabøters Landslov, undtagen for visse særskilte Tilfældes Vedkommende.[55] Den gamle Klasseforskjel tabte sin Plads i Lovgivningen, og dette var igjen en Følge af, at den havde tabt sin politiske Betydning. Alligevel kan man være vis på, at den fremdeles har gjort sig gjeldende i Opinionen; Lendermands- og Høldsaristokratiet havde været altfor sterkt opbygget, altfor dybt rodfæstet i Folkets Historie, til at ikke dets sociale Eftervirkninger skulde strække sig langt udover den Tid, da det havde ophørt at være en politisk Magt. Under den jævne Overflade, som det norske Samfund frembød siden Borgerkrigenes Afslutning, have de gamle Distinktioner fremdeles spillet en Rolle; man har fremdeles lagt den største Vegt på, at en Familie kunde opvise Høvdinger og Lendermænd blandt sine Forfædre, eller at den siden umindelige Tider havde siddet på sin Ættejord. Og jo mere de Fordome og Forestillinger havde at betyde, der vare blevne til med det på Byrden og den uafhængige Jordbesiddelse grundede Aristokrati, jo vanskeligere måtte det være for den med Hof- og Statstjenesten forbundne Udmerkelse at gjøre sig gjeldende. Denne Udmerkelse tildeltes, som naturligt, først og fremst de gode Ætter i Landet, Levningerne af det gamle Aristokrati; men for dem havde vel oftest de kongelige Titler og Privilegier kun en underordnet Betydning, medens deres Anseelse i Hovedsagen hvilede på andre Forhold,[56] og medens de nye Ætter, der søgte at hæve sig ved Kongetjenesten, fremdeles havde en hård Kamp at gjennemgå med Ætstorhedens indgroede Traditioner, inden de nåede op i Niveau med hine. Således kunde det gamle Aristokrati, skjønt det politisk var tilintetgjort og for den største Del havde draget sig tilbage blandt Folket, alligevel vedblive at hindre Udviklingen af en ny Adel. Man skulde tro at møde en sådan i de Riddere og Væbnere, hvis Navne Aktstykkerne fra det fjortende og femtende Århundrede have bevaret, hvem vi se optræde jævnbyrdigt og sideordnet med de danske eller svenske og i det udvortes at spille ganske den samme Rolle som disse. Det synes, som om en Række nye Ætter havde hævet sig til de fornemste, de mest formående i Rigets offentlige Liv, medens de gamle ere forsvundne; men det lader dog til, at disse nye Ætter fordetmeste have stået i Sammen hæng med de gamle, at de have været besvogrede med dem eller stammet fra dem gjennem Sidelinjer, og at denne Sammenhæng har været en Hovedstøtte for deres Magt og Anseelse.[57] Det var, med andre Ord, fremdeles den samme Rod, hvorfra det aristokratiske Væsen i Norge hentede sin væsentligste Næring i det 14de og 15de Århundrede, som i den forudgående Periode af vor Historie; det var de samme Kilder, som vedbleve at flyde, stadig mattere, stadig mere sparsomt, medens de nye Kilder, der syntes at være åbnede, ikke rigtig formåede at trænge igjennem.

Man kunde, ved Siden af hvad der i det Foregående er bleven fremhævet til Forklaring af, at en Tjenstadel ikke vilde slå Rod i Norge, også pege på andre Forhold som medvirkende i samme Retning. Man kunde nævne, at Landets naturlige Beskaffenhed — de store Afstande mellem Bygderne — hindrede sådanne Sammenkomster af de håndgangne Mænd som dem, hvorved i Nabolandene Korporationsånden hos disse og derigjennem også deres politiske Indflydelse blev udviklet; — fremdeles at ifølge Norges Beliggenhed Rytteriet aldrig kunde komme til at spille en så fremtrædende Rolle i dette Lands Forsvarsvæsen som i Danmarks og Sveriges,[58] og at således de ydre Grunde, som i disse Lande bidrog til at give Privilegievæsenet og derigjennem den nyere Adel et så stort Opsving, for Norges Vedkommende aldeles ikke eller dog kun i en meget ringere Grad kunde gjøre sig gjeldende. Men det er de indre og ikke de ydre Grunde, hvorpå Hovedvegten bør lægges, når det gjelder at forklare almene eller vidtrækkende historiske Phænomener; det væsentlige er og bliver altså dog de i det Foregående påpegede, i Opinionen og den sociale og politiske Forfatning liggende Hindringer mod Dannelsen af en Tjenstadel i Norge lig den, der blev herskende Stand i Naborigerne. Og disse Hindringer kunne, som vi have seet, alle føres tilbage til det samme Grundforhold: Tilværelsen af et gammelt, på en helt anden Basis hvilende Aristokrati. Vi have fundet den forud opstillede Sætning: — at, når Norge i Unionsperioden eller siden det fjortende Århundredes Begyndeise var det mindst aristokratiske af de tre skandinaviske Lande, så kom det deraf, at det tidligere havde været det mest aristokratiske, — fuldkommen stadfæstet.

Men denne Sætning vil igjen sige det samme, som at Henvisningen af Norges historiske og politiske Liv, som vi iagttage siden hint Tidspunkt, står i en indre og nødvendig Sammenhæng med den sterke Udfoldelse af Folkets Kræfter i det forudgående Tidsafsnit, — at, når Norge lå under i den Væddekamp mellem de skandinaviske Folk, der åbnedes ved den politiske Forening, når det sakkede agterud for Danmark og Sverige i Tilegnelsen af det europæiske Kulturliv og tilsidst neppe nok formåede at soutenere en selvstændig politisk og national Existens: så lå Grunden hertil for en væsentlig Del i de samme Forhold, som havde bevirket, at Norge i den forudgående Periode havde indtaget den fremste Plads, at dets historiske Liv i denne Periode havde frembudt voldsommere Brydninger, skarpere Modsætninger, mere sterktprægede Personligheder end Danmarks og Sveriges, at det havde taget livligere Del i de europæiske Literaturbevægelser, og at det også i ydre Kraft havde kunnet hamle op med Naborigerne eller endog vise sig dem overlegen, skjønt det ganske vist i Folkemængde stod langt tilbage for dem.

Den privilegerede Herrestand, der udviklede sig i Danmark og Sverige i Løbet af det tolvte og trettende Århundrede, var gjennem lange Tider Bæreren af disse Landes Stats- og Åndsliv. I Hensyn på Oprindelse og Charakter stemte den på det nærmeste overens med den Adel, som hos de sydgermaniske Folk, i Frankrige, Tydskland, England, dannede Overgangen fra Oltidens Stamme-Konføderationer til de moderne nationale Enhedsstater. Den blev derfor det naturlige Mellemled mellem de skandinaviske Lande og det øvrige Europa, særlig Tydskland, som i Valdemarernes Periode, ved Danmarks politiske Erhvervelser på tydsk Grund, opnåede en alt overveldende Indflydelse på dette Land, og hvorfra Middelalderens romantiske Digtning i nye Utviklingsformer strømmede ind over Norden. Den formåede ifølge sin Stilling mellem Konge og Folk at opretholde et offentligt Liv, efterat Styrelse og Statsvæsen forlængst vare voxede ud over de menige Bønders Synskreds; dens Privilegier beroede på dens politiske Indflydelse; derfor holdt den sammen og sørgede for at sikre sin Deltagelse i de offentlige Anliggender; den var ved sine nærmestliggende økonomiske Interesser dreven til at repræsentere Staten og give denne Styrke og Sammenhold; dens Korporationsånd gav Erstatning for Stammeånden, hvis Organer vare udslidte, og fremkaldte ved Modsætningen lignende Tendentser også hos andre Samfundsklasser, så at de fra først af løst forbundne Småsamfund omsider kunde smelte sammen til en virkelig Organisme.

Idet Norge kom til at savne en sådan Adel, eller idet en sådan Adel her kun udviklede sig rudimentært og på en ufuldkommen Måde, savnede det altså det nødvendige Organ for et fortsat offentligt Liv. Idet Staten her var blevet en Ejendom for Kongeætten, var dens Trivsel, ja dens Existents gjort afhængig af Tilfældet. Den stod for sig, og de private Rettigheder og Interesser for sig, Folket var ikke knyttet til den gjennem noget direkte Bånd og havde på en Måde ingen Del i den; der var ingen Samfundsklasse, for hvem det var magtpåliggende at opretholde dens Selvstændighed. Den kunde inddrages i farlige Forbindelser, den kunde trues eller ligefrem tilintetgjøres, uden at nogen stor eller udbredt Interesse berørtes deraf, uden at Folket ænsede det eller engang blev vidende derom.

På den anden Side: det gik med Tjenstadelen i Sverige og Danmark som med ethvert Aristokrati: den udtørrede tilsidst sine egne Kilder. Det koster et Folk noget at holde slige Herrer. Det danske og svenske Bondesamfund afgav sine bedste og livskraftigste Bestanddele til Dannelsen af den nye Adel og blev derved selv åndigt og materielt forarmet. Og jo højere denne Adel steg, jo talrigere og mægtigere den blev, desto hårdere blev også Trykket, der hvilede på dens forrige Standsfæller. Adelen tærede på Folkets Marg. Det var et Tab, der ikke merkedes, sålænge den selv endnu stod i sin fulde Livskraft og helt formåede at fylde sin Rolle som Nationalitetens og Statens Repræsentant. Men der var en Grændse for denne Funktion som for enhver anden; dette Organ måtte tilsidst blive udslidt som ethvert andet, der skabes af den fremadskridende Udvikling, og hvorigjennem det historiske eller nationale Liv åbenbarer sig. Og når den Tid kom, da det uundgåelige Forfald indtrådte inden Adelen, da den, ved at aflukke sig og blive bunden i sine Traditioner og Former, som, netop fordi de havde passet så godt til en Tid, ikke kunde passe til andre, gik over fra at være et Organ for den fremadskridende Udvikling til at blive en Hindring for denne: da måtte det tillige blive åbenbart, hvad den havde kostet. Det måtte da vise sig, at dens Stammer havde udmagret Grunden, hvorpå de stod, så der behøvedes Tid, inden noget Nyt rigtig vilde trives i den.

Da kunde der atter foregå en Vexling i Rollerne. Hvad der havde været Norges Ulykke og Underlegenhed gjennem lange Tider, kunde nu atter blive et Fortrin eller Betingelse og Basis for et nyt historisk Opsving. I Danmark og Sverige havde Bondesamfundet udsondret af sin Midte en Adel, som trykkede alle dem, der forbleve i sin gamle Stand, ned til en afhængig Almue. I Norge havde omvendt Bondesamfundet optaget i sig et gammelt Aristokrati, eftersom dette blev udestængt af sin fordums herskende politiske Stilling, og vandt derved ligeså meget, som hin tabte. Idet den norske Stat blev holdt tilbage inden sine engang optrukne snævre Grændser, — idet Kongedømet vedblev at stå i streng Isolation som en Besiddelse ligeoverfor andre Besiddelser, — idet de selvstyrende Ættesamfund abdicerede til Fordel for Kongen, men uden at helt opløses, og uden at den Retsgrund, hvorpå deres Souverainetet fra først af havde hvilet, blev helt sprængt derved, at en ny Adel opstod, hvis Rigdome havde sin oprindelige Kilde i Statstjenesten, og hvis Skattefrihed fremkaldte en Opfatning af Bondens Skattepligt, som om denne var en Erkjendelse af Statens Overejendomsret, — idet en Række af Ætter, som engang havde indtaget en aristokratisk Herskerstilling i Samfundet, trådte tilbage i en blot privat Tilværelse, og deres Jordegodser som Følge deraf mere og mere udstykkedes, men uden at tabe sin oprindelige Charakter af en fuldkommen uindskrænket og ubetinget Ejendom: — dannede der sig i Norge en kompakt Klasse af Odelsbønder, som ved sin Talrighed og sin Fremmedhed for alt offentligt Liv syntes at være en Almue, men som ved sin Frihed og Selvfølelse havde en næsten adelig Rang. Indskrænket inden Kredsen af sine private Interesser og Rettigheder savnede den ikke — og kunde den, ifølge sin Oprindelse, ikke savne — Evne og Vilje til at verge disse ligeoverfor ethvert Angreb udenfra; og til dette Forsvar indskrænkede dens — og dermed også i Hovedsagen det norske Folks — historiske Virksomhed sig gjennem lange Tider. Men i Stilhed modnedes den, ved den stigende Oplysning, til en større Rolle. Europas demokratiske Tidsånd, der også fik Indgang i de nordiske Lande, gjorde den til Gjenstand for en stadig voxende Sympathi hos Folkets mest oplyste Klasser. Man begyndte at opfatte dens Frihed som Nationalitetens rette Palladium. Denne Sympathi måtte igjen bidrage til at stimulere dens egen Selvfølelse og vække dens Trang til en mere aktiv Optræden. Og idet den således hævedes og hævede sig selv, blev den tilsidst, med sin fra Oldtiden arvede ubrudte Frihed og med den moralske Styrke, det Mådehold, som en slig Frihed nødvendigvis må give, den brede og sterke Basis, hvorpå Norges nyere politiske Liv og gjenvundne nationale Selvstændighed har kunnet bygge.

Den Udvikling, vi have fulgt i Norges Stats- og Samfundsorden siden Christendomens Indførelse, var altså ikke en blot negativ Proces, en blot Destruering af de gamle selvstyrende Kredse og Afslidning af de Organer, hvorigjennem Oldtidens historiske Liv var virksomt; den har også en positiv Side. Den ikke blot tilintetgjorde, men den skabte samtidig Betingelserne for et nyt Nationalliv. Den var en Opløsning af det gamle Aristokrati, men samtidigt og i Sammenhæng dermed Dannelsen af en Bondestand, i sin Art ligeså ejendomelig, som hint Aristokrati havde været. Den førte i sine Konsekventser ikke blot til 1536, men også til 1814.

Fodnoder

1

1ste Del, S. 118.

2

Dahlmann, Gesch. v. Dännem., I. S. 166—67 og 191. Aschehoug, Statsforf., S. 16.

3

Se Stemann, Dansk Retshist., S. 295. Johannes Steenstrup, Studier over Kong Valdemars Jordebog, II. S. 328—29.

4

J. E. Larsen, Saml. Skr., I. S. 313.

5

Larsen, Saml Skr., I. S. 233. Stemann, Retshist., S. 76. Wegener, Kritik af Dahlmanns Gesch. v. Dännem, i Petersens Tidsskr. for Literatur og Kritik. VI. B.

6

Dahlmann, Gesch. v. Dännem., I. S. 68: „Alle höhere Aristokratie war Amtsmacht“.

7

Faren ved det skånske Bondeoprør var efter Saxo’s Udtryk „cunctorum Scaniæ magnatum capitibus contignum“.

8

Foruden Kongen kunde også Biskopperne og Kongens Børn eller Frender have håndgangne Mænd. Se Steenstrup, Kong Valdemars Jordebog, I. S. 107.

9

Stemann, Retshist., S. 96. Steenstrup, Kong Valdemars Jordebog, I. S. 106.

10

Dansk hist. Tidsskr., II. S. 500.

11

Stemann, Retshist., S. 96. Munch, N. F. H., 2den Hovedafd., I. S. 795.

12

Larsen, Saml. Skr., I. S. 314.

13

En tilsvarende Udvikling til den, der havde fundet Sted hos de sydgermaniske Folk, inden det frankiske Rige. „Die alte politische Selbstständigkeit erliegt grossentheils der Macht der Königsgewalt, bis diese ihren Gegensatz in eben den Gewalten findet, welche sie für ihre Zwecke begründet oder doch mit ihren Rechten ausgestattet hat“. Waitz, Deutsche Verf.- Gesch., II. S. 303.

14

Stemann, Retshist., S. 78—79.

15

Larsen, Saml. Skr., I. S. 344—45.

16

Se 1ste Del, S. 118-19.

17

Nordström, Svenska Samhällsförf., I. S. 54—55.

18

Ssts., I. S. 154.

19

Nordström, Svenska Samhällsförf., I. S. 155.

20

Ssts., I. S. 172 ff.

21

Ssts., I. S. 171.

22

Ssts., I. S. 62.

23

Se ovenfor S. 169 og 1ste Del, S. 136-37.

24

N. L. I. 1. III. 4. 18 o. s. v.

25

Aschehoug, Statsforf., S. 50.

26

Keyser, Retsforf., S. 210.

27

Se Keyser, Kirkehist., II. S. 17—28. Munch, N. F. H., IV. 1. S. 551 ff. Zorn, Ståt u. Kirche in Norwegen, S. 20 ff.

28

Munch, N. F. H., IV. I. S. 516—19.

29

Sats. S. 508 ff.

30

Keyser, Retsforf. S. 117.

31

Alf Erlingssøn var, som bekjendt, en Systersønssøn af Hertug Skule. Audun Hugleikssøn kaldes en Frænde af Kongerne.

32

Norges gl. Love, III. S. 74 ff. Jvfr. Munch, N. F. H., IV. 2. S. 483 ff.

33

Norg. gl. L., III. S. 49.

34

Forfatteren af Arne Biskops Saga siger, at „alt, hvad Kong Eirik foretog sig, efterat have fået større Magt, tyktes Folket en Lindring.“ (Bisk.— Seg., I. 765). Herved må nu erindres, at denne Forf. står på et strengt kirkeligt Standpunkt og følgelig har været sterkt indtagen mod Formynderstyrelsen.

35

Munch, N. F. H., IV. 2. S. 326.

36

Både Keyser (Retsforfatn. S. 118—19) og Munch (N. F. H., IV. 2. S. 490—91) tillægge denne Kong Håkons Foranstaltning en overdreven Vegt, idet de betegne den som „epochegjørende“ eller „betydningsfuld“, — „et Dødsstød for det gamle Ættearistokrati“, — „en Begivenhed, der greb dybt ind i Rigets statsretlige og sociale Forhold“, o. s. v.

37

Se Munch, N. F. H., IV. 2. S. 609—10; 2den Hovedafd., I. S. 436—37.

38

Norges gl. Love, III. S. 56—57.

39

Munch, N. F. H., 2den Hovedafd, I. S. 413 ff.

40

Norges gl. Love, III. S. 67. (Rb. af 1303).

41

Ssts. III. 160 (Rb. af 1332). De her brugte Udtryk synes vistnok at være overdrevne, men må dog indeholde nogen Sandhed. Jvfr. Munch, N. F. H., 2den Hovedafd., I. S. 126—27., ssts. IV. 2. S. 269, 376 -78, 484 -86 o. fl. St.

42

Se Munch, N. F. H., 2den Hovedafd., I. S. 413 ff., 869.

43

Munch, N. F. H., IV. 1. S. 502—3.

44

Fraregnet Lendermændene, der regnedes for at høre til Hirden i videre Forstand, forsåvidt som de tog Plads blandt dennes Høvdinger (Hirdstjorer). når de vare tilstede hos Kongen.

45

Norges gl. L., III. 29, 51—52, 56-57, 64—67, 75 ff., 86-91, 113. Munch, N. F. H., IV. 2. S. 264 ff., 374 f., 484 ff.

46

Munch, N. F. H., 2den Hovedafd., I. S. 140—41. II S. 37.

47

N. L., IV. 6.

48

I Retterboten af 1308 heder det: „Ef þeir (d. e. Sysselmændene) finnaz lægliga ok linliga fram hafa farit wid almugan, þa skolu þeir hallda syslum sinum medan þeir lifa; nærrmeirr skulu ok þeirra synir wera sva framt sem þeir brjota æigi wid konungdominu ok wåra þegna.

49

Se ovenfor S. 235 ff.

50

Jvfr. Aschehoug, Statsforf., S. 164 ff.

51

Efter Reformationen møde vi Benævnelsen „Kronens Bønder“ og hertil svarende, fra Danmark lånte Forestillinger om Odelsbønderne som et Slags Selvejere med Kronens Herlighedsret over sig. Men disse Forestillinger fik dog aldrig noget rigtigt Fodfæste eller nogen praktisk Virkning her som i Danmark.

52

Se Steenstrup, Kong Valdemars Jordebog, I. S. 152 ff. Stemann, Retshist., S. 126-27.

53

III. S. 7.

54

Jvfr. Munch, N. F. H., IV. 2. S. 265-67.

55

N. L. VII 20. 64. VIII. 21.

56

Man har jo endog Exempel på, at Repræsentanter for de gamle Storætter forsmåede den højeste af de Titler, som Kongen efter Lendermandsverdighedens Ophævelse havde at bortgive. De islandske Annaler fortælle, som bekjendt, om Erlend Philippussøn af Losna, Medlem af Rigets Råd og en af de mest ansete Mænd i Norge i Slutten af det 14de Århundrede, at han holdt på sit Bondenavn og aldrig vilde lade sig gjøre til Ridder, skjønt Kongerne gjentagne Gange tilbød ham det.

57

Munch finder, N. F. H., 2den Hovedafd., I. S. 908, Grund til at formode, at Ætterne Bolt og Stumpe, der hørte til de anseeligste i Norge i denne Periode, på en eller anden Måde have stammet fra Jarlen Orm Eilivssøn og Finn Arnessøn. — Med Giske- og Bjarkø-Ætten, gjennem lange Tider den fornemste Repræsentant for det gamle Lendermandsaristokrati, der døde ud i Mandslinjen med Erling Vidkunnssøn († 1355), stod såmange af de siden fremtrædende adelige Familier i Forbindelse gjennem Sidelinjer, at man næsten kunde sige, at denne Æts Rigdome og Anseelse var det egentlige Grundfond, hvorpå den senere norske Adel levede.

58

Ryttertjeneste blev indført i det søndenfjeldske Norge i 1370 istedetfor Leding tilsøs, uden at sættes i Forbindelse med Skattefrihed eller andre Privilegier. Munch, N. F. H., 2den Hovedafd., I. S. 811—13, 828.

UDSIGT
OVER
DEN NORSKE HISTORIE

AF

J. E. SARS.

Tredie Deel.

CHRISTIANIA.

FORLAGT AF ALB. CAMMERMEYER.

1887.

Forord.

Læserne vil udentvil finde, at Fremstillingen af Norges ydre politiske Historie fra 1319 til 1532 (Kapitel 3 og 4) har fået et Omfang og går i en Detail, der ikke svarer til Emnets Interesse eller Betydning eller til Måden, hvorpå den forudgående Tidsalders politiske Begivenheder, der har en så ulige større Interesse, er bleven fremstillet. Jeg følte også dette under Udarbejdelsen og prøvede oftere på at afkorte og kondensere yderligere, end skeet er; men det viste sig, at Stoffet var så sprødt, at det gik istykker derved. For at gi Begreb om et hendøende historisk Liv, der yttrer sig ujevnt, afbrudt og svagt, blir man ofte nødt til at gå i Detailler, som man kan spare sig, når det gjelder at påvise Sammenhængen i et stærkt bevæget Liv, der samler sig i enkelte store Træk og fremragende typiske Personligheder. Hertil kom da den Betragtning, at jeg ikke kunde forudsætte Unionsperiodens Historie på langt nær så velkjendt som Sagaperiodens.

Omvendt vil det vel synes Læserne, at jeg i det sidste Kapitel (Kap. 7) har faret altfor hurtigt og løst henover de Ændringer, der fandt Sted i såmange Forhold i Tiden nærmest efter Reformationen, og som tildels har havt en så vidtgribende Betydning. Jeg skal herved bemerke, at jeg kommer til at opta flere af de i dette Kapitel berørte Emner påny og i en anden Sammenhæng, når jeg i den følgende Del skal fremstille Norges i denne Periode begyndte Fremgang.

Flere sammenstødende Omstændigheder har virket til at forsinke Udarbejdelsen af denne Del. Jeg håber, at den følgende Del, hvormed Værket vil være afsluttet, ikke skal la vente længe på sig.

Kristiania 30te Oktober 1887.

J. E. Sars.

I.

Hanseaternes Handelsherredøme og den store Mandedød.

DET er noksom kjendt, hvorledes man engang forestillede sig, at Norges politiske og nationale Vanmagt i Unionsperioden havde sin Hovedgrund i Ulykker, der rammede Folket udenfra, og som medførte eller troedes at ha medført en sterk Tilbagegang imateriel Henseende. Man henviste til Landets Affolkning ved den store Mandedød og de følgende Pestsygdome, til Udbredelsen af Hanseaternes Handelsåg, Ophøret af Norges selvstændige Handel og Skibsfart.

Herved er nu strax at merke, at de samme Ulykker jo også rammede Sverige og Danmark, uden for disse Landes Vedkommende at dra efter sig en tilsvarende Virkning. Man har ment, at Norge rammedes såmeget hårdere end Danmark og Sverige. Men dette er, forsåvidt angår Affolkningen ved den store Mandedød og de forudgående og efterfølgende Pestsygdome, en ubevislig og endog på Forhånd usandsynlig Påstand. Når Mandedøden synes at spille en større Rolle i den norske Folketradition end i den svenske og danske, da må Grunden dertil søges, ikke deri, at den rasede såmeget værre i Norge end i Nabolandene, men snarere deri, at Norges Historie i den nærmest følgende Tid blev såmeget fattigere end Danmarks og Sveriges og gav Traditionen såmeget mindre nyt Stof. Ifølge en Opgift i de islandske Annaler[1] skal Mandedøden ha bortrevet to Trediedele af Norges Folkemængde; men man har for Sveriges og Danmarks Vedkommende gamle Efterretninger, der nævner ligeså høje eller endnu højere Tal, og om alle disse Talopgifter gjelder det, at de ikke kan ansees for at være endog blot tilnærmelsesvis pålitlige. En sikkrere Kilde til Oplysning om den ved Mandedøden forvoldte Nedgang i de skandinaviske Landes Folkemængde har man i Regnskaberne over Peterspengen eller Rumaskatten. Af disse Regnskaber synes det at fremgå, at Norge ikke har tabt to Trediedele, men i det højeste én Trediedel af sin Befolkning, og af de samme Regnskaber synes det videre at fremgå, at Sveriges Folketab har været, stik imod den gjængse Forestilling, ikke ubetydeligt større end Norges[2]. For Danmarks Vedkommende gir denne Kilde ingen Oplysning. Men det er jo Regel, at Epidemier raser så meget værre, jo tættere et Land er bebygget, så det må på Forhånd synes rimeligt, at Danmarks Folketab ikke har været mindre end Nabolandenes. Efter den store Mandedød 1349—1350 fulgte »Barnedøden« i 1360 og i 1371 atter en »stor Mandedød og Drepsot«. For denne sidste synes Danmark og Sverige at være gået fri, medens den fór hårdt afsted i Norge. Til Gjengjeld blev Danmark og Sverige forud for den store Mandedød rammet af flere pestagtige Sygdome, i Årene 1305, 1338, 1345[3], for hvilke Norge synes at ha været forskånet, så dette Land i det hele neppe kan ha lidt mere end Nabolandene ved de Farsotter, hvorved det fjortende Århundrede er udmerket på en så forfærdelig Måde i den europæiske Menneskeheds Historie.

Derimod synes der fuld Føje til at tro, at det Handelsherredøme, som Hanseaterne i det samme Århundrede tilegnede sig over de skandinaviske Riger, har rammet Norge på den føleligste Måde. Norge trængte i højere Grad end Danmark og Sverige Tilførsel fra Udlandet og havde i denne Tidsalder flere og mere værdifulde Udførselsprodukter. Norges aktive Handel og Skibsfart på fremmede Lande har udentvil også i Tiden før det 14de Århundrede havt et meget større Omfang end enten Danmarks eller Sveriges. Af Sagaerne og de gamle norske Love sees, at norske Kjøbmænd plejede i det

11te, 12te og 13de Århundrede drage i Handelsfærd til Island, Grønland, Færøerne, Orknø, Hjaltland, Skotland, Irland, England, Danmark, Sverige, Tydskland, Gardarike[4]. I udenlandske historiske Kilder fra dette Tidsrum, — engelske, tydske, nederlandske, — omtales norske Kjøbmænd og Handelsskibe hyppig og hyppigere end danske eller svenske[5]. Samtidig blev Norges vigtigste Byer gjestet af mange fremmede Kjøbmænd fra forskjellige Lande. I Skriftet »Profectio Danorum in terram sanctam« fra Slutningen af det 12te Århundrede fortælles om Bergen, at man der kunde se en Mængde Folk og Skibe allevegne fra: Islændinger, Grønlændinger, Engelskmænd, Tydskere, Daner, Svear, Gauter »og andre Folk, som vilde være for langt at opregne«. Også Tunsberg, heder det, var folksom, især i Sommertiden, formedelst den Mængde Skibe, som kom did fra alle Lande[6]. Mathæus Parisiensis, der var i Bergen i Året 1248, fortæller, at der lå samlet på Havnen over 200 Skibe på engang[7].

Foruden Tydskere, Danske og Svenske nævnes i dette Tidsrum Engelskmændene jevnt og tidt blandt de fremmede Folk, der drev Sejlads på Norge, medens der er få eller ingen Spor af, at de tidligere har gjestet Danmark eller Sverige[8]. Englands eldste kjendte Handelstraktater er netop afsluttet med Norge (1217 og 1269)[9]. Allerede Olav Kyrre skal, da han anla Bergen, ha indrømmet engelske Kjøbmænd en særskilt Plads inden Byen, hvor de måtte opslå sine Boder og drive Handel, og af Sverres Tale i Bergen i 1186 fremgår det, at Engelskmændene endnu dengang spillede den første Rolle blandt de Fremmede, som gjestede denne Norges fornemste Handelsplads[10].

De tydske Kjøbmænd stødte således på en skarpere både indenlandsk og udenlandsk Konkurrentse i Norge end i Danmark og Sverige. Deres Tilegnelse af den svenske og danske Handel synes at være gået for sig nogenlunde jevnt og fredeligt. I Norge derimod fik de en Kamp at bestå; her var Prisen, som det gjaldt at vinde, en større; her måtte de bringe sterkere Midler i Anvendelse for at nå sit Mål. Men også her nåede de Målet og blev allerede i Løbet af det 14de Århundrede ligeså fuldstændig Herrer over de norske Handelsmarkeder som over de svenske og danske, og måske endnu fuldstændigere.

Håkon den Femte arbejdede endnu med Kraft og åbenbar ikke uden Fremgang på at ophjælpe den indenlandske Kjøbmandsstand og at sætte Grænse for det omsiggribende tydske Handelsvælde. Han påbød en Række strenge og tildels, fra Nutidens Synspunkt seet, ubillige Indskrænkninger i Udlændingernes Handel, — la høj Told på de Varer, de udførte, forbød dem at selge sine egne Varer i småt og at drive Handel Gjest med Gjest og tillod dem kun at bli siddende Vinteren over i Landet på Vilkår af, at de deltog i alle de Landets egne Borgere pålagte Udredsler[11].

Disse Bestemmelser, der ikke blot stod på Papiret, men som synes at være bleven, idetringeste delvist, strengt gjennemførte, rammede navnlig Tydskerne og frarev dem det meste af de Fordele, de indtil da havde opnået. Alligevel gjorde de tydske Stæder intet Forsøg på at tvinge Håkon til at forandre sin Handelslovgivning, og det lykkedes dem først under hans Eftermand, Magnus Erikssøn, at gjennembryde på en afgjørende Måde de ved denne Lovgivning opførte Skranker. Stædernes Magt havde imidlertid voxet, Norge derimod var svækket. ikke mindst derved, at det blev forenet med Sverige under den samme Konge, hvis Politik følgelig ofte blev bestemt af andre Hensyn end Hensynet til Norges Interesse.

Magnus Erikssøn, Norges og Sveriges Konge, fik i 1332

sig overdraget de danske Landskaber Skåne og Blekinge mod at betale den holsteinske Greve Johan, der havde Landskaberne i Pant, en Sum af 34000 Mark Sølv. Dette var mange Penge; men så opnåedes også for Kongen personlig den Fordel at kunne føje en ny Titel til dem, han allerede forud havde, og for Sverige Udsigten til en stor Grænseudvidelse. Norge derimod vandt intet og havde intet at vinde ved den hele Transaktion, men fik sin fulde Lod og Del i de Offre, der måtte bringes. Kong Magnus formåede ikke at tilvejebringe af egne Midler den Sum, han havde forpligtet sig til at udrede for Skåne og Blekinge; han måtte ty til Hanseaternes Hjælp, og til Vederlag for de »frivillige Tjenester«, som disse ydede ham[12], gav han dem i 1343 et Frihedsbrev i Hensyn på Handelen i Norge, hvorved alle deres eldre Privilegier fornyedes, og hvorved særlig de af Kong Håkon pålagte nye Toldsatser blev afskaffet, så at det derefter skulde ha sit Forblivende med den gamle Told[13].

Erhvervelsen af Skåne og Blekinge bragte tilsidst Magnus i et fiendtligt Forhold til Danmarks Konge Valdemar Atterdag, for hvem det naturligvis måtte bli et Hovedøjemed, eftera han nogenledes havde bragt sit Rige på Fode igjen, at tilbageerobre disse gamle danske Landskaber, hvilket også lykkedes ham i Året 1360. Magnus søgte, ligeover den danske Konge, Hjælp hos Hansestæderne, og atter blev Norges Handelsinteresser offret for et Formål, som ikke i mindste Måde vedkom Norge. Som et af Vilkårene for den mellem Magnus og hans Søn Håkon på den ene Side, Hansestæderne på den anden, indgåede Alliance blev der udfærdiget for disse sidste et nyt Frihedsbrev (1361)[14], hvorved der i de mest omfattende Udtryk tilstodes dem Ret til at drage om i begge de forenede Riger, Norge og Sverige, og drive Handel, hvor de vilde og som de vilde, og opholde sig der, sålænge de fandt for godt, med sine Varer, uden at besværes med nogen Slags Tynge eller Udredsel, uden alene den gamle, før Håkon den 5tes Tid fastslåede Told.

De tydske Kjøbmænd opnåede hermed lovlig Anerkjendelse af en Stilling, der satte dem istand til at undertrykke enhver Konkurrentse, idet de blev begunstiget fremfor andre Udlændinger i Hensyn på Tolden, og idet de fik Ret til at holde Faktorer, der kunde bli i Landet sålænge de vilde, uden at deltage i de Byrder, som var pålagt Landets egen Bybefolkning.

Man prøvede vistnok senerehen fra norsk Side at få dem drevet ud af denne Stilling. Alliancen mellem Kongerne Magnus og hans Søn Håkon (den Sjette) på den ene Side. Hanseaterne på den anden, blev kortvarig og afløstes af et spændt Forhold. Unionen mellem Norge og Sverige blev brudt. Håkon den Sjette så sig henvist til Norges Rige alene, og hans Politik blev som Følge deraf mere udelukkende ledet af Hensynet til Norges Interesser. Han vægrede sig ved at stadfæste de Frihedsbreve, som han selv og hans Far tidligere havde indrømmet Hansestæderne[15], og udstedte Forordninger, der gik imod disse Frihedsbreve og sigtede til at ophjælpe den indenlandske Bybefolkning[16]. Han forbandt sig med Kongen af Danmark mod Hansestæderne, og det kom til en Krig mellem begge Parter (1368—69), hvorved Øjemedet fra norsk Side var at afryste det Handelsherredøme, som de tydske Kjøbmænd havde vundet.

Men det var for sent. Det viste sig under Krigen, hvor aflægs og utidsmæssigt det gamle norske Ledingsvæsen, hvor militært afmægtigt Norge var blevet, og på samme Tid fik Hanseforbundet netop ved denne Krig et Omfang og en Styrke, som aldrig forud, og udviklede en politisk og militær Magtfylde, som for lange Tider sikkrede det en dominerende Rolle i den nordisk-skandinaviske Verden[17]. Norges Kyster blev herjet af en Afdeling af den hanseatiske Flåde, uden at man finder Spor af, at der blev gjort nogen virksom Modstand. Endnu værre gik det Danmark, som næsten helt kom i Hanseaternes og de med dem forbundne tydske Fyrsters Vold. Allerede i 1370[18] måtte Danmark modta Fred på de mest ydmygende Vilkår: Hansestæderne fik alle sine gamle Handelsprivilegier stadfæstet og nye blev føjet til; de skulde oppeberge i en Række af År Størsteparten af Indtægterne af Skånes vigtigste Byer, og til Sikkerhed skulde disse Byer være i deres Besiddelse i de samme År, og endelig skulde de ha en Stemme med ved det nærmestfølgende danske Kongevalg.

Af Norge krævede Sejrherrerne alene Stadfæstelse af alle sine eldre Frihedsbreve, hvilket efter Omstændighederne måtte synes at være en nokså rimelig Fordring. Alligevel blev for det første kun en midlertidig Stilstand afsluttet på dette Vilkår. Den norske Styrelse har åbenbart kviet sig ved Underkastelsen under det hanseatiske Handelsåg og opsat med at ta en endelig Beslutning i Håb om bedre Tider[19]. Men de bedre Tider kom ikke. Tvertimod fik Håkon VI snart et rent personligt Motiv til at gi efter, der vejede tyngre end Hensynet til Norges Handelsinteresse[20]. Den danske Konge Valdemar døde i 1375; Håkons Søn Olav var en af Kandidaterne til den ledige Throne; det gjaldt at sikkre sig Hanseaternes Samtykke til hans Valg. Nu fik de sit Ønske opfyldt om en varig Fred med Norge på de af dem opstillede Betingelser. Freden blev sluttet i 1376, og Hovedvilkåret var, at de tydske Stæder fik alle sine tidligere Frihedsbreve stadfæstet og herefter skulde inden Norges Riges Grænser »nyde alle de Rettigheder og Privilegier, som de nogensinde mest uhindret havde nydt«[21]. Den norske Styrelse havde dermed i Hovedsagen opgit sit Arbejde for at lede Handelen ind i en for Landet mere fordelagtig Retning; Hanseaternes Monopol var bleven lovlig anerkjendt og blev naturligvis hævdet på en såmeget hensynsløsere Måde, jo mere Erfaringen havde vist, at de kunde tiltvinge sig med Magt, hvad man fra først af havde tilstået dem som en Nåde.

I de eldre Privilegier, som var tilstået de tydske Stæder, fandtes i Regelen Principet om en fuldkommen Gjensidighed udtalt: Norske Kjøbmænd og Skippere skulde nyde den samme Ret i de tydske Stæder, som Tydskerne i Norge. Også ved Freden 1376 lovede Stæderne i de Gjenbreve, som de udstedte til Kong Håkon, at han og hans Undersåtter skulde kunne besøge Stæderne og handle der ligeså frit, som Stædernes Indbyggere i Norge. Men denne Gjensidighed, som fra tydsk Side vistnok aldrig havde været ordentlig overholdt, var nu blevet en næsten aldeles betydningsløs Form, idet Nordmændene vistnok nu forlængst havde ophørt at sejle i nogen regelmæssig Fart til de tydske Stæder[22]. Også deres Skibsfart på England synes ved denne Tid at ha været nedlagt. Idetringeste heder det i en Beretning fra Begyndelsen af det 15de Århundrede, at England aldrig blev gjestet af norske Skibe[23]. Under Krigen 1368—69, da Handelssamkvæmet mellem Norge og de tydske Stæder var afbrudt, prøvede Engelskmændene på at gjenopta sin gamle Sejlads på Bergen efter en større Målestok. I et Klageskrift fra de tydske Faktorer ved Bryggen i Bergen til deres Handelsprincipaler i Tydskland, hvor de udbreder sig over alle de Tab, de havde lidt derved, at der var git dem Ordre til at forlade Landet i Anledning af Krigen, heder det: »Til al denne Skade kommer også den, at de Engelske og Flamske og andre Folk, som ikke bryr sig om Eders Bud, reiser til Bergen og tilvender sig det Gods og det Kjøbmandskab, som Eders Borgere og Kjøbmanden plejede at nære sig af«[24]. Men, efterat Freden var bleven sluttet og de tydske Stæder havde fået sine Privilegier pånyt stadfæstet, måtte Engelskmændene snart afstå fra dette Forsøg på at gjenvinde sin Plads i den norske Handel. Tydskerne havde, gjennem sine Privilegier, en altfor stor Overmagt, og forsåvidt disse lovlig anerkjendte Fortrin ikke slog til, betænkte de sig ikke længere nu på at bruge andre, mere brutale Midler til at frigjøre sig fra enhver generende Konkurrentse. I Året 1373 overfaldt således Tydskerne i Bergen nogle Engelskmænd, der var kommet did med særskilt kongeligt Lejde, tog deres Gods fra dem og dræbte flere af dem, og da Kong Håkon siden kom til Bergen og krævede Bod for det skete Lovbrud, tilbød man ham ligesom til Spot 20 Tønder Øl[25]. Så dybt var den norske Krones Anseelse sunket, så tryg følte Hanseaterne sig i sin Overmagt, efter den ulykkelige Krig, da deres Flåder havde herjet de norske og danske Kyster, næsten uden at støde på Modstand.

Vi hører vistnok også i den følgende Tid en og anden Gang om Engelske Kjøbmænd i Norge[26]; men om nogen virksom eller varig Konkurrentse fra deres eller andre Udlændingers Side kunde der for det første ikke være Tale. Hanseaterne havde ved Krigen 1368—69 nået sit Mål; deres Handelsherredøme var bleven grundfæstet på en varig Måde og i den videste Udstrækning. I Oslo og Tunsberg havde de sine Faktorer, som sad Året rundt i Landet uden at delta i de Landets egne Borgere påhvilende Byrder, – som besørgede omtrent hele det søndenfjeldske Norges Ind- og Udførsel og endog plejede at udhøkre i Småt og direkte til Bønderne de Varer, der tilførtes dem udenfra[27]. Det nordenfjeldske Norges Vareomsætning med Udlandet, der i denne Periode havde et langt større Omfang end det søndenfjeldskes, beherskede de ligeså fuldstændigt eller endnu fuldstændigere gjennem det Bergenske Kontor, der i lange Tider var en af Hovedhjørnestenene for det hanseatiske Handelsvelde.

Dette Kontor omtales først ved Midten af det 14de Århundrede og er måske først da bleven indrettet på en fast og varig Måde[28], men synes allerede ved det her omhandlede Tidspunkt (Tiden nærmest før Kalmarunionen) at ha nået Højden af sin Magt. Det var allerede nu en fuldstændig Stat i Staten, med sin særskilte Forfatning og Styrelse; dets Medlemmer, som alle måtte leve ugift, var på det skarpeste afsondret fra Byens øvrige Befolkning og udgjorde en talrig Skare af velvæbnede, håndfaste Mænd, som tillod sig ustraffet de groveste Voldsgjerninger og havde såliden Respekt for Landets egen offentlige Myndighed, at de engang (i Året l365) trængte ind i selve Kongsgården til den kongelige Befalingsmand, Hr. Sigurd Hafthorssøn, hvem de tvang til at gå ind på alt, hvad de krævede, uagtet han tilbød sig at svare dem Lov og Ret, hvorefter de med Vold og Magt slæbte en af Befalingsmandens Tjenere ud af et Kloster i Bergen og halshuggede ham, og siden tvang Biskopen til at gi dem Absolution og Byens Rådmænd til at døme i Sagen efter deres Vilje, idet de truede med i modsat Fald at opbrænde både Biskopsgården og Byen[29]. Dette skete før den ulykkelige Krig, der skulde lægge Norges militære Afmagt så klart for Dagen og hæve Hanseforbundet til Højden af dets Magt og Indflydelse. Man kan da vide, at de Kontorske efter denne Krig mente at kunne tillade sig omtrent hvad det skulde være. Når den norske Styrelse tidligere havde arbejdet på at gjøre Bergen til en Stapelstad for hele det norden- og vestenfjeldske Norge, så kom dette nu udelukkende de tydske Handelsmænd til Gode. Gjennem deres Hånd gik nu alle de Varer, som det norden- og vestenfjeldske Norge havde at afsætte til Udlandet, og alle de Varer, som det modtog til Vederlag. Bergens egne Borgere nærede sig kummerligt af de Smuler, der faldt fra Tydskernes Bord, nemlig af at drive nogen Kramhandel med de nærmest omliggende Bygder og at sejle på Nordlandene, hvor de fungerede som et Slags Mellemmænd mellem Kontoret og de nordlandske Fiskere, som først i det følgende Århundrede synes at ha optat på regelmæssig Måde den Skik at fare selv til Bergen og afsætte sine Produkter direkte til Tydskerne[30].

Den samme Krig, hvorved Hanseaternes Herredøme over den norske Handel blev grundfæstet, la også Danmark for deres Fod. Også ved Fredsslutningen med dette Land havde de først og fremst for Øje at fremme sine kommercielle Interesser. Det vigtige skånske Sildefiskeri fik de helt og holdent i sin Magt, og der tilstodes dem så store Forrettigheder i Hensyn på Handel og Skibsfart, at de måtte kunne holde borte omtrent enhver Konkurrentse, indenlandsk eller udenlandsk. Der fandtes ved denne Tid i Danmarks vigtigste Kjøbstæder tydske Handelskompagnier, hvis Medlemmer opholdt sig i Landet Året rundt og nød Toldfrihed og andre Begunstigelser, uden at delta i de Byrder, der påhvilede den indenlandske Borgerstand[31]. Disse tydske »Pebersvene«., som de kaldtes i Danmark, forsynede Landet med hvad det behøvede af udenlandske Varer og udførte Overskuddet af dets egne Produkter, medens man neppe finder Spor af nogen indenlandsk Kjøbmandsklasse[32].

I Sverige var til samme Tid Forholdet et lignende: Tydskerne havde hele den store Handel i sin Hånd og dannede det afgjort dominerende Element i Rigets Kjøbstæder. De to vigtigste af disse, Stockholm og Kalmar[33], var endog på bedste Vej til at bli ligefrem tydske Plantestæder og regnedes halvt om halvt med blandt Hanseforbundets egne Medlemmer, idet man har Exempel på, at de blev repræsenteret ved Forbundets Fællesforsamlinger eller fik Del i de Hanseaterne i fremmede Lande tilståede Privilegier[34].

Dette Forhold, at tydske Kjøbmænd var blevet enerådig over de danske og svenske Markeder, måtte nu vistnok medføre, at Handelen ikke bragte Danmark og Sverige så store Fordele, som den vilde ha kunnet bringe ved en mere udviklet Konkurrentse. I denne relative Forstand lar det sig nok sige, at det Handelsherredøme, som Hanseaterne opnåede i Løbet af det 14de Århundrede, var økonomisk uheldigt for Danmark og Sverige, men ikke i absolut Forstand, — ikke således, at det skulde ha medført en ligefrem Tilbagegang i økonomisk Henseende, at det skulde ha virket til at udtørre eller tilstoppe Velstandskilder, som før havde flydt rigeligere. Dette har man ingen Grund til at tro. Man har ingen Grund til at tro, at de hanseatiske Kjøbmænd, der dannede Handelsselskaber eller nedsatte sig som Borgere i de danske og svenske Byer, her fortrængte en forud bestående og blomstrende indenlandsk Kjøbmandsklasse. De har snarere banet Vej for en sådan og udfyldt en Plads i Samfundet, som før stod ledig. Deres Privilegier gjorde det vanskeligt eller umuligt for andre fremmede Nationers Kjøbmænd at konkurrere med dem; men, når man ser hen til, hvor få og svage Spor der er af, at Danmark og Sverige i Tiden, før Hanseaterne fik Indpas, har havt noget regelmæssigt Handelssamkvæm med andre Lande, må man tro, at den hanseatiske Handelsvirksomhed, skjønt den blev drevet i monopolistisk Ånd og på en, fra Nutidens Synspunkt seet, for Danmark og Sverige ufordelagtig Måde, alligevel har medført økonomiske Fremskridt for disse Lande, åbnet nye, mere regelmæssige Markeder for deres Produkter og virket til, at deres naturlige Velstandskilder blev bedre udnyttet, end de havde været forud[35].

Anderledes synes Sagen at stå for Norges Vedkommende. Nordmændene fór, som nævnt, før det 14de Århundrede hyppigere og i videre Udstrækning end Danerne og Svearne på Handelsfærder til fremmede Lande, og Norge blev samtidig hyppigere gjestet af fremmede Nationers Kjøbmænd end Sverige og Danmark. Her synes følgelig den gjængse Opfatning, hvorefter det hanseatiske Handelsmonopol var ligefrem ruinerende og medførte ligefrem økonomisk Tilbagegang, at ha meget bedre Grunde for sig. Ved en nærmere Overvejelse føres man dog til at indse, at denne Opfatning heller ikke for Norges Vedkommende kan være rigtig, — at den Vending, som indtrådte i Norges kommercielle Forhold i Løbet af det 14de Århundrede, idet Handelen helt kom i Hanseaternes Vold, vistnok forsåvidt var et Nederlag for Norge, som den norske Styrelse havde kjæmpet for at hidføre en anden, fordelagtigere og hæderligere Tingenes Orden, – at det hanseatiske Handelsherredøme vistnok har måttet virke ruinerende i det enkelte, — for en enkelt By eller for Enkeltmand, — men at det ikke har kunnet forvolde nogen materiel Tilbagegang for Folket idethele, — at det snarere må ha virket til at fremme den materielle eller økonomiske Udvikling.

Som man ved, var i de eldste historiske Tider Vikingen og Kjøbmanden regelmæssig forenet i den samme Person; begge Næringsveje havde en udpræget aristokratisk Karakter og var faktisk monopoliseret af Medlemmerne af Landets højbyrdige Ætter, som alene havde Evne til at udruste disse Expeditioner, hvis Formål efter Omstændighederne kunde være et krigersk eller fredeligt. Endnu i det 13de Århundrede var det, som Kongespejlet viser, almindelig Skik, at Mænd af de højbyrdige jordegodsejende Ætter tilbragte nogle Ungdomsår på Handelsrejser i Udlandet for at tilegne sig Kundskab og Verdenstone, inden de trådte ind i Hof- eller Statstjenesten eller satte sig i Ro hjemme på sine Gårde[36]. Disse Mænd har fremfor andre rådet over den nødvendige Kapital til at udruste Skibe og indkjøbe Varer til Udførsel i det Store, og ved dem har udentvil, sålænge Kjøbmandskab ansåes foreneligt med en Adelsmands Stand og Stilling, Norges Vareomsætning med Udlandet været hovedsagelig besørget, forsåvidt som den ikke blev besørget ved fremmede Kjøbmænd.

Man ved fremdeles, at de fleste store »Gårde« i de norske Byer endnu i det 13de og 14de Århundrede tilhørte aristokratiske Ætter på Landet. En sådan »Bygård« udgjorde en Samling af mange Hus, ligeoptil halvhundrede eller derover[37] Ejermanden, som tildagligdags opholdt sig hjemme på sit Gods, forbeholdt sig endel af det vidtløftige Husrum til egen Benyttelse, når han gjestede Byen, men lejede det øvrige bort som Pakbodrum eller Forretningslokaler til inden- eller udenlandske Handelsmænd[38]. Sådan var Forholdet med hele den siden såkaldte Tydskebrygge i Bergen, der i denne Tid, da Bebyggelsen endnu ikke havde udbredt sig over på den anden Side af Vågen, udgjorde den væsentligste Del af Bergens By; sådan var Forholdet i Oslo, og sådan har det udentvil også været i de andre norske Byer.

Pladsen, som efter dette blir tilovers for en særskilt norsk Borger- eller Kjøbmandsklasse, kan ikke ha været meget bred, »Når man, siger Munch, læser de i Diplomer og andetsteds indeholdte Antydninger af Handelsforholdene i Norge i det 14de Århundrede, ja endog blot legger Merke til de Individer, der omtales i Byerne, vil man have vanskeligt ved at påpege nogen eneste Person, som man kunde kalde en virkelig norsk Kjøbmand«[39]. Det er sandsynligt, at endog i Bergen har den faste Befolkning i denne Tid bestået, foruden af Geistligheden og dens Tjenerskab, væsentlig af Håndverkere og Arbejdere, medens de Kjøbmænd, der omtales ved Siden heraf, fordetmeste har været Kramhandlere, som flyttede fra den ene By til den anden og for en kortere Tid lejede sig et Pakhus eller en Bod til Udhøkring af sine Varer, eller sådanne Mænd, som, efter Udtrykkene i den nyere Bylovs 3die Kapitel, »ejede Hus i Kjøbstaden og Bu i Heredet« og opholdt sig vexelvis her og hist, og om hvem det fastsattes, at de skulde udrede Leding i Heredet efter Størrelsen af deres Jordegods og i Kjøbstaden efter Værdien af deres Varer og Lejeindtægten af deres Hus, — for hvem altså Kjøbmandskabet har været en Bisag eller en Syssel ved Siden af andre Sysler[40].

Blandt de fremmede Kjøbmænd, der gjestede Norge, inden det hanseatiske Handelsherredøme blev grundfæstet, spillede, som nævnt, de engelske den første Rolle. Men England var sålidt da som senere et regelmæssigt kornudførende Land. Dets vigtigste Udførselsartikler var Tin, Uld, Huder, Vox, m. m., medens det fordetmeste selv behøvede Tilførsel af Korn. Sålænge England var det Land, hvormed Norge stod i livligst Handelsforbindelse, har Korn følgelig ikke kunnet indta nogen fremtrædende Plads blandt de norske Indførselsartikler. Kong Sverre nævner i sin Tale 1186 »Hvede, Honning, Flur (fint Hvedemel), Klæde, Læred, Lin, Vox og Kjedler« som de Varer, Engelskmændene havde ført til Bergen. Han takker dem derfor, medens han siger om de tydske Kjøbmænd, der samtidig var komne til Bergen, at deres Færd var lidet nyttig for ham og hans Rige, eftersom de førte ud Smør og Skreid og i dets Sted bare bragte Vin til Landet. Af andre Kilder får man vide, at Vin også hørte blandt de Varer, som norske Kjøbmænd plejede at ha med sig fra England. Overhodet ser det ud til, at hvad Norge indførte forud for Grundlæggelsen af det hanseatiske Handelsvelde, mere var Luxusartikler til Brug for de Fornemme, end Nødvendighedsartikler, hvoraf den menige Mand kunde ha Livsophold, og at det var først efterat Tydskerne havde indrettet sin Stapel i Bergen, at Tilførselen af de grovere Kornsorter blev regelmæssig og foregik efter en større Målestok. Landet må i den forudgående Periode i Hovedsagen ha brødfødt sig selv; de nordlige Dele, særlig Hålogaland, hvor Agerbruget var mest indskrænket og Misvext hyppigst, har vistnok jevnlig havt Behov af Korntilførsel; men Behovet har ikke været større, end at det sydlige Norges Overskud strakte til for at dække det. Som kjendt, er der også i Sagaerne oftere Tale om Udførsel af Korn fra det sydlige Norge til det nordlige[41].

Summen af alt dette må bli, at det gjelder også for Norges Vedkommende, at det Handelsmonopol, som Hanseaterne tilegnede sig i det 14de Århundrede, ikke kan ha tilføjet Landet noget direkte økonomisk Tab af Betydning eller forvoldt nogen almindelig materiel Tilbagegang. Vistnok har i de tre Kjøbstæder, hvor Hanseaterne indrettede sine Faktorier, — Bergen, Oslo og Tunsberg, — de egentlige »Bymænd«, osv., de, der havde sit stadige Ophold og sin væsentlige Næring i Byen og ikke hørte enten til Geistligheden eller til Arbejderklassen, måttet lide ved disses Omsiggriben. Det var også fra dem, at Klagerne over denne Omsiggriben udgik, og i deres Interesse, at den norske Styrelse så længe arbejdede på at sætte en Grændse for den. Men for det første har, som før nævnt, disse Bymænd vistnok endnu da udgjort en meget fåtallig Klasse, og dernæst har det vistnok for det allermeste været Folk i ringe Vilkår, Håndverkere og Småhandlere, som vel kunde lide Afbrek i sin Næring derved, at de tydske Handelsfaktorer førte Håndverkere med sig fra sit eget Land og tiltog sig at udselge sine Varer i Småt til Bønderne (hvilket også var den stadige Hovedgjenstand for de norske Bymænds Klagemål), men neppe derved at Handelen en gros eller Norges Vareomsætning med Udlandet gik over i Tydskernes Hånd.

Dette skulde snarere ha været et Tab for Rigets geistlige og verdslige Stormænd, som engang havde besørget en så væsentlig Del af denne Omsætning, og som endnu i det 14de Århundrede sees oftere at ha ejet Skibe i Fart både på Norges Kolonier og andre fremmede Lande. Man skulde derefter også ha ventet, at de hanseatiske Handelsmænd netop i dem havde fundet sine ivrigste og ihærdigste Modstandere. Men det er sålangt fra, at dette var Tilfælde, at der heller er Grund til at formode et modsat Forhold, hvilket må forklares således, at Stormændene mere og mere fandt det stridende med sin Rang at drive Handel i egen Person, medens det Tab, som de led ved at opgi Handelen, for en Del opvejedes ved de forøgede Indtægter, som de opnåede ved at leje sine Bygårde bort til de tydske Handelsfaktorer, der havde bedre Råd til at betale end de indenlandske Småhandlere[42].

Hvad endelig det menige Landsfolk angår, da kan det kun for en liden Dels Vedkommende ha været berørt af de Forandringer i Handelen med Udlandet, der indtrådte i Løbet af det 14de Århundrede. Omtrent hele det søndenfjeldske og store Dele af det vesten- og nordenfjeldske Norge har ikke kunnet lide derved i nogen nævneværdig Grad. Disse Bygder havde, før Trælasthandelen kom op, hvilket først skete i det 15de og 16de Århundrede, lidet at afsætte til andre Lande og trængte til Gjengjeld kun liden Tilførsel udenfra. Det var alene Kystbygderne i det vesten- og nordenfjeldske og særlig Nordlandene og Finmarken, for hvem Produkthandelen med Udlandet kan ha havt noget væsentligt at betyde, inden det tydske Handelsvelde blev grundlagt. Udbyttet af det store Skrejfiske i Nordlandene var fra først af og vedblev stadig at være den vigtigste Gjenstand for Hanseaternes Handelsvirksomhed i Norge. Nu er det vist nok, at Forholdet mellem de hanseatiske Kjøbmænd og de nordlandske Fiskere var et for disse sidste yderst ugunstigt, — at Fiskerne meget snart kom i Gjeld til Kjøbmændene og måtte finde sig i at overlade dem sine Varer for et ringe Vederlag, — at Kjøbmændene, som var enerådige over Markedet, udnyttede denne sin Fordel til det yderste. Alligevel tør det være et Spørsmål, om ikke Handelsforholdene stillede sig endnu ugunstigere for Norges fiskeproducerende Befolkning i den forudgående Tidsalder, da Udførselen fordetmeste blev besørget af Mænd tilhørende Landets aristokratiske Ætter, der foretog Handelsreiser ikke blot for Vindingens Skyld, men for at se sig om i Verden og opnå en standsmæssig Uddannelse. Det tør være Grund til at tro, at den Afsætning, som Almuen fandt for sine Varer hos disse fornemme Handelsamateurer, der kun for Lejligheden gav sig af med at drive Kjøbmandskab, neppe kan ha været mere fordelagtig og dertil må ha været langt mere usikker, uberegnelig end den, som den fandt hos de tydske Faktorer. Når man erindrer, at det først var Hanseaterne, der begyndte at føre til Landet regelmæssigt og efter en større Målestok de grovere Korn- og Melsorter, som siden vedblev at være det sedvanlige Byttemiddel for den nordlandske Fisk, må det synes rimeligt, at Oprettelsen af den hanseatiske Stapel i Bergen har virket til, at de nordlandske Fiskerier blev bedre udnyttet og gav Livsophold til flere Mennesker, end som forud havde været Tilfælde.

Det står altså fast, at den engang gjængse Forklaring af Norges Afmagt i Unionsperioden, nemlig som en Følge af det materielle Knæk, der blev tilføjet Folket ved det hanseatiske Handelsherredøme og det 14de Århundredes Farsotter, ikke kan være fyldestgjørende. Tydskernes Handelsherredøme gik over alle tre skandinaviske Lande og kan ikke for noget af dem ha medført, nogen ligefrem økonomisk Tilbagegang. Og hvad Mandedøden og det 14de Århundredes øvrige Farsotter angår, da gir de os ingen Hjælp til at forstå, hvoraf det kom, at Norges Afmagt blev såmeget dybere og langvarigere end Naborigernes, — at Forholdet mellem Norge på den ene Side, Danmark og Sverige på den anden, i Hensyn på national og politisk Kraft blev et så helt andet i det 15de Århundrede mod hvad det havde været i det 12te og 13de. Disse Ulykker rammede jo ialfald ikke Norge værre end de to andre skandinaviske Riger. De måtte øve en dyb og længe vedvarende Virkning, men ikke mere på det norske Folk end på det svenske eller danske.

Skjønt Opgifterne i de gamle Kilder om det ved Mandedøden forvoldte Folketab må ansees som upålitlige og overdrevne, er det sikkert nok, at Tabet var et uhyre stort, — uden Sidestykke i den historiske Tid. Ifølge Peterspenge-Regnskaberne har man, som før nævnt, Grund til at tro, at Norge har tabt ved denne Farsot omkring en Trediedel af sin Folkemængde, Sverige endnu noget mere. En så voldsom Nedgang af Indbyggertallet må ha indvirket lammende og forstyrrende på alle økonomiske Forhold. Landene blev ikke alene fattigere på Folk, men fattigere også i andre Henseender. Det var sålangt fra, at de, som overlevede Farsotten, fik det økonomisk bedre, end de havde havt det forud, fordi der blev såmeget færre om at dele, hvad hvert Land frembød af naturlige Rigdome, at heller det omvendte var Tilfælde, idet Næringsvejene blev sat tilbage samtidig med Folkemængden og måske efter en endnu større Målestok som Følge af skortende Arbejdshjælp. Jordegodspriser og Jordleje sank ved Mandedøden langt under sin tidligere Gjennemsnitshøjde; store Dele af det opdyrkede og bebyggede Land blev lagt øde og vedblev at ligge så gjennem en Række af Slægtled. Det må ha krævet lang Tid, inden så store Huller som de, Mandedøden slog i Indbyggertallet, atter nogenledes kunde bli fyldt, særlig under så lidet udviklede og i flere Henseender så lidet gunstige økonomiske Forhold som de, der endnu fandt Sted i de skandinaviske Lande i denne Tidsalder. For Norges Vedkommende er der Grund til at tro, at Folkemængden først i Begyndelsen af det 16de Århundrede har nået op til sin tidligere Stand. Endnu langt frem i det 15de Århundrede ser man, at Jorder, som var bleven lagt øde ved Mandedøden, fremdeles lå øde, og at af andre Jorder Landskylden var lavere, end den havde været før det store Pestår, og det samme sees ligeledes at ha været Tilfælde i Danmark[43].

Fra det mellemste og sydlige Europa har man en lang Række af Efterretninger om den Demoralisation, som var Pestens værste Virkning: Dødsskrækken, der lammede al Virksomhed, Udskejelserne, hvorved man søgte at bedøve sig, den overhåndtagende Egoisme, der virkede til at opløse endog de helligste og sterkeste Bånd[44]. Også i de skandinaviske Lande må Pesten ha virket på lignende Måde, og derom savnes heller ikke bestemte Vidnesbyrd. I et Kongebrev af 3die August 1350 klages der over, at Bønderne i Oslo Biskopsdøme forsømte at yde den lovlige Tiende til Kirken. Bønderne undskyldte sig med, at de ikke havde nok Arbejdshjælp til at tærske Tienden. »Vi erfare dog, heder det videre, at Mænd tærsker sit Korn og fører det til Kjøbstaden til Salgs, men ligger derhos daglig i større Drik, end Folk nogensinde før har gjort, og glemmer herved ganske Guds og den hellige Kirkes Rettigheder, medens Landet lægges øde, uvundet og usået, på Grund af deres Utrivnad og mangfoldige Usæder, som vi nu ej nærmere vil omtale«[45]. Man har iagttaget, hvorledes den literære Virksomhed i Norge afbrydes omtrent samtidig med, at de store Farsotter begynder sin Herjing. I første Halvdel af det 14de Århundrede vedblev man, om end ikke at frembringe nye Verker, så dog at mangfoldiggjøre de allerede existerende gjennem Afskrifter. Ved År 1350 hører også dette op. Fra Årene 1300 til 1350 stammer en lang Række Håndskrifter af Love, Sagaer eller andre Verker; fra Årene 1350 til 1400 kjendes kun nogle få Lovbøger. Denne pludselige Standsning af Bogproduktionen er udentvil med Rette sat i Forbindelse med Mandedøden[46] og må forklares, ikke blot af at såmange af Stormændene, for hvem Afskrifter af Love og Sagaer i Regelen blev forfærdiget, bortreves, men i det Hele af den Sløvelse og Slappelse i alle Forhold, der var en Virkning af Pesten.

Den store Mandedød og det 14de Århundredes andre Farsotter har da ganske vist øvet en stor Indflydelse i de skandinaviske Landes Historie, om de end ikke har havt den overvættes Betydning for Norge specielt, som man engang plejede at tillægge dem. De har været med om at gi Tidsrummet fra Midten af det 14de til Begyndelsen af det l5de Århundrede dets ejendomelige Præg, og de må tages med, når det gjelder at forklare dette Tidsrums Begivenheder og særlig den vigtigste blandt dem: Unionen mellem de skandinaviske Riger[47].

Efter hvad vi har søgt at påvise, bør man ikke forestille sig, at det hanseatiske Handelsherredøme i det 14de Århundrede har medført for noget af Rigerne nogen ligefrem økonomisk Tilbagegang. Derimod tør man tro, at det i andre Henseender har havt en mere direkte skadelig Indflydelse. Der fandtes, såvidt man kan se, ved den Tid, da Hanseaterne fik Indpas, hverken i Norge, Danmark eller Sverige nogen egentlig Kjøbmandsklasse i Ordets mere moderne Mening, svarende til de Krav, som den fremadskridende økonomiske Udvikling havde stillet. Det var opstået et Hul i de skandinaviske Folks Samfundsorden, som måtte fyldes[48], og det blev Tydskerne, som til en Begyndelse fyldte det. De tydske Kjøbmandskolonier i de skandinaviske Byer blev i Tidens Løb Grundlaget, hvoraf en driftig indenlandsk Borgerstand for en stor Del fremgik[49]. Men det varede længe, inden dette skete. Det varede længe, inden Tydskerne i de skandinaviske Byer ophørte at indta en Særstilling og trådte helt over i det Samfund, hvortil de udvortes var knyttet, og indtil da måtte Tilstedeværelsen af et sådant fremmed Element i Samfundsorganismen virke opløsende eller svækkende på dens indre Sammenhæng.

Skarpest og varigst var Modsætningen mellem Tydskerne og den indenlandske Bybefolkning i Norge og særlig i Bergen. Fremfor noget andet Sted dannede de tydske Handelsfaktorer i Bergen et Samfund for sig, der ikke havde noget Fællesskab med Byens øvrige Befolkning. Mellem dem og de indenlandske Bymænd rådede også det mest afgjorte Fiendskab, der gav sig Luft i en lang Række af voldsomme, blodige Optrin. Om slige Optrin hører man lidet eller intet fra Danmark. Medlemmerne af de tydske Handelsselskaber i de danske Byer kan ikke på langt nær ha været så strengt afsondret fra eller levet på en så fiendtlig Fod med den indenlandske Bybefolkning som de Kontorske i Bergen. Det synes ikke at ha været Regel for hine, som det var for disse, at leve i ugift Stand. Alligevel indtog de tydske Kjøbmænd også i Danmark gjennem lange Tider en udpræget Særstilling, ikke blot i kommerciel, men også i national og politisk Henseende. De boede for sig, tog ikke Borgerskab i de Byer, hvor de nedsatte sig, men havde sin særskilte Styrelse og forendel også sin særskilte Jurisdiktion[50]. Mindst skarp synes Modsætningen at ha været i Sverige, hvor de indflyttede Kjøbmænd almindeligvis tog Borgerskab i de Byer, i hvilke de nedsatte sig, og levede under svensk Ret og efter svenske Love lige med de indfødte Bymænd[51]. Men at de, til Trods herfor, fastholdt sin Nationalitet med stor Styrke og gjorde den gjeldende i meget vid Udstrækning på den svenske Nationalitets Bekostning, derom vidner den Bestemmelse, som fra Visbys Stadsret blev optat i Magnus Erikssøns almindelige Bylov og længe stod ved Magt, hvorefter Halvparten af Rådsmedlemmerne i de svenske Byer skulde være Tydskere; derom vidner særlig Stockholms Historie i det 14de og 15de Århundrede, hvor de tydske Borgere, skjønt de ganske vist udgjorde et Mindretal, alligevel optrådte på den overmodigste Måde og tilrev sig alle indflydelsesrige eller fordelagtige Stillinger, så det blev sagt, at der ikke stod andet tilbage for indfødte Svensker end at bli Skarprettere eller Gravere.

Herved er nu desuden at merke, at den Indgang, som tydsk Nationalitet vandt i de skandinaviske Byer, bare var et Led af en mere omfattende Bevægelse. Adelen i de tydske Østersølandskaber spillede på det militære og politiske Område en lignende Rolle ligeoverfor de skandinaviske Folk, som Hanseaterne på det kommercielle. I disse Landskaber var Bondestanden fordetmeste af vendisk Herkomst, Adelen derimod fordetmeste tydsk, — en herskende Race med al den Hårdhed og Kraft, som en sådan behøver for at hævde sin Stilling. Medens Bønderne holdtes under et strengt Åg, førte de talrige Adelsslægter på sine befæstede Borge et vildt Krigerliv som Landevejsrøvere eller i uafladelige indbyrdes Fejder. Hos dem og deres Lejesvene fandtes derfor en Stridbarhed og en Færdighed i Våbenbrug, som gik langt udover, hvad der i denne Periode kunde opdrives hos de skandinaviske Folk[52]. Det blev allerede imod Slutningen af det 13de Århundrede Skik, at skandinaviske Fyrster tog tydske Krigere i sin Sold, og gjennem hele det 14de Århundrede udgjorde dette fremmede Element Kjernen af de Hære, der blev stillet i Marken både fra svensk og dansk Side[53]. Mange af de tydske Adelsmænd, der lod sig hverve med sine Folk af en skandinavisk Konge for et eller andet krigersk Foretagende, blev værende i Landet Man havde ikke altid rede Penge at betale dem med, og så gav man dem istedet Slotte og Landskaber i Forlening eller til Pant. Andre nåede ad andre Veje frem til faste og indflydelsesrige Stillinger. Holsteinske, meklenburgske, pommerske Adelsmænd havde let ved at gjøre Karriere i de skandinaviske Lande i denne Periode. De tilhørte et Samfund, hvor Adelskab og alt, hvad dertil hører, var langt videre udviklet end nogetsteds i Skandinavien. De måtte derfor stå som et Slags Mønstermænd for sine Standsfæller længere nordpå, der vistnok i Regelen holdt det for en Hæder at knytte Frændskabsbånd med dem, medens de tillige ofte blev foretrukne fremfor de indenlandske Stormænd i Hof- eller Statstjenesten, idet Kongerne anså dem for dygtigere eller pålitligere eller mere skikket til at gi deres Omgivelser den rette Glands.

En uafbrudt Strøm af tydsk Adel gik på denne Måde nordover i sidste Halvdel af det 13de og gjennem hele det 14de Århundrede. Som naturligt, blev Danmark det af de skandinaviske Lande, hvorhen Strømmen kom først, og hvor den nåede det ujevnførlig største Omfang. Man ved, hvorledes i første Halvdel af det 14de Århundrede holsteinske og andre tydske Herrer fik Stykke efter Stykke af Landet i sin Magt, så Danmark tilsidst syntes nær ved at skulle helt udslettes af Rigernes Tal og dansk Nationalitet syntes nær ved at skulle bli kvalt under Frernmedvældet. En Reaktion herimod indtrådte vistnok ved Midten af Århundredet: Riget blev atter samlet under en Fyrste af den gamle danske Kongeæt. Men Reaktionen rak ikke videre end til de rent ydre statsretlige Forhold; Riget blev gjenrejst, men ikke Nationaliteten. Tydsk Adel vedblev at strømme ind og vedblev at øve en dominerende Indflydelse. Selve Rigets Gjenopretter, Kong Valdemar Atterdag, udførte sit Verk hovedsagelig ved Hjælp af tydske Lejetropper og vedblev gjennem hele sin Styrelse at søge sin fornemste Støtte hos indflyttede tydske Adelsætter[54]. Danmarks farligste Fiende, de holsteinske Grever, måtte vel afstå fra Tanken om at lægge det hele Rige under sig; men Slesvig havde de til Gjengjeld fået et så godt Tag i gjennem den holsteinske Adels Udbredelse i dette Landskab, at det ikke kunde lykkes at rive det fra dem igjen, og Jylland syntes på god Vej til at falde i deres Klør ved det samme Middel[55]. Over hele Landet vandt tydske Skikke og Retssedvaner stadig mere Indgang, og tydsk Sprog begyndte allerede at bli et Slags Modesprog og at bruges af Landets egne Børn ved offentlige Forhandlinger[56].

Til Sverige nåede Strømmen omkring Midten af det 14de Århundrede. Kong Magnus Erikssøn og hans Søn Erik tog jevnlig tydske Krigere i sin Sold. Hans Eftermand på Sveriges Throne, Meklenburgeren Albrecht, kom til Magten ved Hjælp af tydske Krigsfolk og drog med sig et helt Slæb af Landsmænd, til hvem han forlenede bort Størsteparten af Sveriges Rige[57]. Disse tydske Lensherrer omgav sig med talrige væbnede Skarer, byggede befæstede Borge og gav sig til at udsuge og undertrykke Almuen efter den i deres eget Fædreland brugelige Måde. Som det heder i en samtidig svensk Krønike: »Tunc aves rapaces preoccupaverunt cacumina montium; nam Theutonici tyrannizaverunt in terra multis annis«[58].

Det kan virke stimulerende og udviklende på en Samfunds organisme, at der tilføres den fremmede Elementer, når disse ikke optræder stærkere, end at den formår at assimilere dem med sig. Men, når det Fremmede kommer væltende i store Masser, så at Samfundsorganismen beherskes deraf istedetfor at beherske det, må ialfald den umiddelbare Virkning bli en stik modsat. Og sådan var øjensynlig Forholdet hos de skandinaviske Folk i den her omhandlede Periode. Tydskernes Invasion i Byerne og i andre Samfundskredse måtte virke på samme Måde som Affolkningen ved de store Farsotter, nemlig opløsende, kuende for det nationale Liv. Men disse ydre Ulykker var dog ikke det værste. Indre Forfalds- og Opløsningsårsager, — tildels sådanne, der var fælles for hele den europæiske Menneskehed, — virkede sammen med dem og fremfor dem til at gjøre den sidste Halvdel af det 14de Århundrede, — Tiden, i hvilken Kalmarunionen blev stiftet, — til det mørkeste og fattigste Afsnit af de skandinaviske Folks Historie.

Fodnoder

1

Isl. Annál. S. 278.

2

Se min Athandl. om Folkemængdens Bevægelse o. s. v. i Norsk hist. Tidsskr. 2. Række, 3. Bind. O. Montelius i Forsell och Wirsén, Svensk Tidskr. f. Literatur och Polit. 1870.

3

Efterretninger herom findes samlet hos A. L. Faye, „Den sorte Død i det 14de Århundrede”, Kristiania 1880.

4

Nyere Bylov IX. 6. (Norg. gl. Love II. 276—77). Munch, N. Folks Hist. II. 367, 1015.

5

Ordericus Vitalis, Hist. eccles. — Wilhelm af Malmesbury, De gestis pontificum. — Hansisches Urkundenbuch I. 5—6. No. 33, No. 169, No. 223, No. 227, No. 746. — Rymeri Foedera I. 1, p. 149, 480. — Jvfr Sartorius, Gesch. d. hans. Bundes I. 294—95. — Lappenberg, Gesch. d. hans. Stahlhofes zu London, S. 5 og A. 5., S. 9 — 10, 37 — 40.

6

Cit. hos Munch, N. F. H. II. 1015 f.

7

Cit. sstds. IV. I. p. 108.

8

Sartorius, Gesch. d. hans. B. I. 294—95. Lappenberg-Sartorius, Gesch. d. Urspr. d. hans. B. I 287—88.

9

Rymer, Foedera.

10

I Eirik Magnussøns Retterbot om Forholdene i Bergen af 9 Marts 1295 (Norg. gl. Love III. 23 ff.) nævnes »Englandsfarere« som et eget Selskab sammesteds.

11

Retterbøter af 9 Febr. 1302, 11 Novbr 1302, 30 Juli 1316, 14 Novbr. 1316, 10 Maj 1318. N. gl. L. III 42—132. — Kg. Håkon Magnussøns Rb. om Udlændingers Handel, ib. 134—35. — Jvfr. Munch, N. F. H IV. 2. p. 362 ff., 578 ff. — Sartorius, Gesch. d. hans. B. I. 236—37.

12

Munch, N. F. H. 2. Afd. I. 284.

13

Jvfr. Lappenberg-Sartorius, I. 204—5.

14

Jyfr. Munch, N. F. H. 2. Afd. I. 714. Sartorius, Gesch. d. hans. B. I. 237—38.

15

Munch, N. F. H. 2. Afd. I. 774.

16

Munch, l. c. I. 789. — Norg. gl. Love III. 182—84.

17

Jvfr. D. Schäfer, Die Hansestädte und König Waldemar, S. 557—59.

18

Eller egentlig 1369. Jvfr. Munch, N. F. H. 2. Afd. I. 820—821.

19

Munch, N. F. H. 2. Afd. I. 825—26.

20

Jyfr. Munch, l. c. 2. Afd. II. 72—73.

21

Jvfr. Munch, l. c. 2. Afd. II. 70—71 Kong Håkons Brev om Freden er senest trykt Dipl. Norv. VIII. No. 199.

22

Enkelte Exempler på, at norske Handelsskibe har gjestet Hansestæderne, møder man også i den følgende Tid, t Ex. Dipl. Norv. VII. No. 409. (1438).

23

Se G. Schanz, Englische Handelspolitik gegen Ende des Mittelalters (1881) I. 251

24

Munch, N. F. H. 2. Afd. I 804—5.

25

Die Recesse der Hansetage, II, 104—5, 245, 295, III. 311. Jvfr. Munch, N. F. H. 2. Afd. II. 29—30.

26

Lappenberg, Geseh. d. Stahlh. S. 37—40. Dipl. Norv. I No. 670 (A. 1420), II. No. 746 (1441), VII. No. 418 (1442) og No. 423 (1444), VIII. No. 344 (1450). — Grautoff, Detmar, II. 51, 564 osv.

27

Munch, N. F. H. 2. Afd. I. 574—576. Norg. gl. L. III. 182—83.

28

Recessen der Hansetage, IV. p. 498. — Lappenberg-Sartorius, I. 209—10.

29

Recesse der Hansetage, II. 12. — Munch, N. F. H., 2. Afd. I. 773—74.

30

Ifølge »Bergens Fundats«, Norske Magasin. I. 538. Jvfr. Sartorius, II. 327 —29.

31

D. Schäfer, Die Hansestädte u. Kg. Waldeman, S. 175. — 0. Nielsen, Kjøbenhavn i Middelalderen, S. 211 ff.

32

I Kjøbenhavn nævnes ikke nogen indenlandsk Kjøbmand før i det 15de Århundrede. 0. Nielsen, l. c.

33

Visby er undtaget som hørende helt til Hanseforbundet.

34

Se Schäfer, Die Hansestädte etc. S. 250—51. 278—79. — C. G. Styffe. Skandinavien i Middelalderen, S. 272 ff.

35

Jvfr. Sartorius, II. 728—30. — Lappenberg-Sartorius, I. 102—3.

36

Kongespejlet, 0. Brenners Udgave, S. 5 ff. Jvfr. Munch, N. F. H. II. S. 1015 f.

37

Dipl. Norv. I. No. 590, II. No 223.

38

Munch, N. F. H. 2. Afd. I. 105.

39

N. F. H. IV. 2. S. 246.

40

Norg. gl. Love II. 203—4.

41

Jvfr. min Afhandl. i Norsk hist. Tidsskr. 2. Række, 3. Bind.

42

Munch, N. F. H. IV. 2. S. 245. IV. 1. S. 663 ff. 2. Afd. I. 258.

43

Se min Afhandl. i Hist. Tidsskr. 2. Række, 3. Bind, S. 386—87. — Nyt hist. Tidsskr. (dansk), V. S. 243—44. C. F. Reinhardt, Valdemar Atterdag, p. 195.

44

Citater hos A. L. Faye, Den sorte Død, S. 85 ff., deribl. Guy de Chauliac: »Pater non visitabat filium. nec filius patrem; charitas erat mortua, spes prostrata.«

45

Dipl. Norv. VI. No. 196.

46

G. Storm i Kristiania Videnskabsselskabs Forhandlinger 1879, S. 11—12.

47

H. Hildebrand, Sveriges Medeltid (1879), I. S. 58 ff.: »Et fremgår med Sikkerhed af Ziffrene: det store Afbrek, som Mandedøden har gjort, — såmeget værre, som en Række Krige fulgte på. Det kan ikke vække Forundring, at Slutningen af det 14de Århundrede i vor Kulturhistorie forråder en vis Mathed og en vis Tilbøjelighed til at opløse gamle Forhold. Man var ikke mere end Mennesker«

48

Jvfr. Nitzsch, Deutsche Studien, S. 231.

49

Jvfr. 0. Nielsen, Kjøbenhavn i Middelalderen, S. 211 ff.

50

0. Nielsen l. c. — Dette var endog mere, end hvad der tilst des de Kontorske i Bergen, der vel faktisk unddrog sig den norske Jurisdiktion, men ikke retslig opnåede nogen Fritagelse fra samme

51

Schäfer, Die Hansestädte etc. S. 278 — 79. — Sartorius-Lappenberg, I. S. 161—162.

52

Styffe, Bidrag till Skandinaviens Hist. I. Indl. S. IV.

53

Styffe, l. c. I. S. LI. Schäfer, Die Hansestädte, S. 178—79. Suhm, Historie af Danmark, XIII. S. 251 o. fl. St.

54

Schäfer, Die Hansestädte etc. S. 178 — 79. Dansk hist. Tidsskr. 5. Rœkke III. S. 301—302. (Kr. Erslev, Anmeldelse af Reinhardts Valdemar Atterdag).

55

Munch, N. F. H. 2. Afd. I. S. 794—95.

56

N. M. Petersen, Bidrag til den danske Lit. Hist. 2. Udg. I. S. 72. — Kr. Erslev, Dronning Margrethe og Kalmarunionen, S. 271—72.

57

Styffe, Bidrag etc. I. p. XLIX—L. — Dipl. Norv. II. No. 359. Brev fra Kong Håkon VI. af 26de Marts 1380, hvor han taler om, at »Tydskerne i Sverige« har opsagt Freden med ham.

58

»I denne Tid sad Rovfugle på alle Bjergtoppe: thi Tydskerne øvede sit Tyranni over Landet i mange År.« Diarium Vadstenense. Jvfr. Styffe l. c. I. p. LII, LXIII—LXIV.

II.

Kalmarunionen og de skandinaviske Nationaliteter.

MAN har, fra den moderne politiske Skandinavismes Synspunkt, strævet med at forherligeKalmarunionen og omgi den med en ideal Glands. Man har villet snu op og ned på Geijers Ord, at den er et Tilfælde, der ser ud som en Tanke. Det skulde være rigtigere at sige, at den er en Tanke, der ser ud som et Tilfælde. Det skulde nemlig ikke være Tilfældets Verk, at den blev istandbragt, men derimod vel, at den gik istykker, — at den ikke blev, hvad den under heldigere ydre Omstændigheder kunde og burde ha blevet: den varige Grundvold for de skandinaviske Folks senere Udvikling. Man har villet ha den opfattet som et Udslag af den nordiske Folkeånd, — bygget i sin inderste Grund på de skandinaviske Folks Følelse af national Samhørighed, Erkjendelsen af at de ved at slutte sig sammen til en politisk Enhed vilde opnå større Styrke, bedre Vilkår for sin Udvikling, end ved at være »spaltet i trende sygnende Skud«. Man har villet ha den opfattet som en ny, højere Organisation, der stod i et lignende Forhold til de skandinaviske Riger, som det, hvori disse stod til Fylkerne eller Landskaberne, af hvilke de var dannet, — bestemt ifølge sit Væsen til at sejre over Rigerne, på samme Måde som Rigsenheden havde været bestemt til at sejre over Stammesplittelsen. Det skulde være fuldt beføjet at tale om Unionens store Tanke: om end Tilfældet hjalp til ved dens Istandbringelse, var den i Hovedsagen fremgået af en indre Væxt, forberedt gjennem hele den forudgående Udvikling; den var i sig selv et stort Fremskridt, en god Begyndelse til at realisere en Idée, som har varig Gyldighed og svarer til et dybtliggende Behov hos de skandinaviske Folk. Ulykken var bare, at det blev med Begyndelsen, — at det store Verk ikke blev fortsat i den Ånd, hvori det blev grundlagt, — at Unionen blev repræsenteret af udenlandske Konger, der savnede Forståelse af den Tanke, som det skulde ha været deres Opgave at gjennemføre.

Denne Opfatning, hvorved man har søgt at gi den skandinaviske Enhedstanke historisk Begrundelse, er selv intet andet end en Gjenklang af de Nutidsrøster, som den skulde tjene til at støtte. Den er anvendt Skandinavisme, ikke Historie. Den udtrykker, hvad Unionens Væsen og Vilkår burde ha været, fra et moderne skandinavistisk Synspunkt seet, ikke hvad de virkelig var.

Man vil allerede, ved at stille sig for Øje Hoveddragene i den Periodes åndige Physiognomi, i hvilken Unionen blev til, få et Indtryk af, hvor lidet Talemåderne om Unionens »store Idée«, om national Samfølelse, om en højere Organisation, fremgået af en indre Vext, m. v. svarer til de virkelige Forhold

Guizot har karakteriseret det 14de og 15de Århundrede på følgende Måde: »Hvad der gir denne Epoke dens historiske Betydning og Interesse, er, at den danner Overgangen mellem det middelalderske og det moderne Europa. Dersom man ikke betragter den fra dette Synspunkt, vil man ikke blot ikke forstå den, men man vil kjedes ved den og vende sig fra den med en Følelse af Tomhed. Seet i sig selv, er den i Virkeligheden en Tid uden Karakter, — en Tid, i hvilken Forvirringen stadig voxer, uden at man ser Årsagerne dertil, — en Tid, da der er nok af Bevægelse, men en sådan, som savner bestemt Retning, nok af Virksomhed, men en sådan, som ikke fører til noget Resultat. Kongedøme, Adel, Geistlighed, Borgerstand, — alle den sociale Ordens Elementer synes at dreje sig rundt inden den samme Kreds, i lige Grad ude af Stand til at gjøre Fremskridt og til at finde Hvile. Man prøver sig frem i alle Retninger, men uden Held; man forsøger at ordne Styrelsen, at grundlægge den offentlige Frihed, man gir sig endog i Kast med den religiøse Reform; intet vil lykkes, allevegne lider man Skibbrud. Dersom Menneskeheden nogensinde har syntes bestemt til den Skjæbne at vride og vende sig uden at komme af Flekken, fordømt til et uophørligt og alligevel ufrugtbart Arbejde, så er det i det 14de og 15de Århundrede«[1].

Dette er en træffende Karakteristik. Det 14de og 15de Århundrede, særlig det 14de, var (udenfor Italien, hvor Renaissancen begyndte tidligst) en Opløsningens og Forfaldets Tid midt imellem to Blomstringsperioder, — et Ørkenbelte, som Menneskeånden har havt at passere under sin Fremadskridning. De Kilder, hvoraf Middelalderens historiske Liv blev næret, ophørte at flyde, og nye havde endnu ikke åbnet sig. Middelalderens store kirkelige og verdslige Institutioner sygnede hen under en indenfra kommende Opløsning og faldt sammen eller skrumpede ind til døde Former, mere og mere uskikket til at udfylde de Behov, som havde skabt dem, mere og mere nedsat fra at være Organer til at bli Hindringer for den fremadskridende Udvikling.

Det havde lykkets Kirken i det 13de Århundrede at værge den orthodoxe Lære sejrrigt mod alle Angreb udenfra. De sekteriske Meninger blev udryddet med Ild og Sverd, kvalt i sine Tilhængeres Blod. Men hvad Ild og Sverd ikke formåede, var at opretholde Lærens indre Livskraft. Den blev mere og mere udhamret og udtyndet til et blot logisk Begrebssystem, der ikke frembød Næring for Følelsen og Fantasien. Den blev mere og mere Theologi istedetfor Religion. Den vedblev at være herskende, men ophørte at være levende, tabte sin Friskhed og sin rette Magt over Sindene. Mere end om nogen anden Tidsalder, efterfølgende eller forudgående, gjelder det om denne, at den var uden Tro, — uden nogen ideal Livsanskuelse, såvidt almindeligt og sterkt tilegnet, at den kunde bli en Rettesnor for den Enkelte og et Foreningsbånd for de mange — en Grundvold for omfattende sociale og politiske Organisationer. I Tider, der savner en sand, levende Tro, plejer Troens Afarter og Vrængebilleder at indta dens Plads. Istedetfor de forudgående Århundreders religiøs-kirkelige Enthusiasme, der havde skabt Martyrer og Heroer og bygget mægtige Samfund, møder os da også i denne Periode, ved Siden af en stadig mere omsiggribende Indifferentisme, som de gjængse Yttringsformer for det religiøse Liv en mørk Overtro eller en Ceremonitrældom, der alene kunde virke degraderende.

Medens den katholske Kirke i det ydre triumferede over sine Fiender, var den derfor rammet i selve sin Livsrod, og Virkningerne heraf åbenbarede sig snart på en for alle iøjnefaldende Måde. Endnu i første Halvdel af det 13de Århundrede syntes Pavedømet at skride frem i Magt og Indflydelse; men allerede i Begyndelsen af det 14de led det sit store skjæbnesvangre Nederlag, da det nedværdigedes til at bli et Redskab i den franske Konges Hånd og siden prostitueredes i den europæiske Kristenheds Øjne ved det store Schisma. Paverne opgav fra nu af de store verdensomfattende Herskerplaner og slog sig istedet på at skrabe Penge sammen, — brugte Kirkens Magtmidler i fiskale Øjemed og det så godt og vel, at de blev rent udslidte og til Spot og Spe for Alverden. Det Exempel, Paverne gav, efterfulgtes af de øvrige Kirkefyrster, hvem ligeledes de økonomiske Interesser mere og mere optog til Fortrængsel af Kirkens højere, åndige Opgaver. Den så sindrigt og sterkt opførte hierarkiske Bygning løsnede i alle sine Fuger. De enkelte Landes Kirkesamfund udsondrede sig mere og mere fra hverandre og unddrog sig den fælles Styrelse, og inden hver Kirkeprovins foregik en Opløsningsproces, svarende til den, der foregik inden den hele Kirke, idet Metropolitanmyndigheden svækkedes og Provincialkoncilierne blev sjeldnere og mer betydningsløse. Denne Opløsning inden Kirkens højeste Kredse øvede selvfølgelig en lammende Indflydelse nedover på den hele Organisme, og den lavere Geistlighed kom, ifølge det svigtende Initiativ fraoven og den slappede Disciplin, til at ligne en Hær uden Førere på Flugten fra et stort Nederlag, da hver enkelt bare tænker på at skjøtte sig selv og Menneskets værste Instinkter plejer at gjøre sig gjeldende.

Til den hierarkiske Organisation på det kirkelige Område svarte den feudale på det verdslige. I det katholske Hierarki og i Feudalstaten havde den middelalderske Ånd fundet sine mægtigste, mest karakteristiske Udtryk. Begge havde udviklet sig sammen, gjensidig betingende og begrændsende hinanden. Begge havde samtidig nået sin højeste Blomstring, og hos begge indtrådte Opløsningen og Forfaldet i den samme Periode.

Feudaladelens Magt og Anseelse var grundet på dens militære Tjenestepligt. Men denne Tjenestepligt havde i det 14de Århundrede ophørt at svare til sin Bestemmelse. Det feudale Hærvæsen led ved Crecy sit store, epokegjørende Nederlag, da det viste sig klart for Alverden, at det var blevet aflægs og utilstrækkeligt. Adelens krigerske Ånd fik derved et Knæk, som ikke kunde forvindes. Riddervæsenet, der var en Affødning af denne krigerske Ånd og af Korstogenes religiøse Enthusiasme, — det gjensidige Troskabs- og Forpligtelsesforhold mellem Lensherren og hans Vasaller, der havde været Feudalismens Sjæl i dens Blomstringsperiode og sålænge den endnu opfyldte sin militære Mission, — skrumpede mere og mere ind til visne, indholdsløse Former; de Bånd, der havde knyttet Adelen i de forskjellige europæiske Lande sammen til et Hele, næsten svarende til den katholske Geistlighed, løsnedes; den åndige Grundvold, hvorpå dens Magt var bygget, svigtede; Feudalbaronerne ophørte at være offentlige Funktionærer og gik mere og mere over til at bli blotte private Jordegodsejere, som støttede sig væsentlig til sin Rigdom og sine økonomiske Privilegier.

Også Kongedømet, som havde været det feudale Hierarkis Spidse, inddroges i denne Opløsningsproces. Det vandt vistnok i visse Måder derved, at Adelen mere og mere opgav sin politiske og militære Førerrolle. Det frigjordes fra de Skranker, hvormed Feudalismen havde omgit det, og der banedes Vej for det til en ny Udvikling, hvorved det skulde bli Midtpunkt for en bredere, sterkere Organisation end de feudale, nemlig den moderne nationale Stat Men i Overgangstiden, medens den gamle Organisation befandt sig i fuld Opløsning og den nye endnu ikke var dannet, medens Kongedømet havde ophørt at være feudalt og endnu ikke var blevet nationalt, måtte også det bli henvist til at søge sin Styrke væsentlig i de rent materielle Magtmidler til Vederlag for den svigtende åndige eller moralske Grundvold. Philip den Smukke, med sit Falskmyntneri og sine uophørlige Pengeudpresninger, var en ligeså typisk Repræsentant for det 14de Århundredes Kongedøme, som Johan den 22de, der drev Handel med geistlige Embeder og angreb selve Hovedhjørnestenen i den kirkelige Organisation for at fylde sin Kasse[2], var typisk Repræsentant for det 14de Århundredes Pavedøme.

Således var i denne Tid alle Middelalderens store Institutioner, — Kirke, Kongedøme, Adel, — bleven draget ned, dekarakteriseret og materialiseret. På alle Områder møder os Ruiner og afsjælede Former. Ingen stor Idée var oppe, intet stort Fællesformål, der kunde samle Menneskene om sig. Ingen livskraftig, fremadskridende Organisation, der kunde stille et højt Mål for den Enkeltes Begavelse og Ærgjerrighed. I Mangel af store Fællesformål blev det de små Privatinteresser, der optog Sindene. Det offentlige Liv blev karakteriseret ved den mest utilhyllede Egoisme, de private Sæder ved den groveste Sandselighed. Folkene skiltes mere og mere fra hinanden, og inden hvert Folk voxede samtidig Afstanden mellem de enkelte Samfundsklasser, de enkelte Individer. Der var Splittelser i det ydre og Splittelser i det indre[3], derfor også så liden Evne til at grunde noget varigt. Derfor er også det Indtryk, man får af denne Periode, først og fremst et Indtryk af Tomhed, trods det meget Røre, de mange hinanden krydsende Bevægelser, som man skimter, — derfor er Kilderne til dens Historie så farveløse, at den står mere mørk, mere ukjendt og uforståelig for os, end Tider, der ligger længere borte.

-----------

Det følger af den Sammenhæng, hvori de skandinaviske Folk var bragt med det øvrige Europa fra deres Histories første Begyndelse, at de samme Årsager, der fremkaldte det åndige Anarki, hvorved det 14de og 15de Århundrede i Almindelighed er karakteriseret, også måtte være virksom hos dem. De for Middelalderen eiendomelige store Fællesinstitutioner havde vundet Indgang også hos dem og var blevet Organer også for deres historiske Liv. Men de havde dog på den anden Side ikke her slået så dyb Rod eller spillet en så vidtgribende Rolle som i Landene længere sydpå. Der var i de skandinaviske Folks indre Udviklingsgang, ved Siden af Fællesskabet med det øvrige Europa, tillige noget for dem ejendomeligt, og det gjelder at ha dette for Øje, for at komme til fuld Forståelse af Unionens Væsen og Vilkår og Unionsperiodens almindelige Karakter.

Vi må gjenkalde i Erindringen et Par Hovedpunkter af den Sammenhæng, der er bleven fremstillet i det Foregående.

På de tidligst kjendte Stadier af de skandinaviske Folks historiske Udvikling var Fylket, Landskabet eller Stammen den rette Grundenhed, — den blandt de forskjellige, snævrere eller videre Samfundskredse, der var kraftigst organiseret, og til hvilken det historiske Liv først og fremst var knyttet. Men sålangt man øjner op i Tiden, fremtræder dog tillige Fylkerne eller Landskaberne som indordnede under en højere Enhed, knyttede sammen til nationale Grupper eller Folk. Selv i Norge, hvor Stammesondringen, ifølge de geografiske Forhold, måtte være skarpest, gjorde dog denne Følelse af national Samhørighed sig så sterkt gjeldende, at den åbner Landets Historie med at skabe sig et varigt politisk Udtryk gjennem Grundlæggelsen af det norske Rige, medens den i Sverige og Danmark havde skabt sig et tilsvarende Udtryk længe forud for al Historie. Mellem Landskabet og Riget, mellem den Følelse, der knyttede sig til den engere Kreds, og den, der knyttede sig til den videre, var der Modsætning, men tillige en indre Sammenhæng. Landskabernes Selvstyrelse var en Skranke, men tillige en Støtte for den fælles Rigsstyrelse, og sålænge Landskabs- eller Stammeånden endnu nogenledes bevarede sin Kraft, kunde Rigsenheden vel opfattes som noget sekundært, noget underordnet, men ikke helt fordunkles.

Landskabernes Selvstyrelse havde havt sin Pælerod i det hedenske Religionsvæsen og var derfor dømt til en stadig videregående indre Opløsning ved Kristendomens Indførelse. Livet drog sig mere og mere ud af disse Kredse, der engang havde været så kraftfuldt organiseret; den Myndighed, der engang havde tilhørt Repræsentanterne for Landskabsstyrelsen, blev Stykke for Stykke overført til Kongen, Rigsenhedens Repræsentant, og til de af ham indsatte Ombudsmænd, der overtog de arvelige eller folkevalgte Bondehøvdingers Funktioner. Dette var i det Store taget et Fremskridt; thi derved banedes Overgangen fra et lavere Organisationstrin, hvor Folket endnu var delt i mange små, indbyrdes løst forbundne Kredse, til et højere, hvor det er samlet til en eneste stor sammenhængende Organisme. Men der kom en Tid under denne Overgang, da de små Organismer var fuldkommen destrueret og den store, der skulde træde i deres Sted, endnu ikke var dannet, — da Stammeånden havde ophørt at være en Magt og Nationalånden endnu ikke var blevet det, — da Fylket eller Landskabet var sunket ned til en blot geografisk Benævnelse, — en død Ting, — uden at derfor Idéen om Rigets Enhed og Integritet havde vundet mere Fylde eller Fasthed, — da tvertom de Bånd, der havde holdt Landskaberne sammen til en Helhed, sålænge de var levende Organismer, var løsnet, uden endnu at være erstattet af nye. Den fremadskridende Bevægelse førte for en Stund nedover; Overgangen fra det lavere til det højere Organisationstrin antog for en Stund Karakteren af en almindelig Opløsning, og det var særlig i det 14de Århundrede, at dette blev Tilfælde.

Kongedømet havde fra første Færd den Opgave at repræsentere Rigsenheden, — Følelsen af det videre Fællesskab, der knyttede Landskaberne sammen til en national Helhed. Deri lå dets ideelle Ret; dette var den åndige Grundvold, hvorpå dets Magt blev bygget. Det var Midtpunktet for den nye nationale Organisation, som den fremadskridende Udvikling bar hen imod, og det samlede derfor hos sig al den offentlige Myndighed, der gled ud af de lokale Autoriteters Hånd.

Eftersom Kongedømets Magtområde voxede, voxede også Kredsen af dets Tjenere i Tal, i social Rang og politisk Indflydelse. Kongens Hird blev, efter Mønster af Mellemeuropas feudale Militærvæsen, udvidet til en talrig, over det hele Land udbredt stående Hær, der optog i sig Folkets mest livskraftige og fremadstræbende Elementer. Medlemmerne af denne stående Hær blev til en Adel, adskilt fra det øvrige Folk ved større Rigdom, højere Rang, arvelige økonomiske Forrettigheder, — indbyrdes forbunden ved den fælles Krigerpligt, det fælles personlige Troskabs- og Tjenerforhold til Kongedømet.

Adel og Kongedøme arbejdede i Forening på at trykke det øvrige Folk ned og sprænge de Kredse, hvori det havde været samlet, og hvortil dets Selvstyrelse havde været knyttet. Ved de Privilegier, som Medlemmerne af Adelen (Herremændene eller Frelsemændene) fik sig tilstået til Vederlag for den dem påhvilende særlige Krigspligt, blev de sat istand til stadig at udvide sit Jordegods og bringe stadig flere og flere af de menige Bønder til at stille sig under deres Værn og opgi sin Ejendom til deres Fordel. Hvad Adelen vandt, syntes i de første Tider efter dens Opkomst at være en ligefrem Vinding også for Kongedømet, der var dens Herre og Mester. Kongen gav sin Vilje forøget Vægt ved at omgi sig, når det gjaldt at afgjøre et eller andet vigtigt Spørsmål, med denne talrige og mægtige Kreds af Tjenere og ta sine Beslutninger i Samråd med dem, og disse adelige Rådsforsamlinger eller Herredage stillede efterhånden de gamle Landskabsthing rent i Skyggen og blev et af de vigtigste Midler, hvorved Kongen tilegnede sig den politiske Suverænetet, som engang havde tilhørt Bønderne. Han blev, ved at ha til sin Disposition en stående Hær af vel væbnede Krigere, der var fordelt rundt om i Landet, sat istand til at drage Styrelsens Tøjler stadig strammere og tvinge Folket til at ta den ene nye Byrde efter den anden på sine Skuldre. Kongedømet hævede sig altså ved Adelens Hjælp, ligesom Adelen hævede sig ved Kongedømet, og eftersom Adel og Kongedøme hævede sig, sank det menige Folk. Det gamle Ledingsvæsen forfaldt samtidig og sammen med den gamle Selvstyrelse. At værge Landet mod fremmede Fiender blev Adelens Sag og ophørte at være Bøndernes, ligesom det ophørte at være Bøndernes at delta i Landsstyrelsen. Sålænge endnu Oldtidens Krigs- og Thingforfatning stod ved Magt, sålænge Bøndernes Pligt at møde væbnet til Landets Forsvar og deres Ret til at afgi Stemme ved de store Thingforsamlinger endnu var noget mere end en blot Form, sålænge måtte der altid røre sig hos dem noget af Almenånd og af Følelse for det fælles Fædreland. Ved at afvæbnes og udestænges fra Deltagelse i det offentlige Liv blev de mere og mere nedsat til at være en uorganisk Masse, — en Almue, uden Syn eller Sands for andet end det daglige Stræv, — et Lastdyr, der stønner under de voxende Byrder og drives frem med tilbundne Øjne.

Til Gjengjeld skulde nu Nationalfølelsen ha gjort sig såmeget sterkere og mere bevidst gjeldende hos de nye Magter, der havde overtat Bøndernes Rolle i det offentlige Liv, og hvis Opgave det var at repræsentere Rigsenheden og danne Kjernen for en sand national Organisation. Men det oprindelige Samhold mellem disse Magter gav snart Plads for indre Strid og Opløsning. Adelen vendte sig mod sit eget Ophav, da den begyndte at føle sig sterk nok til at stå på egne Ben. Istedenfor at samvirke med Kongedømet gav den sig til at føre Krig mod det og arbejdede på at undergrave det for at kunne uhindret exploitere til sin egen Fordel den Magtstilling, som den havde opnået i Egenskab af Kongedømets tro Mænd. Under denne Kamp blev den mere og mere fremmed for de almene Formål, som det skulde ha været dens rette Opgave at tjene, — mere og mere løsrevet fra den moralske Grund, hvorpå den fra først af havde bygget. For at opnå Standsfordele eller i rent private Interessers Navn allierede den sig med Rigets Fiender og betænkte sig ikke på at føre Våben mod det Land, hvis Forsvar skulde ha været dens første Pligt. Under Indflydelse af Riddervæsenets Traditioner og Vedtægter vænnede den sig til at opfatte sig mere som en Del af en for hele Europa fælles Korporation end som en Del af det Folk, blandt hvilket den levede. Det Forbillede, hvorefter den dannede sig, var først og fremst Tydsklands Adel, og den optog i sin Midte efter en stadig stigende Målestok tydske Standsbrødre, hvis Indflydelse virkede til at gi den en mere og mere unational Karaktér. Den frigjorde sig mere og mere fra de særlige Pligter, som havde påhvilet den: — Troskabspligten mod Kongedømet, Forsvarspligten ligeoverfor Riget, — men opnåede på samme Tid at få udvidet de Rettigheder, der fra først af havde været opfattet som et Vederlag for disse Pligter. Dens Kraft blev ensidig rettet på at fremme de rent private Interesser, at erhverve Jordegods og komme i Besiddelse af indbringende Forlehninger. Den blev egoistisk og anarkisk, — en Samling af Slægter, forbundne ikke ved nogen stor Idee eller nogen stor Fællesopgave, men alene ved en snæversindet, materialistisk Korporationsånd og ved den fælles Modsætning til Kongedømet, hvis Kontrol de søgte at unddrage sig, og til Folket, som de udplyndrede og undertrykkede.

Tidligst og sterkest kom denne indre Opløsning tilsyne i Danmark. Allerede i sidste Halvdel af det 13de Århundrede var her Kampen mellem Adel og Kongedøme i fuld Gang. Danmarks megtigste Adelsmænd søgte Hjælp hos den norske Konge, opeggede ham til Krig mod deres eget Land, deltog derefter i Krigen på samme Side som Rigets Fiender og herjede i Forening med Nordmændene de danske Kyster årevis på det ubarmhjertigste. Også Kongedømet blev på sin Side drevet til at søge Støtte hos Fremmede, — isoleret som det var blevet, stillet ligeoverfor en Adel, der enten var upålitlig eller ligefrem fiendtlig, og ligeoverfor et Folk, som var kuet og afvæbnet, uden Almenånd og uden Evne til virksom Indgriben i Rigets Skjæbne. Erik Menved (1286—1319) omgav sig med tydske Lejetropper, og for at skaffe Penge til disse greb han til det Middel at pantsætte store Stykker af sit Rige til fremmede eller indenlandske Stormænd. Hans Eftermand, Kristoffer II, kom på Thronen mod at vedta en Håndfæstning, der var ensidig beregnet på at fremme Adelens materielle Interesser, og hvorved Kongen fraskrev sig de nødvendige Midler til at opretholde en nogenledes virksom Styrelse og råde Bod på Rigets værgeløse Forfatning. Hans Indtægter blev beklippet, medens hans Pengetrang voxede ved de stadig fornyede Stridigheder med Adelen. Han tog da sin Tilflugt til den samme Udvej som hans Formand: at pantsætte Stykker af sit Rige, og fortsatte sålænge hermed, til han tilsidst ikke havde mere igjen. Efter hans Død var Danmark i en Række af År kongeløst og uden endog Skyggen af en central Styrelse, — bragt til Afgrundens Rand ved Adelens Egennytte, dens Udygtighed eller Uvillighed til at opfylde de Pligter, som var dens raison d’être, udstykket mellem Panthavere, der udsugede og mishandlede de dem voldgivne Landskaber, uden at generes af nogensomhelst Kontrol. Det allermeste havde de holsteinske Grever; men som Panthavere under dem igjen eller i deres Tjeneste stod mange danske Adelsmænd[4], der ikke undså sig ved at gå sit Fædrelands Undertrykkere tilhånde for at få være med på den almindelige Udplyndring.

Holsteinernes Tyranni fremkaldte omsider en alvorlig Rejsning hos det danske Folk. Skåningerne gjorde først Opstand; siden også Jyderne; Nils Ebbessøn overfaldt og fældede den »kullede Greve«. Det var enkeltvise Forsøg på at frigjøre sig fra Fremmedherredømet; men der var en indre Sammenhæng mellem dem, og det blev ved dem godtgjort, at en Strøm af Liv atter begyndte at gå gjennem det danske Folk, der havde været behandlet, som om det var en død Masse. Man har fra denne Tid i Visen om Nils Ebbessøn, i det latinske Digt: »Planctus de statu regni Daniæ sub rege Christophoro«[5], Vidnesbyrd om en patriotisk Stemning, en bevidst Fædrelandskjærlighed, der var noget sjeldent i de Tider, og hvortil vi først meget senere møder Sidestykker hos Svenskerne og endnu meget senere hos Nordmændene. Man skulde tro, at noget stort kunde ha fremgået af denne Stemning. Man skulde tro, at om Landets Stormænd havde sluttet sig nogenlunde enigt og sterkt til den nationale Bevægelse, om den havde fundet en Fører, om Kongedøme, Adel og Folk havde forenet sig til en stor Kamp mod Tydskernes Herredøme, så vilde den danske Nationalitet ha gået gjenfødt ud af sin Trængsel, og Danmarks Rige vilde ha været for Eftertiden samlet til et virkeligt organisk Hele med alle Vilkår for en kraftigt fremadskridende indre Udvikling.

Men intet af dette skete, eller det skete ialfald på en yderst ufuldkommen Måde. Hvad der bestemte Valdemar Atterdag til at vende tilbage fra sin mangeårige Udlændighed for at gjenoprette sine Fædres Throne, var vistnok først og fremst de nye Udsigter, der havde åbnet sig ved Reisningen mod Holsteinerne. Han drog Nytte af den nationale Bevægelse, som havde begyndt at røre sig hos det danske Folk; den banede Vej for ham; men han sluttede sig ikke til den, stillede sig ikke i Spidsen for den. Da han kom tilbage til sit Fædreland, var det omgivet af tydske Lejetropper og tydske Adelsmænd, støttet af tydske Fyrster, — som Hanseaternes Ven og Kandidat til den ledige Throne[6]. Han sluttede, umiddelbart efter Drabet på den kullede Greve, et Forlig med dennes Sønner, hvorved han lovede at optræde som Fiende af Drabsmændene, der i den danske Folkemening gjaldt som Fædrelandets Befriere. Han skilte herved fra første Færd sin Sag bestemt ud fra den nationale Rejsning. Og som han havde begyndt, således fortsatte han. Det lykkedes ham at gjenoprette pånyt Danmarks Rige, og han brugte dertil mange Slags Midler, men aldrig sådanne, hvorved han kunde samle Folket om sig, eller hvorved han fremstillede sig selv som dets Fører og Repræsentant. Den nationale Bevægelse døde derfor snart hen. Kongedøme, Adel og Folk vedblev at være skilte ad, som de før havde været. Adelen vedblev at være egoistisk og anarkisk, optat af sin Jagt efter Jordegods og Forleninger og af sine øvrige Særinteresser, villig til, for deres Skyld, at alliere sig med hvemsomhelst, om det så skulde være Rigets åbenbare Fiender[7]. Folket vedblev at være en uorganisk Masse, som bar Byrder for Staten, men ikke havde nogen Del i dens Liv.

Den svenske Adel var yngre end den danske, men kunde snart kappes med denne i Gridskhed og hensynsløs Forfølgelse af egennyttige Formål. I Sverige som i Danmark var Adelens Skattefrihed og øvrige Rettigheder fra først af givet som et Vederlag for de særskilte Pligter og Udgifter, der påhvilede den i Hensyn på Rigets Forsvar. I Sverige som i Danmark opnåede den at få disse Pligter indskrænket, eller den forsømte mere og mere at opfylde dem, medens de tilsvarende Rettigheder vedblev at stå ved Magt uden Afkortning eller endog udvidedes. Herved vandt den en økonomisk Overlegenhed over de menige eller »ufrelse« Jordejere, som satte den istand til at forøge sit Jordegods på disses Bekostning efter en stadig stigende Målestok. Og på denne Godsforøgelse la da den svenske Adel gjennem lange Tider hele sin Kraft. Det blev dens ledende Tanke; derhen sigtede alt, hvad den foretog sig; deraf blev dens Politik bestemt; dertil brugtes de offentlige Hverv og den Indflydelse, hvorover den fik at råde[8]. Den repræsentative Mand for det 14de Århundredes svenske Adel er Drotseten Bo Jonssøn, som ved at kjøbe, tilpante og tilrive sig Jordegods og Forleninger hævede sig til en Magt, større end selve Kongens, og hvis private Formue næsten blev det Midtpunkt, hvorom Landets Historie drejede sig i den nærmest forud for Unionen gående Tidsalder[9].

Idet Adelen optog i sin Kreds alle de mere formuende og ansete Jordejere og afsluttede sig som en særskilt Stand, der ved sine Interesser og Rettigheder blev stillet i et ligefremt Modsætningsforhold til det øvrige Folk, måtte Samholdet inden de engere Kredse, hvori Folket oprindelig havde været organisert, mere og mere svækkes[10]. Landskabernes Selvstyrelse forfaldt, men også Rigsstyrelsen blev lammet derved, at dens Organer. Adel og Kongedøme, istedetfor at samvirke, modvirkede hinanden. Idet Adelen ved sin Omsiggriben stadig forøgede det helt eller delvist skattefrie Jordegods, blev ikke blot Kongedømets Indkomster formindsket, men de Udredsler, som var fastsat til et vist Beløb for hvert Hered eller Skibrede, faldt med såmeget større Vægt på de skattepligtige Bønder. Folket trykkedes mere og mere ned, og Kongedømet blev mere og mere berøvet de Midler, som det trængte for at kunne løse sin Opgave i Hensyn på Landsstyrelse og Landsforsvar. Kong Magnus Erikssøn klager i en Proklamation til det svenske Folk, som han udstedte den 29de Decbr. 1336, bittert over den Nød, hvori han og Folket var kommet ved Adelens Egennytte. Han havde måttet pantsætte store Stykker af Riget, så at han til sit eget Ophold kun beholdt den mindste Del af sine Indtægter. Siden havde han, skjønt højligen mod sin Vilje, måttet tynge Almuen med forskjellige Skatter »Vi er bedrøvet over, at Tyngslen har ligget på os og på Eder, men derimod har været altfor lidet båret af dem, der har modtaget Indtægterne (d. v. s. Adelen); og da Visse og Some vil tvinge os til fremdeles at tynge Eder mod vor Vilje, så skal I herved vide, at vi, såfremt vi kan stole på, at I vil styrke os i at stå disse imod, aldrig herefter vil tynge Eder, uden såvidt at høj Trang skulde komme os på af Uden- eller Indenlandske, — hvad Gud forbyde!«[11]. — Kong Magnus søgte, som naturligt, at sætte en Stopper for den stadige Forøgelse af det skattefrie Jordegods, hvorved han selv led så store Tab og den menige Almue blev så hårdt betynget[12]. Men ved sine Foranstaltninger i denne Retning pådrog han sig et voldsomt Had fra Stormændenes Side, som fra nu af stadig la ham Hindringer ivejen eller arbejdede på at styrte ham ved oprørske Stemplinger. Ifølge deres Indgivelser og med deres Hjælp reiste hans egen Søn sig mod ham, hvilket førte til, at Riget for en Stund blev delt. Da senerehen Skåne og Blekinge, hvis Erhvervelse havde kostet Kong Magnus såmange Penge og såmeget Stræv, blev frarevet Sverige, brugte Stormændene dette Tab som et velkomment Agitationsmiddel mod ham, skjønt Tabet for en stor Del var forvoldt ved deres egen Modvillighed og Pligtforsømmelse[13]. Tilsidst sluttede de Forbund med Hertug Albrecht af Meklenburg, der havde været det vigtigste Redskab til at fravriste Sverige Besiddelsen af Skåne og Blekinge, fordrev ved hans Hjælp den nationale Kongestamme og indsatte mod Sveriges Lov en Udlænding, Hertugens Søn, på den svenske Throne. Dermed indlededes en Tingenes Tilstand, som ikke kunde være stort mere ulykkelig, end den var, for Folk og Rige. Adelens Skattefrihed blev yderligere udvidet, og den fik uhindret Adgang til at tilrive sig såmeget af det skattepligtige Jordegods, som den kunde overkomme. Vistnok måtte den finde sig i at overlade en god Del af Sejrens Frugter til de mange Meklenburgere, som den nye Konge drog med sig ind i Landet, og som en Tidlang næsten spillede en tilsvarende Rolle i Sverige til den, Holsteinerne havde spillet i Danmark i den forudgående Menneskealder. Men herved blev Almuens Vilkår bare såmeget værre. Disse meklenburgske Riddere, der hørte hjemme i et Land, hvor Bonden var livegen, blev gode Læremestere for sine svenske Standsbrødre i Bondetyranniets Sedvaner og fandt i dem meget villige Disciple. Efter deres Exempel begyndte også den svenske Adel at bygge befæstede Borge, hvorfra den såmeget tryggere kunde trodse enhver Kontrol og tvinge Almuen med ulovlige Pålæg. Kongedømets Magtområde blev mere og mere reduceret, så at det ved Slutningen af Kong Albrecht’s såkaldte Regjering næsten kunde siges, efter Geijers Udtryk, at ha tabt sin Plads i den svenske Samfundsorden. Der fandtes ikke længer nogen virksom Centralstyrelse. Riget var faktisk opløst, udstykket mellem fremmede og indenlandske Herrer, der exploiterede hver sin Del på egen Hånd, og hvis Forhold alene blev bestemt af Hensynet til deres rent private Interesser.

Blandt Deltagerne i dette vederstyggelige anarkiske Røre møder vi, Side om Side med de verdslige Stormænd, også de geistlige. De allerfleste af disse sidste tilhørte selv Adelen ved sin Fødsel. Det var i denne Periode en Regel, som sjelden eller aldrig fraveges, at der på de høje Poster i Kirkens Tjeneste blev sat Medlemmer af de adelige Ætter, og om dem gjaldt det nu, at de, også efterat være indtrådt i geistlig Stilling, vedblev at stå under Indflydelse af sin oprindelige Stands Traditioner og Synsmåder. Såmeget mere måtte dette være Tilfælde, fordi det almindelige Forfald inden Kirken virkede til at gjøre dem ligegyldige eller uskikkede for deres kirkelig-religiøse Opgaver og til at svække det indbyrdes Samhold mellem dem. Deres Værdighed som Kirkefyrster havde tabt det meste af sin gamle Glands; til Gjengjæld søgte de såmeget ivrigere at vinde Magt og Indflydelse ad andre Veje. Både i Sverige og Danmark blev det sedvanligt, at Biskopper og andre høje Prælater helt optoges af verdslige Sysler; de byggede sig befæstede Borge og omgav sig med talrige Skarer af væbnede Lejesvene; de påtog sig militær Rostjeneste i Lighed med Adelen for at få Del i de til denne Tjeneste knyttede økonomiske Fordele; de slog Følge med Adelen i dens Intriger og oprørske Stemplinger og kappedes med den i at udsuge Almuen og jage efter Jordegods eller Forleninger[14].

På ethvert Trin af Samfundet gjentar sig altså det samme Skuespil af Opløsning og Splittelse. Man får et Indtryk af, at det hele Samfundslegeme er rammet af Paralyse; Organerne for dets Liv har ophørt at virke, eller de kan ialfald ikke bringes til at virke sammen til et fælles Mål, efter en fælles Plan. Guizot’s Karakteristik af det 14de Århundrede: — »temps de mouvement sans direction, d’agitation sans résultat«, — passer måske ingensteds bedre end hos de skandinaviske Folk. Deres Historie i dette Tidsrum er et Virvar, hvori det er vanskeligt at opdage noget, som endog blot ligner en ledende Tråd; — et floket og alligevel til det yderste ensformigt Intrigespil; — Småfejder på kryds og på tvers, fordetmeste uden Resultat og uden noget Optrin, som det er muligt at afvinde nogen Interesse; — Traktater, der brydes i samme Øjeblik, som de er bleven afsluttet, eller som er affattet således, at den ene Bestemmelse slår den anden ihjel; — Freds- og Forligsmøder, hvor man kommer sammen og skilles ad uden at være, blevet enig om andet end et nyt Møde; — en hel Hob Enkeltheder, men som næsten aldrig former sig til et samlet Billede; — en Række handlende Personer, af hvilke endog de, der optræder hyppigst, og om hvem Kilderne gir udførligst Underretning, fordetmeste står for os som blotte Navne, — formummede Skikkelser, om hvis åndige Physiognomi det ikke er muligt at danne sig nogen bestemt Forestilling.

Idet Adelen var opløst i en Hob Ætter, som hver især strævede med at berige sig, — idet Kirkefyrsterne havde ophørt at ha noget fælles Formål at arbejde for og istedet derfor var optat af sine Privatinteresser, — idet også Kongedømet var reduceret til næsten bare at repræsentere sig selv, ved at være stillet i Modsætning til Adelen, uden at bli til Gjengjeld knyttet såmeget fastere til Folket: – var en endeløs Mængde af politiske Kombinationer blevet mulig, men blandt dem ingen, som havde nogen tryg Grund at hvile på, og som kunde få nogen varig Betydning. Det er ikke Interesserne, men Ideerne, der knytter de sterkeste Bånd mellem Menneskene. Der må være andre Mål oppe end de, som den blotte Egennytte stiller, for at Menneskets højeste og ædleste Kræfter skal kaldes frem, så der fremstår Helte og Høvdinger og danner sig virkelige Partier, inden hvilke der råder den gjensidige Tillit, som er den første Betingelse for, at noget stort skal kunne udrettes. I en Tid som denne, da den groveste, vulgæreste Egennytte var rådende på alle Områder, måtte alt dette savnes. Man mistrodde hinanden gjensidig, idet man rakte hinanden Hånden til Forbund; enhver af de Forbundne havde bare sin Privatfordel for Øje og skilte sig ud eller gik over til Modparten, såsnart han trodde at kunne tjene noget derpå.

Jo mere man følte, hvor aldeles det skortede på enhver indre Garanti for Opretholdelsen af indgangne Forpligtelser, des mere måtte man drives til at søge sin Tilflugt i alskens ydre Sikkringsmidler, og herfra stammer da for en stor Del det »Statspedanteri«, hvorpå disse Tider, efter Holbergs Udtryk, var «temmelig frugtbare«[15]. Når en Traktat eller Overenskomst blev afsluttet, gjaldt det ikke for tilstrækkeligt, at den optegnedes på Papir; det måtte ske på Pergament, og Seglene måtte ikke trykkes på selve Pergamentet, men, til ydermere Sikkerhed mod ethvert Fusk, hænges ved i Remme. Det fortælles om Kong Valdemar Atterdag, at han under en Sammenkomst med Kong Magnus Erikssøn bad om at måtte få se dennes Adkomstbreve til Skåne og Blekinge, og at han, da han fik fat på dem, holdt dem sålænge ved Ilden, indtil Voxseglene, hvormed de var forsynet, smeltede, så at Brevene blev ugyldige. Det er naturligvis en Fabel, men at en sådan Fabel kunde opstå og bli troet, er karakteristisk[16], — et Vidnesbyrd om den Overtro, som de ydre Bånd plejer at bli Gjenstand for, når de indre svigter, — tillige et Vidnesbyrd om, hvad man i disse Tider tænkte sig en Statsmand istand til, — og det ikke så aldeles uden Grund.

Eftersom der savnedes ethvert nogenledes fast og bredt Grundlag for politisk Konstruktion, eftersom Politiken ikke kunde regne med slige Faktorer som Troskab mod indgangne Forpligtelser eller Hengivenhed for en stor Sag eller Fædrelandskjærlighed eller engang en levende og virksom Standsånd, blev den henvist til Kneb og Kunster. Dens Mål lå lavt, og dens Midler blev indrettet derefter.

De to Mænd, der spillede den mest fremtrædende Rolle i de skandinaviske Rigers Historie i Tiden nærmest forud for Rigernes Forening, — Kong Valdemar Atterdag og Hertug Albrecht af Meklenburg, — var begge gode Repræsentanter for denne Tidsalders Statsmandskab, og begges Politik var til det yderste kroget og uredelig og på samme Tid nærsynet, snappende med blind Grådighed efter den første den bedste Fordel, der frembød sig, så den stundom med al sin Kløgt næsten gjør et Indtryk af ligefrem Enfoldighed.

Hertug Albrecht var Kong Magnus’s Svoger og fik sin ene Søn gift med en Datter af Valdemar Atterdag. Han var begge Kongers Frænde, agerede begges Ven, eftersom det passede sig for ham, allierede sig med begge og forrådte begge, — snart den ene, snart den anden. Han forpligtede sig i 1350, da Giftermålet blev kontraheret mellem hans Søn og en Datter af Valdemar, at hjælpe denne sidste til at komme i Besiddelse af Helsingborg, Nøglen til Skåne, som da tilhørte Kong Magnus, mod at han skulde få en Pengesum udbetalt, når Forræderiet var lykkets[17]. Få År efter, medens hans Forpligtelse ligeoverfor Valdemar endnu stod ved Magt, indgik han en Overenskomst med Kong Magnus, hvorved han lovede denne at »tjene ham troligen og at søge hans og hans Rigers Ære, Gavn og Fordel med broderlig Oprigtighed og udsøgt Troskab, som det sig bør en tro Tjener mod sin Herre«, mod at oppeberge årlig en Sum af det kongelige Skatkammer[18]. Magnus fik snart Prøver på den «broderlige Oprigtighed og udsøgte Troskab«, som han ved denne Overenskomst havde sikkret sig. I 1356 gjorde hans Søn Erik Opstand mod ham, egget dertil af de misfornøjede svenske Stormænd og hjulpet af Hertug Albrecht, der var ude om sig for at fiske i rørt Vand og ved denne Lejlighed også gjorde ganske gode Forretninger, idet han af Erik fik sig overdraget på længere Tid et Par svenske Slotte som Løn for det Venskab, han havde vist, og idet han senere som Voldgiftsmand mellem Magnus og Erik tildelte sig selv som Salar en meget stor Pengesum foruden andre Fordele. Et Par År senere, efterat Erik var død, optog han atter sin Rolle som Magnus’s Ven, på en Tid, da denne var sterkt truet, idet Kong Valdemar havde sat sig i Bevægelse for at gjenvinde de danske Landskaber øst for Øresund. Han gav sig Mine af at agere Fredsmægler mellem de to Konger og fik sig betroet i denne Egenskab af Magnus Helsingborg Slot, men spillede samtidig under Dække med Valdemar, til hvem han overlod Slottet og dermed også de omstridte Landskaber, selvfølgelig på Vilkår, der var overmåde fordelagtige for ham selv, og blandt dem udentvil også, at han skulde få udbetalt den Pengesum, som han allerede i 1350 havde betinget sig for det nu indtrådte Tilfælde[19]. Helsingborgs og Skånes Tab virkede, som før nævnt, til at undergrave Magnus’s Stilling i Sverige, og herved blev Hertug Albrecht sat istand til at drage nye Fordele af sit Forræderi. Han allierede sig med de oprørske svenske Stormænd, hvis egentlige Leder han gjennem et længere Tidsrum havde været, og fik ved deres Hjælp Magnus fordrevet og den ene af sine Sønner indsat på Sveriges Throne. Derefter udstrakte han sin Hånd også efter Danmark og intrigerede og kontraherede i en Række af År tilhøjre og tilvenstre for at sikkre sin anden Søns Søn Arven efter Kong Valdemar.

I al denne rastløse Virksomhed er det ikke muligt at øjne nogen anden ledende Tanke end det snævreste personlige eller dynastiske Magtbegjær, — et Magtbegjær, der er så gridsk, at det forsluger sig og blir planløst og farer fra det ene til det andet uden noget klart eller samlet Mål. Skjønt Hertug Albrecht havde Held med sig i mange af sine Foretagender, og skjønt han øjensynlig var overmåde vel forfaren i de Kneb og Kunster, der udgjorde Kvintessentsen af denne Tids Statsmandsvisdom, førte hans Politik dog ikke til noget varigt Resultat. Han syntes at ha udrettet noget stort, da han fik Sveriges Krone sat på Sønnens Hoved; men en Krone, der blev vundet således som denne, ved Forbund med alskens anarkiske, mod enhver virkelig Styrelse fiendtlige Elementer, og ved at undergrave og prisgive selve Grundvolden, hvorpå Kongedømet skulde hvile, kunde ikke bli stort mere end en blot ydre Stads, hvilket Erfaringen da også snart noksom godtgjorde.

Valdemar Atterdags Politik var i Hensyn på Midler og og Veje ikke meget forskjellig fra Hertug Albrecht’s. Man har et Vidnesbyrd om, hvor godt de to passede for hinanden, hvor fuldkommen værdig de var hinanden som Modstandere eller Forbundsfæller, i den Traktat, som blev afsluttet mellem begge på Ålholm Slot den 28de Juli 1366. Det var efter Slaget ved Gåta, hvor Kong Magnus og hans Søn Håkon var bleven overvundet af Meklenburgerne Magnus sad fangen på Stockholms Slot; men Krigen fortsattes fremdeles mellem Meklenburgerne og de med dem forbundne svenske Stormænd på den ene Side, Håkon og hans norske og de af hans svenske Undersåtter, der var forblevet den gamle Kongestamme tro, på den anden Side. Håkon, som i 1363 var bleven gift med Valdemars Datter Margrete, søgte Hjælp hos sin Svigerfar, og de to sluttede også Forbund. En dansk Hær rykkede fra Skåne ind i Sverige for at operere i Fællesskab med Håkons svensk-norske Tropper. Hertug Albrecht fandt under disse Omstændigheder på det Råd at søge at skille de Forbundne. Han rejste til Danmark, underhandlede i Sønnen, den svenske Kong Albrecht’s Navn personlig med Valdemar og fik afsluttet en Traktat med denne, hvis vigtigste Bestemmelser var følgende: 1) Kong Valdemar skulde ha Gotland med Visby, Elfsborg Slot med tilhørende Hered og flere andre svenske Landskaber og Slotte, hvilke for stedse skulde tilhøre Danmarks Rige. 2) Kong Albrecht skulde beholde det øvrige Sverige. De to — Albrecht og Valdemar — skulde gjensidig støtte og forsvare hinanden. 3) Kong Albrecht lovede, at han ikke skulde slippe Kong Magnus løs af sit Fængsel, og at han ikke skulde indgå noget Forlig med Kong Håkon, førend begge disse to havde git Valdemar fuldt betryggende Afkald på de til ham afståede svenske Landskaber og Slotte. Vilde Håkon ikke indgå på at gi sådant Afkald, skulde Valdemar og Albrecht af al Magt hjælpe hinanden mod Håkon, indtil han opfyldte det forlangte.

Man skulde, siger Munch[20] med Føje, når man gjennemlæser dette Aktstykke, ledes til at tro, at det måtte være et Falskneri, såfremt man ikke vidste det modsatte. Man har ondt ved at forstå, at en Traktat af en sådan Beskaffenhed virkelig kunde bli afsluttet. Endog i en Tid som denne må den synes noget ligefrem monstrøst ved den fuldkomne Mangel på Tro og Ære og Pligtfølelse, hvorom den bærer Vidne. Valdemar forrådte sin egen Svigersøn, med hvem han nylig forud havde forbundet sig på det nøjeste. Han indlod sig i hemmelige Underhandlinger bag hans Ryg, på en Tid da begges Hær kjæmpede i Forening, og afsluttede en Overenskomst, hvorved han ikke blot opgav hans Sag, men endog lovede at hjælpe hans Medbejler og søgte at forværre hans Vilkår, for såmeget tryggere at kunne udnytte hans Ulykke til sin egen Fordel. Hertug Albrecht forrådte det Land, der nylig havde tat hans Søn til Konge, på en Måde, der ikke kunde være frækkere eller mere troløs. Han havde ledet Opstanden mod Kong Magnus, for hvilken det jo tjente som Påskud, at Magnus lod Skåne og Blekinge gå tabt for Sverige; han havde høstet den væsentlige Fordel af denne Opstand, og nu indgik han selv på at afstå Landskaber, hvis Tab måtte være endnu meget mere krænkende for det svenske Folk, fordi det var gammelt svensk Land og ikke, som Skåne og Blekinge, nylig erhvervede Dele af et andet Rige, til hvilke Sverige alene i en udvortes Forstand kunde siges at ha nogen Ret.

Men ikke nok med, at den Politik, der har dikteret Ålholmstraktaten, var troløs til det yderste, — den synes at ha været ikke mindre kortsynet, end den var falsk. Sveriges Krone sad løst på Meklenburgerens Hoved; de oprørske Stormænd, der havde indkaldt ham, var misnøjd med Byttets Deling; det var let at forudse, at nye Landafståelser ikke vilde bli tålt, — at bare Rygtet om en slig Traktat, som den Hertug Albrecht havde afsluttet i Sønnens Navn, vilde bli et overmåde brugbart og velkomment Agitationsmiddel og udsætte et Regimente, der var så nyt og bygget på en så utryg Grund, som Meklenburgernes i Sverige, for den mest overhængende Fare. Hvad Kong Valdemar angår, da stod han ved det Tidspunkt, da Ålholmstraktaten blev afsluttet, i en overmåde vanskelig Stilling, omgit på alle Sider af truende Fiender. Han havde, ved sit Overfald på Visby (1361), stillet sig i det skarpeste Modsætningsforhold til Hansestæderne, som bare ventede på en gunstig Leilighed til at kaste sig over ham. De holsteinske Grever, fra gammel Tid hans Medbejlere og Avindsmænd, havde han git en ny Grund til Fiendskab ved at forpurre Egteskabet mellem deres Syster og Kong Håkon (1362). Hos den jydske Adel, der var sterkt isprængt med holsteinske Elementer og vedblev at stå under Grevernes Indflydelse, rådede en voldsom Uvilje over den Strenghed, hvormed Valdemar indtalte under Kronen det Jordegods, der var frakommet denne og gået over i private Mænds Besiddelse under Holsteinernes Regimente[21] Det var øiensynligt, at det drog sammen til et stort Uvejr over hans Hoved, og som kjendt brød også Uvejret løs i det følgende År og tilintetgjorde med et Slag Frugterne af hans mangeårige utrættelige Virksomhed. Hans naturlige Allierede ligeoverfor den Koalition, der holdt på at danne sig mod ham, — de eneste, han kunde stole på, — var Kongerne Magnus og Håkon. Han var knyttet til dem ved alle mulige Bånd, — den velforståede Egeninteresses ikke mindre end Pligtens og Frændskabets. Alligevel skulde der ikke mere til for at få ham til at svige disse sine Allierede, end at man holdt frem for hans Gridskhed efter Land en overmåde fjern, overmåde lidet rimelig Udsigt til at komme i Besiddelse af nogle svenske Slotte og Len. Det Ukloge både for hans og Hertug Albrechts Vedkommende i at indlade sig på en Overenskomst af denne Art, er i den Grad iøjnefaldende, at man må finde det nokså rimeligt, hvad Munch gjetter på[22], at ingen af de to Politikere har ment det alvorligt med Traktaten, at enhver af dem bare har havt til Hensigt at skaffe sig et Dokument, der i Tilfælde kunde bruges til at kompromittere den anden Part og gjøre ham mistænkelig i hans Venners og Forbundnes Øjne. Men også under Forudsætning af, at dette skulde være den rigtige Fortolkning, vidner Ålholmstraktaten om en Statskunst, for hvem moralske Hensyn ikke gjelder noget, og som i sin overvettes Snuhed undergraver sig selv.

Kong Valdemar fik, fremfor Hertug Albrecht, gjennemført et Verk af varig og vidtgribende Betydning. Der var forelagt ham, ved hans Æt og de ydre Forhold, hvorunder han fra først af blev stillet, en stor Opgave, som han også på en Måde løste, idet han samlede det sønderstykkede Danmark og frigjorde det af de udenlandske Panthaveres Klør. Alligevel har hans Politik det samme snævre personligt-dynastiske Præg, der overhovedet er karakteristisk for Tidsalderen. Han samlede sit Rige, som man samler et adsplittet Jordegods, og han styrede det på samme Måde, som et Jordegods blir styret af en gridsk Forvalter eller Forpagter, der søger at udbringe de størst mulige Indtægter af det[23]. I hvad der berettes om hans Iver for at opretholde Landefreden, hans Virksomhed som øverste Dommer og Lovens Håndhæver[24], kommer tilsyne en højere Opfatning af Kongedømets Kald og Væsen; men dette Drag i Billedet af hans politiske Personlighed træder aldeles i Skyggen for de andre: hans Pengegridskhed, hans Hårdhed mod Bønderne, hvem han udsugede med høje Skatter og drev sent og tidligt til Arbejde på sine Gårde og Slotte, hans utrættelige Stræv med at forøge Kronens Jordegods og udnytte det på den mest fordelagtige Måde[25]. Trods sine Fortjenester blev han derfor ikke populær; han fandt ingen Historieskriver; hans Virksomhed for at samle Riget og styrke Kongedømet satte sig intet Eftermæle i Literaturen udenfor nogle få og magre annalistiske Optegnelser, og der var i denne Virksomhed, som — så nyttig den end kunde være — havde en så helt igjennem uideal og materialistisk Karakter, og som opløste sig i en Mangfoldighed af Pengetransaktioner, Gård- og Godshandler, krogede og uredige diplomatiske Forhandlinger, heller ikke meget, hvorved Traditionen kunde fæste sig.

Kongedømets åndige Grundvold var, som før nævnt, Rigsenheden. Dets ideelle Ret lå deri, at det repræsenterede denne. Det var alene indenfor de dermed givne naturlige Grænser, at det kunde nå en sand og varig Styrke. Ved at gribe ud over dem viste det Miskjendelse af sit Væsen, opgav den faste Grund under Fødderne og svækkede sig selv. Dets Væxt afhang først og fremst af, at det blev nationalt, at Folket samlede sig om det, at det mere og mere opfattedes og opfattede sig selv som Organ og Udtryk for Folkets Enhed, Selvstændighed, indre Sammenhæng og Adskillelse fra andre Folk. Men Valdemar Atterdag søgte fordetmeste at udvide og støtte sin Magt ad helt andre Veje end denne. Hans Politik var ikke national, men territorial. Hvad han havde Øje og Sands for, var ikke såmeget Kongedømets åndige Ressurcer, som de materielle; hans Regjeringsvirksomheed blev derfor fremfor alt rettet på at forøge Kronens Jordegods, og i dette Jordegods så han åbenbart det egentlige Grundlag for sin Magt, — et Grundlag, som med al sin tilsyneladende Soliditet i Virkeligheden var højst skrøbeligt. Han begyndte med at samle de danske Landskaber; men da det havde lykkets ham så nogenlunde at forene disse til et Hele i udvortes Forstand, rettede han strax sin Tanke på nye Landerhvervelser. Han overfaldt og indtog Visby og Gotland, hvorpå han intet retslig Krav havde, og som hverken i national eller historisk Henseende havde nogen Sammenhæng med Danmarks Rige; han strakte sin Hånd ud efter gamle svenske Landskaber. Dette var ikke blot en uklog Politik, fordi han derved skaffede sig farlige Fiender på Halsen og brød med naturlige Forbundsfæller; — det var i og for sig en Jagen efter Skygger, — et Vidnesbyrd om en rå Appetit efter Land, der river til sig, hvad den kan overkomme, uden at gjøre Forskjel på, enten det er Landvindinger, der bringer virkelig Magtforøgelse, eller sådanne, der må virke til at svække, fordi de falder udenfor enhver nogenledes naturlig givet Sammenhæng og alene lader sig fastholde ved uforholdsmæssige Opoffrelser og Tilsidesættelse af nærmereliggende, vigtigere Opgaver.

Men Valdemar Atterdag fulgte i denne som i andre Henseender Tidens almindelige Mønster. Hans rastløse Stræv med at vinde Land — altid mere Land, uden Hensyn til, om det var dansk eller svensk, og uden Hensyn til, om det passede sammen eller ikke, — var en Affødning af Forholdene, sådanne som de i denne Periode artede sig i de skandinaviske Lande. Stammeånden var lamslået, Nationalånden endnu ikke vakt. De gamle Grænser holdt på at viskes ud ved den indre Opløsning hos Folkene; Rigsenheden gik over til at bli et blot Navn, hvortil ingen levende Følelse var knyttet. Heraf måtte Fyrstepolitiken få det Præg, som den fik i denne Tidsalder: et grovtmaterialistisk, en ensidig Retning mod de blotte ydre Magtudvidelser. Den blev en Trafik, for hvem Folkene næsten ikke gjaldt mere end som en Besætning på Gården, — der betragter og behandler Riger og Lande som døde Ting, — blotte Jordegodser, der er Gjenstand for Kjøb og Salg, Bortskjødning og Pantsættelse, og kan deles og slåes sammen, tages fra og lægges til —, efter Omstændighederne.

Sådan var altså Tilstanden i det skandinaviske Norden i Tiden nærmest forud for Kalmarunionen: — i Sverige et Kongedøme, som næsten er reduceret til et blot Navn, og som, forsåvidt det har nogen virkelig Magt, støtter denne til Udlændinger og selv er repræsenteret af en Udlænding, — i Danmark et Kongedøme, som vel er sterkere end det svenske, men alligevel meget langt fra at være nationalt, som tvertom har vist en begyndende national Rejsning fra sig og søgt sin Styrke, ikke i en Tilslutning til Folket, men i sit private Jordegods og i Forfølgelsen af rent personlig dynastiske Formål; — i begge Lande en anarkisk egenkjærlig Adel, som er bleven vant til at søge sine Forbilleder og Forbundsfæller blandt Fremmede, som har glemt sine Pligter mod Konge og Fædreland og bare lever og virker for sine private eller Stands-Interesser; — i begge Lande (om end ikke i samme Grad i Sverige som i Danmark) Bønderne sunket ned til en Almue, uden Deltagelse for det offentlige Liv; — over hele Norden Tydskheden dominerende på sågodtsom alle Områder: — i de store Byer hanseatiske Kjøbmænd som det egentlig aktive Element; — på Samfundets højeste Trin tydsk Adel, i Kongernes nærmeste Omgivelse, som deres fornemste, mest betroede Rådgivere og Redskaber, eller indgiftet i, blandet mellem de danske og svenske Adelsætter, i Besiddelse af Rigdom og udstrakt Indflydelse, Forbilleder og Førere for sine svenske og danske Standsbrødre; — i Tilslutning endelig til denne Indvandring af Tydskere en stadig voxende Deltagelse fra tydske Magters Side i den skandinaviske Politik, så at de skandinaviske Riger var blevet en Tumleplads for stridige tydske Interesser, — et Appendix til Tydskland i politisk Henseende, — et fælles Operationsfelt for de holsteinske Grever, de meklenburgske Hertuger, de hanseatiske Borgermestere og Rådmænd.

Sådanne var de Tilstande, af hvilke Unionens Væsen og Vilkår skal forklares, forsåvidt som den var noget mere end et Tilfælde. Det må synes at være en temmelig vanskelig Sag at påpege i disse Tilstande noget Tilknytningspunkt for den moderne skandinavistiske Opfatning af Unionen. Det må synes lidet rimeligt at opfatte Unionen som et Udslag af den nordiske Folkeånd, når hensees til, at den blev stiftet i en Periode, da tydsk Væsen og tydsk Indflydelse var dominerende allevegne, — i Byerne, hos Adelen, ved Hofferne, — eller at opfatte den som Begyndelsen til en ny højere Organisation, fremgået af en indre Væxt, byggende videre på den ved Rigernes Oprettelse lagte Grund, når hensees til, at, hvad der karakteriserer Tiden nærmest forud for den netop er Desorganisation og Slappelse af alle sociale og politiske Bånd, — eller at la den gjelde som Udtryk for de skandinaviske Folks Følelse af national Samhørighed, deres voxende Erkjendelse af, at de ved at slutte sig sammen til en politisk Enhed vilde opnå større Styrke og bli bedre istand til at værge sin Uafhængighed ligeoverfor fremmede Indflydelser, når hensees til, hvor snæversindet egennyttig og blottet for Almenånd og Fædrelandskjærlighed de herskende Samfundsklasser, særlig Adelen, viser sig at være i denne Tidsalder, — eller at førestille som virkende Motiv hos dem, der bragte Unionen istand, noget, som ligner skandinaviske Idéer, store Fremtidssyn for Nordens Folk o. s v., når hensees til, hvor lavt det Niveau er, på hvilket Fyrstepolitiken i denne Tidsalder i Regelen bevæger sig, hvor fuldkommen den synes optat af de rent personlig—dynastiske Formål.

Man kunde mene, at Unionen, til Trods for de tydske Elementers overvejende Indflydelse i de nordiske Riger på denne Tid, alligevel med Rette opfattes som et Udslag af den nordiske Folkeånd, eftersom den for en væsentlig Del kom istand ifølge en Reaktion mod Tydskheden. De to Kandidater til Danmarks Throne efter Valdemar Atterdag’s Død, den meklenburgske Prins, Hertug Albrect’s Sønnesøn, og Kong Håkon’s og Margrethe’s Søn Olav, havde omtrent lige gode Adkomster, idet begge var Valdemars Dattersønner; Meklenburgerens var endog forsåvidt noget bedre, som han var Søn af Valdemars eldste Datter. Når alligevel Stemningen i Danmark hurtig vendte sig til Fordel for Olav, ligger det nær at tro, at en Hovedgrund hertil har været, at man heller så en skandinavisk Fyrstesøn. født og opdraget i et skandinavisk Land, på Danmarks Throne, end en Tydsker. Ved Olav’s Valg blev Grunden lagt til Norges og Danmarks Forening. Sveriges Tilslutning til Foreningen fremkaldtes igjen ved de svenske Stormænds Uvilje mod Kong Albrecht, der omgav sig med sine Landsmænd og søgte sin Støtte hos dem. Rejsningen mod Albrecht blev tillige en Rejsning mod Tydskernes Overvægt i Sverige. I det afgjørende Slag ved Falkøping var det en væsentlig af Danske, Svenske og Nordmænd sammensat Hær, der sejrede over en væsentlig af Tydskere sammensat.

Dette her ser jo meget skandinavisk ud. Ved en nærmere Betragtning vil man dog snart indse, at Modsætningen mellem skandinavisk og tydsk, om den end har gjort sig gjeldende ved disse Begivenheder, ingenlunde var deres Kjerne eller egentlig drivende Kraft. I Spidsen for Rejsningen mod Kong Albrecht stod de samme Stormandsætter, tildels endog de samme Personer, der havde sveget og fordrevet den nationale Kongeæt og indsat Meklenburgeren på Sveriges Throne[26]. Disse Stormænds politiske Synsmåder og Interesser kan neppe ha undergået nogen væsentlig Forandring i Tiden mellem deres første Forræderi og deres andet. Det var ikke dem, der havde lidt under de indvandrede Tydskeres Tyranni; de havde tvertom delt Byttet med Tydskerne og kappets med dem i at udsuge den menige Almue. Det vakte naturligvis deres Mishag, at Kong Albrecht fra først af i en så væsentlig Grad søgte Støtte hos sine Landsmænd; men han havde efterhånden måttet afstå fra denne Politik, og i de sidste År af hans Regjering spillede ikke det fremmede Element nogen særlig fremtrædende Rolle i Sveriges Styrelse[27]. Hovedgrunden til, at de svenske Stormænd faldt fra ham, kan altså ikke være at søge andensteds end i de samme anarkiske Tendentser, der bragte dem til at falde fra Kong Magnus, og som måtte gjøre dem til åbenbare eller hemmelige Fiender af ethvert indenlandsk Kongedøme, — uanseet af hvem eller hvorledes det var repræsenteret, — der prøvede på at være noget mere end et Navn og at opfylde nogenledes sin Skyldighed. Som man ved, var det også Striden om Bo Jonssøns efterladte Jordegods og Pantelen,

— en Strid, hvorved det fra Stormændenes Side bare gjaldt rent private økonomiske Interesser, — der bragte deres Misnøje med Kong Albrecht til at slå ud i åbent Frafald.

Hvad nu dernæst angår Kongevalget i Danmark efter Valdemar Atterdag’s Død, så var der mange Grunde, der virkede til at gi det et sådant Udfald, som det fik, foruden Hensynet, til den sejrende Kandidats skandinaviske Nationalitet og Afstamning. Hertug Albrecht viste ikke sin vanlige Kløgt under Arbejdet for at skaffe sin Æt den danske Krone. Han lod Sønnesønnen på Forhånd anta Titel og Våben som Danmarks Konge, med åbenbar Tilsidesættelse af de danske Stænders Valgret. Han udvirkede en Skrivelse til Stænderne fra den tydske Kejser, hvori det pålagdes dem at anerkjende Meklenburgeren som Konge, fordi han var den nærmeste Arving til Thronen. Herved stødte han fra sig den danske Adel, der havde den vigtigste Stemme ved Valget, og som satte Pris på sin Valgret, fordi den var et Middel til at binde Kongedømet. Dronning Margrethe derimod, som opholdt sig i Danmark ved Faderens Død[28], valgte en helt anden og for Øjemedet helt anderledes vel beregnet Fremgangsmåde, idet hun henvendte sig til de verdslige og geistlige Stormænds Egennytte, skjænkede dem Jordegods eller lovede dem Forleninger og andre Herligheder for det Tilfælde, at de gav Sønnen sin Stemme. I Spidsen for dem, der sluttede sig til denne, gik den jydske Adel, — et særdeles godt Vidnesbyrd om, hvor lidet skandinaviske Sympathier har havt at gjøre med den Ting, at man i Danmark foretrak den norske Thronkandidat fremfor den tydske, eftersom den jydske Adel jo var så sterkt opblandet med holsteinske Elementer, at den omtrent helt beherskedes af disse og derfor også havde stået i det skarpeste Oppositionsforhold til Kong Valdemar. Hvad der endelig lagde det afgjørende Lod i Vægtskålen til Fordel for Olav, var, at Hansestæderne stillede sig på hans Side. Ved Stralsundsfreden af 1370 havde Hansestæderne fået et retsligt Krav på at delta i det danske Kongevalg, og dette Krav kunde der såmeget mindre være Tale om at tilsidesætte, fordi de endnu på denne Tid sad inde med et af Danmarks vigtigste Landskaber og ved den heldige Krig mod Danmark og Norge havde hævet sig til at bli den første Magt i Norden. Begge Konkurrenter til den ledige Throne gjorde da også sit yderste for at vinde deres Stemme. Hertug Albrecht lovede at udvide deres Privilegier i Danmark. Men Kong Håkon og Dronning Margrethe kunde tilbyde dem noget, hvorpå de satte endnu større Pris, nemlig en endelig Fred med Norge og en Stadfæstelse af alle deres norske Handelsfriheder. Det var desuden andre Hensyn, som måtte gjøre dem tilbøjelige til at stille sig på denne Side. Håkon’s og Margrethe’s Søn repræsenterede på engang den norske, svenske og danske Kongeæt; blev han valgt til Danmarks Konge, var en Forening af Danmark og Norge vis og en Forening af alle tre nordiske Riger stillet i nær Udsigt. Men også de meklenburgske Fyrster havde Arvekrav på alle tre Riger, ved Siden af eller nærmest efter Olav Håkonssøn; de var allerede i Besiddelse af Sverige; og når det lykkedes dem hertil endnu at føje Danmark, syntes det ligetil, at deres Krav på det tredie Rige vilde bli optat med de bedste Chancer til at gjennemføres. Hvad enten det danske Kongevalg faldt ud til den ene eller anden Side, måtte en skandinavisk Union fremstille sig som en nærliggende Eventualitet. Spørsmålet syntes næsten kun at være, om Unionen skulde realiseres ved den meklenburgske Fyrsteæt eller ved den sidste mandlige Repræsentant for Folkungeætten. Og af disse to Alternativer var det første øjensynlig det, som man fra hanseatisk Synspunkt havde mest Grund til at frygte. Flere af Hanseforbundets mægtigste Stæder havde den meklenburgske Fyrsteæts Stammelande lige udenfor sine Porte; et Par af dem erkjendte endog dens Overhøjhed. Det måtte påtrænge sig dem, at deres Selvstændighed vilde bli på det alvorligste truet, om en så nær og så omsiggribende Nabo opnåede nogen væsentlig Forøgelse af sin Magt[29]. Af denne Grund kunde de foretrække at se den norske Kongesøn fremfor Meklenburgeren på Danmarks Throne, og af denne Grund var det udentvil, at flere af dem, deriblandt først og fremst Lübeck, Hanseforbundets Hoved og ledende Stad, også i det følgende Tid stod på Dronning Margrethes Side og hjalp hende med at føje det tredie Rige til de to, hvorover hun allerede havde fået Rådighed[30].

Det fremgår af alt dette, at Modsætningen mellem skandinavisk og tydsk Interesse ikke har spillet Hovedrollen i de Begivenheder, der førte til de skandinaviske Rigers Forening. Det afgjørende Moment lå snarere i en Strid mellem forskjellige tydske Interesser: Hanseaterne på den ene Side, Meklenburgerne og Holsteinerne på den anden. Blandt de i Danmark bosatte tydske Adelsmænd var der flere, som efter Valdemar Atterdag’s Død sluttede sig til den meklenburgske Thronkandidat. Andre derimod stillede sig på den modsatte Side og virkede med stor Iver for Olav Håkonssøns Kandidatur, deriblandt først og fremst Drotseten, Pomeraneren Henning Putbus, som på denne Tid udentvil var Danmarks indflydelsesrigeste Mand og mest forfarne Politiker, og som blev Dronning Margrethe’s højre Hånd ved de første og vanskeligste Skridt på hendes Bane[31]. Også de i Sverige bosatte tydske Adelsmænd delte sig på lignende Måde under den endelige Krise. Some af dem blev Kong Albrecht tro. Men flere af dem deltog i Rejsningen mod ham og spillede endog en fremtrædende Rolle i denne. Således nævnes Meklenburgeren Henrik Parow, der havde havt vigtige Embeder i Sverige under Albrecht’s Regjering, blandt de allerførste, der faldt fra ham og knyttede hemmelige Underhandlinger med Margrethe, og det var denne samme Henrik Parow, der førte Overbefalingen over Margrethe’s Hær i det afgjørende Slag ved Falkøping[32].

Siden Valdemar Atterdag var død, uden at efterlade sig nogen Søn, måtte, som nævnt, Foreningen af alle tre skandinaviske Riger fremstille sig som en nærliggende Eventualitet. Ved Kong Håkon’s Død i 1380 og hans eneste Søn Olav’s Død i 1387 rykkede denne Eventualitet stadig mere i Forgrunden og syntes at bli uundgåelig på den ene eller den anden Måde. Kampen mellem Kong Albrecht og Dronning Margrethe var ikke en Kamp for eller imod en skandinavisk Union, men en Kamp om, hvorledes og ved hvem Unionen skulde realiseres, — om det skulde ske ved den danske Kongedatter eller ved den meklenburgske Fyrsteæt. Havde det skeet ved Meklenburgerne, vilde man neppe ha kunnet falde på at opfatte

Unionen som et Udslag af den nordiske Folkeånd. Men, at det blev den danske Kongedatter, der sejrede, gav ikke dens Tilblivelse nogen væsentlig anden og forskjellig Karakter. Som ved Kongevalget i Danmark efter Valdemar Atterdag, således var det også ved den endelige Strid mellem Dronning Margrethe og Kong Albrecht fordetmeste helt andre Hensyn end Hensynet til de to Konkurrenters Nationalitet, der bestemte Partistillingen og fordelte Kræfterne til begge Sider. Både Dronning Margrethe og Kong Albrecht blev støttet af tydske Magter; både Dronning Margrethe og Kong Albrecht var omgivet af tydske Adelsmænd og fandt blandt dem sine fornemste Rådgivere og Redskaber, og Unionen må, til Trods for at det blev den danske Kongedatter, der forenede de tre Riger, opfattes mere som et tydsk Værk, end som et skandinavisk.

Man har udhævet de mange Frændskabsbånd, der blev indgået mellem norske og svenske, svenske og danske Adelsætter i Tiden nærmest forud for Unionen, og hvorved disse Ætter ofte flokedes således sammen, at de ikke synes at ha hørt mere hjemme i det ene Rige end i det andet, som et Vidnesbyrd om, at Unionen var forberedet gjennem en voxende Enhedsfølelse hos de skandinaviske Folk. Det er vist, at denne Samrøring af norske, svenske og danske Stormandsætter hører til de karakteristiske Drag i det fjortende Århundredes skandinaviske Historie. Under den første Forening mellem Norge og Sverige (efter 1319) fandt en sterk Tilnærmelse Sted mellem norsk og svensk Adel, og mange Frændskabsbånd blev i denne Tid knyttet fra den ene eller den anden Side. Norske Stormænd erhvervede gjennem Giftermål Jordegods i Sverige og omvendt; norske Stormænd bosatte sig i Sverige og grundede svenske Adelsætter og omvendt; norske og svenske Stormænd deltog på engang i begge Rigers politiske Forhandlinger og optrådte endog på engang som Medlemmer af begge Rigers Råd. Navnlig i Grænselandskaberne var, som naturligt, disse Ætteforbindelser hyppige, og ved de ugreje politiske Forhold, der udviklede sig af Rigernes Forening, idet Norges sydøstlige og Sveriges vestlige Landskaber for en Tid blev slået sammen til et nyt tredie Rige, og idet Sveriges vestlige Landskaber i nogen Tid vedblev at være forenet med Norge, efterat det øvrige Sverige havde skilt sig definitivt ud af Foreningen, er det ved en og anden af de i disse Grænselandskaber hjemmehørende Ætter bleven tvilsomt nok, om den skal regnes for norsk eller svensk, og har det vel endog kunnet hænde, at en og anden af disse norsk—svenske eller svensk-norske Stormænd, der havde Jordegods og Frænder, Embeder eller Forleninger på begge Sider af Grændsen, selv har været på det urene med, om han hørte det ene Rige til eller det andet. Foreningen af de danske Landskaber øst for Øresund med Sverige under Magnus Erikssøn havde tilfølge en lignende Tilnærmelse mellem svenske og danske Adelsætter. Også mellem dem knytedes mange Bånd i Løbet af det 14de Århundrede (udentvil endnu langt flere end mellem Nordmænd og Svenske). Ætterne udbredte sig fra det ene Land til det andet, erhvervede Jordegods på begge Sider af Grænsen, deltog i begge Rigers offentlige Liv, så at det også her, ved en og anden endog af de mest fremtrædende, politisk virksomste Stormænd er bleven et Spørsmål, hvilket af Rigerne han nærmest tilhørte, — om han skal regnes som svensk eller dansk[33].

Det kan ikke være tvilsomt, at disse Forbindelser har virket til at bane Vej for Unionen mellem de tre Riger, ligesom også til at vedligeholde den, efterat den engang var kommet istand. For de Stormandsætter, der på engang var norske og svenske eller svenske og danske Jordegodsejere, faldt det overmåde ubekvemt, at der opkom Strid mellem Rigerne; de blev derved udsatte for at se sine Ejendome på den ene eller den anden Side af Rigsgrænsen inddragne. Det hændte derfor en og anden Gang, at de sluttede sig sammen for at få gjort Ende på en sådan Strid og tvang de stridende Konger til at indgå et Forlig, hvorved ingen af disse har kunnet føle sig synderlig opbygget; det hændte endog, at, medens der var Krig mellem Rigerne, blev der af Adelen i det ene Riges Grænseprovinser afsluttet en Separatfred med det andet[34]. Fra det herved betegnede Synspunkt har ganske vist en Union mellem Rigerne under et fælles Kongedøme kunnet fremstille sig som noget nyttigt og ønskværdigt. Men det er ikke mere rimeligt at opfatte disse Foreteelser som Udtryk for den skandinaviske Idée eller for Erkjendelsen af de skandinaviske Folks nationale Samhørighed og Solidaritet, end det vilde være at se Skandinavisme bag de »Bondefrede,« der i den følgende Tid så hyppig blev afsluttet mellem Almuerne i de norske og svenske Grænsebygder, når det var Krig mellem begge Lande. I det ene som det andet Tilfælde har vi at gjøre med en trangsynt Materialisme, der bare er optat af de nærmestliggende private Interesser, uden Tanke på det fælles Fædreland, og selvfølgelig endnu mindre på nogen udover Fædrelandet gående skandinavisk-nordisk Enhed. Samrøringen af de skandinaviske Storætter, — den Indflydelse, det viste sig at ha på Stormændenes politiske Holdning, at såmange blandt dem havde Jordegods og Frænder i to eller alle tre Riger på engang, den Lethed, hvormed de gik over fra det ene Rige til det andet og så at sige byttede Nationalitet, — er Udslag af den samme Ånd eller Uånd, ifølge hvilken Sveriges Adel så villig allierede sig med de meklenburgske Riddere mod sit eget Folk, og ifølge hvilken den jydske Adel blev så sterkt influeret af sine Venskabs- og Frændskabsforbindelser med holsteinske Standsfæller, at Jylland syntes nærved at skulle gå samme Vej, som Slesvig allerede var gået. Det er nye Vidnesbyrd om Adelens indre Opløsningstilstand: der var ingen store Fællesopgaver, hvorom den kunde samle sig; i Mangel af sådanne fik de små og tilfældige Interesser, Familje- og Jordegodsforhold, en såmeget mere afgjørende Betydning.

De svenske Stormænd havde vist intet imod at dele Kongedøme med Danmark og Norge. De skulde gjerne ha villet dele det med Alverden, for at der kunde falde såmeget mindre på deres Part. De havde gjennem hele det fjortende Århundrede ført en uafladelig Krig mod det indenlandske Kongedøme og strævet med at indskrænke og undergrave det på alle mulige Set og Vis; men, så liden Plads der tilsidst var det levnet, vedblev det dog at genere dem og at stå for dem som en Trusel og Fare. De måtte ønske at bli det helt kvit, siden det havde vist sig at være i den Grad uforeneligt med hvad de kaldte sin »Frihed«; det var en Tanke, som ikke kunde ligge dem fjernt, at en Union med et andet Land vilde bli nyttig for denne Frihed, idet Kongedømet derved blev rykket på større Afstand og fik andre Ting at vareta end at se dem på Fingrene Heller ikke for Stormændene i Danmark kunde en sådan Tanke være fremmed. Fælles for begge Lande var Modsætningen mellem Adel og Kongedøme. Vistnok havde denne Modsætning en langt skarpere Karakter i Sverige, hvor den var indtrådt senere, end i Danmark, hvor den allerede havde overskredet sit Højdepunkt ved den Tid, da Unionen blev stiftet. Alligevel var den heller ikke i Danmark på langt nær udjevnet, og de danske Stormænd indtog vistnok fremdeles et sådant Standpunkt ligeoverfor Kongedømet, at de intet kunde ha imod at bli det kvit eller at dele det med et andet Land, så at dets Kontrol kunde bli lidt mindre brysom. For dem frembød der sig desuden ved Unionen en anden Udsigt, som de neppe har savnet Øje for, nemlig Udsigten til at opnå Embeder og Forleninger i Naborigerne, idet de kunde gjøre Regning på, at Unionens Stifterinde vilde favorisere dem på Grund af Landsmandsskabet fremfor deres svenske og norske Standsbrødre. Men hermed har man vistnok også nævnt alle de Grunde, der kunde gjøre Stormændene gunstig stemt for en Union. Når de var med på at bringe istand den »kjærlige Sambindelse« mellem Rigerne eller at fornye den i den følgende Tid, så har det øjensynlig altid været under den Forudsætning, at den skulde tjene som en Assuranceanstalt for deres private Interesser, — at de kunde være mere selvrådige på Grund af Kongedømets Fjernhed, at der blev åbnet et videre Felt for deres Jagen efter Forleninger, og at »hver Mand frit kunde bruge sine Gods og Ejedeler, i hvilket af Rigerne de fandtes, og frit reise fra det ene Rige til det andet,« — for at tale med Jönköping-Overenskomsten af 1466, hvori den aristokratiske Opfatning af Unionens Væsen er kommet tilorde[35]. Derimod måtte en nærmere Sammenslutning af Rigerne, en Organisation, hvorved der af Rigerne skabtes en ny højere Helhed, være fuldkommen fremmed for deres Tanke, ligesom den stred mod deres Interesse. Hvad de vilde, hvad de arbejdede for, — også ved Hjælp af den »kjærlige Sambindelse«, — var ikke Organisation, men Anarki.

Endnu mindre kunde Tanken om en sådan nærmere Sammenslutning finde Indgang hos de lavere Samfundsklasser. Der havde fundet en Tilnærmelse Sted mellem Stormændene i de tre Riger; men Folkene forøvrigt stod hinanden ligeså fjernt som nogensinde før eller endnu fjernere, fordi Samfærdselen mellem dem var blevet såmeget mindre ved Hanseaternes Tilegnelse af Handelen og Søfarten. De lavere Samfundsklasser var fordetmeste helt udestængt fra enhver Deltagelse i det offentlige Liv. I Regelen brød de sig vel aldeles ikke om Politik; men, forsåvidt de har havt nogen Mening om den mellem Rigerne indgåede Forening, må det ha været den, at den var en Ulykke, fordi nemlig det indenlandske Kongedøme måtte være dem kjært af de samme Grunde, af hvilke det var Stormændene en Torn i Øjet, og fordi det måtte synes ligetil, at Kongedømet ikke vilde kunne opfylde sine Pligter som Lovens og Retfærdighedens Håndhæver så godt, når det skulde fordele sin Opmerksomhed mellem flere Lande, end når det bare havde et at sørge for.

En skandinavisk Politik i Ordets moderne Mening savnede følgelig de nødvendige Forudsætninger. Om en sådan blev der heller ikke Tale; af en sådan ser man intet Spor. Der har været talt en hel Del om Dronning Margrethe’s højtflyvende Planer, — om, hvorledes hun stod over sin Tid, hvorlunde hun ved de ydre Forhold, ved sin Æt og Opdragelse, der på engang knyttede hende til alle tre skandinaviske Folk, og ved sin Begavelse blev stillet på et højt Sted, hvorfra hun kunde se ud i Fremtiden, så hun forstod, at Nordens Enhed var dets Velfærdssag, at de skandinaviske Folk vilde vinde i ydre og indre Styrke ved at slutte sig sammen. Alt dette er frie Fantasier. Hvad Kjendsgjerningerne viser, er, at Dronning Margrethe’s Politik var en Arv fra hendes Forgjængere, og at den ikke ved hende fik noget højere Sving eller nogen mere ideel Karakter, — at hun fulgte de samme Veje som hendes Forgjængere, arbejdede til de samme Mål med de samme Midler.

Hun blev giftet ind i Folkungeætten, der havde forenet Norge og Sverige og en stor Del af Danmark under sit Scepter og hvis virkelige Magt var bleven undergravet og vaklende i samme Forhold, som det Territorium, hvorover den herskede, blev udvidet. Hun var Datter af Valdemar Atterdag, der samlede de danske Landskaber på nyt til et Rige, hvilket var en naturmæssig, historisk påbudt og derfor også i Sandhed lønnende Opgave, men som derefter gav sig til, lige ufortrødent, at samle Land udenfor denne naturlige og historisk givne Grænse, hvorved han alene udsatte sig for at forspilde Frugterne af sit tidligere Arbejde og virkelig også for en stor Del forspildte dem. Hun kom til at stå som nærmeste Repræsentant for både det norsk-svenske og det danske Kongehus; hun tog Arven efter dem begge, forenede i sin Person begges Traditioner og Prætensioner og fik derved allerede i sin Ungdom stillet for sig det Mål, som hun siden vedblev at arbejde for. I dette Mål var der intet nyt, intet som lå over Tidens almindelige Niveau. Hendes »store Tanke« var i alt væsentligt den samme som den, der bragte Kong Magnus Erikssøn til at stræve så trutt for at sætte sig i Besiddelse af Skåne, skjønt Erfaringen burde ha vist ham, at han havde mere end nok at styre i Norge og Sverige, — den samme, der drev Valdemar Atterdag ud på Jagt efter nye Landvindinger, efterat han havde samlet sit fædrene Rige, skjønt denne Samling var så yderst ufuldkommen gjennemført, at Riget holdt på at falde fra hinanden ved den mindste Rystelse. Hendes Politik var sålidt skandinavisk, som Faderens havde været dansk-national; den havde endog i højere Grad end denne et grovt-materialistisk, rent personligt-dynastisk Præg.

Omstændighederne føjede sig heldigt for hende, og hun forstod at nytte dem med Snildhed og Kraft. Forholdene stillede sig så, at hun fik Hjælp til Gjennemførelsen af sine Planer af de samme danske Stormænd, der så hyppig havde søgt at krydse hendes Faders Arbejde for at gjenrejse den monarkiske Magt i Danmark, og af de samme svenske Stormænd, der havde ført en så hårdnakket Krig mod hendes Mand og hendes Svigerfar. Men denne Alliance mellem et Kongedøme, der stræver for rent personlige Formål, og en Stormandsklasse, der er optat af sine Privatinteresser, kunde alene ha en tilfældig og forbigående Karakter, og det Værk, som blev istandbragt ved Hjælp af en sådan Alliance, måtte derfor også fra første Ferd savne ethvert pålitligt Grundlag og være beheftet med en Tvetydighed, der ikke lod sig afhjælpe.

Dronning Margrethe kunde få Stormændene med sig, sålænge det bare gjaldt at knytte Unionen i en udvortes Forstand. Men, når det gjaldt at udvikle den, at gi den en fast og varig Organisation, måtte det komme frem, at hun og de havde havt et helt forskjelligt Udgangspunkt og et helt forskjelligt Mål for Øje, og at hvad de kunde enes om, var bare Navnet, men ikke Tingen. Stormændenes Unionspolitik var fordetmeste af samme Art som Kong Rørek’s, der mente, at de norske Småkonger stod sig bedre på at ha en dansk end en norsk Overkonge, fordi den danske Overkonge lod Landet skjøtte sig selv, når han bare fik den engang fastsatte Skat, så at man under ham ikke havde noget nøjeseende Regimente at drages med, men »sjálfræði ok hóglifi innanlands«. Hvad Stormændene fra sit Synspunkt måtte ville, var en løst knyttet Personalunion med et Navnekongedøme i Spidsen, hvorved hvert Land i alt væsentligt skjøttede sig selv, d. v. s., hvorved de selv havde Bugten og begge Enderne. Dronning Margrethe derimod måtte fra sit Synspunkt ville, at Unionsbåndet blev så fast knyttet som muligt, og at det fælles Kongedøme blev udrustet med den størst mulige Myndighed. Disse Synspunkter var så diametralt modsatte, at man fra dem næsten ikke kunde enes om nogen Ting, og heraf må det da også forklares, at det Forsøg, som blev gjort på at grundlegge en fast unionel Statsskik, ikke førte til noget Resultat, og at der i Hensyn på de statsretlige Forhold mellem de forenede Riger intet blev vedtaget, intet slået fast som lovmæssig anerkjendt og bindende Regel[36].

Dette var vistnok et slemt Forvarsel for Unionen; — det var et Vidnesbyrd om dens Mangel på Levedygtighed, at de, der havde været med på at stifte den, ikke kunde enes om at gi den en endog blot nogenledes fast Organisation. Men for Dronning Margrethe måtte dog den Omstændighed, at ingen retslig gyldig Unionsakt kom istand, i visse Måder være en Fordel. Hun blev derved mere ubunden i sin Politik, og der levnedes hende både Tid og Magt til at udrette såmeget for denne Politik, at der ikke kan råde nogen Tvil om, hvad der var dens ledende Tråd eller »Tanke«. Såfremt hun havde havt højtflyvende Planer af den Art, som den moderne Skandinavisme har tillagt hende, måtte hun ha gjort et Forsøg på at skaffe Unionen en åndig Grund at hvile på i Folkenes eller idetringeste i Stormændenes Sympathi og Forståelse. Hun måtte ha prøvet på at vænne dem til at arbejde i Forening, ved at sammenkalde dem til hyppige Fællesmøder. Hun måtte ha prøvet på at samle dem om et eller andet for Rigerne fælles Formål, t. Ex Frigjørelsen fra det hanseatiske Handelsåg, der jo hvilede tungt over dem alle tre Hun måtte ha ansat Danske i Sverige, Svenske i Danmark o. s. v., for at gjøre Folkene mere fortrolig med hinanden og vække hos dem en Forestilling om, at Unionen var indstiftet til deres fælles Nytte og Hæder. Men hun gjorde intet af dette. Siden 1397, da såmange Stormænd fra alle tre Riger var samlet i Kalmar i Anledning af Erik af Pomerns Kroning, og da det bekjendte Udkast til en Unionsakt affattedes, blev lignende Fællesmøder af Nordens Stormænd kun afholdt to Gange i Dronning Margrethe’s Levetid, nemlig i 1398 og 1401[37]. Det er åbenbart, at hun ikke i dem har set noget Middel til at befæste Unionen. Heller ikke la hun an på at blande Folkene ved at gi Mænd fra det ene Rige Len og Embeder i det andet. Hun fik indtrængt danske Mænd på norske og svenske Biskopsstole; hun sørgede for at skaffe danske Mænd Forleninger i Norge og Sverige og indsatte danske Mænd som Befalingsmænd på svenske Slotte, men ikke omvendt[38]. Og hvad der er mest ødeleggende for de skandinaviske Fantasier over Dronning Margrethe’s Politik: disse »danske« Mænd, der skulde repræsentere Unionen og det skandinaviske Folkefællesskab i Norge og Sverige, var for en væsentlig Del Tydskere, — Medlemmer af de til Danmark indflyttede tydske Adelsætter, til hvem allerede Valdemar Atterdag havde særlig støttet sig, og blandt hvem også Dronning Margrethe, der i denne som i enhver anden Henseende nøjagtig fulgte det af Faderen givne Mønster, valgte sine fornemste Hjælpere i Råd og Dåd[39]. Rækken af norske og især af svenske Len og Slotte, som i Dronning Margrethe’s Styrelsestid blev betroet til danske eller i Danmark bosatte tydske Mænd, er så lang, at man ikke kan tvile på, at hun herved har gået frem ifølge en fast Plan; med andre Ord: hendes Opfatning af Unionen har været, at den skulde være et dansk-tydsk Supremati over Norden. Rigerne skulde holdes sammen ved ydre Tvang; Bindemiddelet mellem dem skulde være en Kreds af halvt eller helt fremmede Ætter, der gjaldt for at være såmeget pålitligere Redskaber for det personlige Regimente, fordi de ikke havde Rod hos noget af de tre Folk. Unionen skyldte ikke sin Tilblivelse til en Sammenslutning mellem Folkene, og den skulde heller ikke søge sin Styrke i en sådan. Den havde fra først af en rent personlig-dynastisk Karakter, og det var øjensynlig Tanken, at denne dens rent personligdynastiske Karakter skulde fastholdes og yderligere fremhæves.

Kongedømet var og blev den eneste Fællesinstitution for de forenede Riger. Kongedømets Styrke skulde tillige være Unionens. Det blev da også Hovedformålet for Dronning Margrethe’s Politik: at udvide og befæste den monarkiske Magt, og herfor var hun rastløs virksom gjennem hele sin Styrelsestid. Men hvad hun fik udrettet i denne Henseende vidner ikke om, at hun har havt nogen højere eller dybere Opfatning af Kongedømets Væsen og Opgave end den, der kommer tilsyne i hendes Faders Virksomhed, og som overhodet var den sedvanlige i denne Tidsalder, — heller omvendt. Hvad hun viste Syn og Sands for, var næsten udelukkende Kongedømets materielle Magtmidler. Hendes vigtigste Regjeringssyssel var at skrabe Jordegods og Penge sammen. På dette Felt er det, at hendes Energi fornemmelig kommer tilsyne. Her fejrede hun sine egentlige Triumfer. Reduktionen i Sverige, hvorved Adelen blev tvunget til at tilbagelevere såmeget af det Jordegods, som den havde sat sig i Besiddelse af og gjort skattefrit i de nærmest forudgåede urolige Tider, er i Virkeligheden hendes største Bedrift[40].

På andre Områder var hun lidet virksom eller har hendes Virksomhed ialfald ikke efterladt noget merkbart Spor I Hensyn på Lovgivning er hendes Styrelsestid et tomt Rum i alle tre Rigers Historie. Der er intet Tegn til, at hun har gjort nogetsomhelst for at ophjælpe Rigernes Handel og Søfart, skjønt det skulde synes, at dette måtte fremstille sig som en Hovedopgave for enhver skandinavisk Regent med et nogenledes vidtskuende Blik i denne Tidsalder. Hun havde tilbragt en Række af År i Norge; hun måtte vide, at Engelskmændene engang havde kjæmpet med Hanseaterne om Forrangen på de norske Handelsmarkeder, og at de endnu ikke aldeles havde opgit at konkurrere med dem; hun burde ha kunnet indse, at det var af største Vigtighed for Norge at opretholde denne Konkurrentse; gjennem Fostersønnen Erik of Pomerns Giftermål med en engelsk Prinsesse kom hun i nær Forbindelse med England. Alligevel synes hun ikke at ha gjort noget for at fremme Engelskmændenes Handel på Norge[41]. Medens hun styrede de tre skandinaviske Riger, gjennemgik Hanseforbundet en stor Krise, hvorved det næsten blev helt opløst, idet der i flere af de vigtigste af de til Forbundet hørende Stæder og særlig i Lübeck udbrød voldsomme demokratiske Bevægelser, der endte med at styrte de gamle Regjeringer. Dette syntes at ha været en god Lejlighed til at løse lidt på de Bånd, som Hanseaterne havde lagt på de skandinaviske Rigers Handel og Søfart; men Lejligheden blev ikke nyttet[42].

Man ser, at Valdemar Atterdag, hvor sterkt end Omsorgen for Kronens Privatøkonomi optog ham, dog ikke var aldeles fremmed for Tanken om en Finantspolitik af en højere og mere frugtbar Art, idet det berettes om ham, at han foretog sig et og andet, der synes at ha sigtet til at ophjælpe Rigets almindelige Velstand. Om Dronning Margrethe er intet tilsvarende berettet[43]. Det nobleste, om end langtfra det mest fremtrædende Drag i Valdemar Atterdag’s Styrelse og historiske Personlighed er hans Varetagelse af Kongedømets Domerkald, hans Omhu for at opretholde Lov og Ret i Landet. Også i denne Henseende betegner Dronning Margrethe’s Styrelsestid et afgjort Tilbageskridt. Hun indsatte hverken i Sverige eller Norge nogen Mand til at forestå Regjeringen under den fælles Konges Fravær og i hans Navn; hun lod de høje Rigsembeder stå ubesatte både i Norge og Sverige, så at begge Riger kom til at aldeles savne en selvstændig og nogenledes regelmæssigt virkende Centralstyrelse. Man må tro, at hun har frygtet for, at en sådan Centralstyrelse i det enkelte Rige vilde kunne bli en farlig Konkurrent for det fælles Kongedøme; hendes Tanke har været, at al Regjering skulde, såvidt muligt, udgå direkte fra Kongen som Unionens Repræsentant, at følgelig Norge og Sverige skulde styres fra Danmark, hvor Kongen sedvanlig havde sit Ophold. Men det var meget langt fra, at Kongemagten viste sig istand til at løse, endog blot nogenledes de Opgaver, der således blev den tillagt, og Følgen af, at der ikke blev institueret nogen særskilt Centralstyrelse i Norge og Sverige, var ikke såmeget, at disse to Lande blev styret fra Danmark, som at det overbodet slet ikke blev styret. Man har udtrykkelige Vidnesbyrd om at Retstilstanden i Sverige var yderst mislig under Dronning Margrethe’s Styrelse. Ved Kirkemøderne i Arboga 1396 og 1412 fremkom der fra Geistlighedens Side sterke Klagemål over de verdslige Stormænds Tøjlesløshed, — endnu sterkere end de, der var bleven reist i de værste Tider under Kong Albrecht[44]. En svensk Prælat skrev få Uger efter Dronning Margrethe’s Død til en af sine Standsfæller: »Den unge Konge giver de bedste Forhåbninger, og det synes, at han vil afsætte disse Fogder, der har udplyndret den fattige Almue.« Af en samtidig Krønikeskriver får man vide, at den unge Konge virkelig også afsatte endel af disse Margrethe’s Fogder, om hvem det siges, at de var »Tyranner, hvis Grumhed vil mindes altid og bringe dem selv den evige Fordømelse«[45]. For Norges Vedkommende haves intet tilsvarende Vidnesbyrd. Retstilstanden havde her fra gammel Tid en tryggere Grund at hvile på; men det følger af sig selv, at den må være bleven forværret derved, at der ikke fandtes nogen Centralstyrelse inden Landets egne Grænser, og at Kongedømet ikke vilde frasige sig noget af den Myndighed, som det ifølge de ved Unionen indtrådte Forhold umulig selv kunde hævde på en nogenledes fyldestgjørende Måde[46].

Dronning Margrethe’s Politik savnede ikke blot ethvert Glimt af Idealitet; den var også upraktisk og kunde ikke føre til noget stort eller varigt Resultat i nogen af de Retninger, hvori den sigtede. Det er bleven sagt, at denne Politik var en Arv både fra den danske Kongeæt, af hvilken hun stammede, og fra den norsk-svenske, i hvilken hun var bleven indgiftet. Hendes Far havde arbejdet på at skabe en sterk og uafhængig monarkisk Magt, der skulde være Midtpunktet, hvorom det søndersplittede danske Samfund atter blev samlet. I Folkungeætten hørte Tanken om en Forening af de skandinaviske Kroner hjemme allerede siden Kong Magnus’s Far Hertug Erik’s Tid. Dronning Margrethe forenede begge disse Tanker og lagede deraf sit politiske Program: en nordisk Union, iverksat ved og støttet på en sterk Kongemagt[47]. Men disse Tanker var i Virkeligheden og i sin dybeste Grund indbyrdes modstridende, og når det kunde ske, at de alligevel på en Måde og for en Tid »voxede sammen«, så kom det deraf, at ingen af dem var bleven klart opfattet, — at Valdemar Atterdag’s »Kongstanke« ikke var nogen rigtig Kongstanke og Folkungernes Unionstanke ikke nogen rigtig Unionstanke.

Kongedømets Udvikling beroede, som før fremhævet, først og fremst derpå, at det blev sin Oprindelse tro og opfyldte sin Mission, som var at repræsentere det enkelte Folks Enhed og Selvstændighed. Det kunde alene bli i Sandhed sterkt ved at bli nationalt og populært. Det måtte søge at knytte Folket til sig ved at optræde som dets Forsvarer mod Stormændenes Undertrykkelse, ved virksom Håndhævelse af Lov og Ret og Arbejde for Landets Opkomst: der lå dets Pligt, og der lå også de rette Hovedkilder for dets Magt. Men når Kongedømet fik at repræsentere på engang tre forskjellige, vidt adskilte Folk, måtte det nødvendigvis bli fjernet fra disse Kilder. Det måtte få såmeget at bestille med at holde de tre Folk sammen, at det ikke kunde opfylde sin Skyldighed ligeoverfor noget af dem. Det skulde stå udenfor dem alle tre for at kunne stå over dem og blev derved afskåret fra at opnå den Popularitet, som Jordegods og Penge ikke vilde kunne erstatte.

Dronning Margrethe drev sin Jordegodspolitik efter det af Faderen givne Forbillede; hun kunde af hans Exempel også ha lært, at det Grundlag, som Kongedømet opnåede for sin Magt ad denne Vej, var et overmåde skrøbeligt. Hun optog Unionstanken fra Folkungeætten; hun kunde af Folkungernes Exempel også ha lært, hvorlidet Herredømet over disse vidtløftige Landkomplexer, der ikke sammenholdtes ved noget indre Bånd, gav af virkelig Magt. Kong Magnus undergrov sin Stilling ligeoverfor den svenske Adel derved, at han føjede et tredie Rige[48] til de to, hvoraf han forud var i Besiddelse. Dronning Margrethe fortsatte ad den samme Vej med ulige større Held og vistnok ulige større Dygtighed. Alligevel måtte også hun gjøre store og skjæbnesvangre Indrømmelser for at drive sin Unionspolitik igjennem. Prisen for den danske og norske Krones Forening på hendes Søns Hoved var en almindelig og ubetinget Stadfæstelse af Hanseaternes Privilegier i Norge og en Håndfæstning ligeoverfor den danske Adel, hvorved Kongedømet definitivt opgav sin Påstand på Arveret til Thronen. For at vinde Sveriges Krone indgik hun Forbund med det anarkiske Parti blandt de svenske Stormænd og overlod Slesvig som et arveligt Len til de holsteinske Grever.

Det har vistnok været Tanken med disse Indrømmelser, at de kun skulde være midlertidige, og det lykkedes endog for en Tid og for en Del at afbøde deres mislige Følger. Stormændene i Sverige havde ved sin Opstand mod Kong Albrecht bragt sig selv i en så vanskelig Stilling, at de så sig nødt til at foreta et Tilbagetog. Det blev Dronning Margrethe og ikke dem, der kom til at fastsætte Vilkårene for det Forbund, hun indgik med dem, og Resultatet heraf var, at de ligeoverfor hende opgav alle de Krav, der havde været Stridsemnet mellem dem og Kong Albrecht, og mere end det. En lignende Føjelighed fra Stormændenes Side havde man imidlertid allerede været Vidne til i de første Tider efter Folkungeættens Fordrivelse. De gik da ind på at yde Kong Albrecht en overmåde stor Skat, medens deres Skattefrihed netop havde været det store Privilegium, som de havde stået på til det yderste ligeoverfor Kong Magnus, og for hvis Skyld de brød med ham[49]. I begge Tilfælde var Føjeligheden fremtvungen ved Trykket af en overhængende Fare eller en Virkning af den midlertidige Slappelse, der plejer at følge efter voldsomme Kraftanstrængelser; i begge Tilfælde betegnede den en Våbenstilstand, ikke en Fred; i begge Tilfælde gjaldt det, at en Throne, der var rejst ved Hjælp af sådanne Forbundsfæller, ikke kunde få nogen tryg Grund at hvile på, og at det alene kunde være et Tidsspørgsmål, når Stormændene atter samlede Mod og Kræfter til at gjøre sin Gjerning om igjen. Hvad Forleningen af Slesvig til de holsteinske Grever angår, da blev den, som man ved, den første egentlige retslige Basis for Slesvigholsteinismen, der i den følgende Tid har voldt Danmark så store Ulykker, og ved Stadfæstelsen af samtlige eldre hanseatiske Privilegier i Norge opnåede Hanseaterne, som før omtalt, alt, hvad de ønskede i dette Land, og mere, end hvad de havde kunnet udvirke hos den norske Styrelse efter en Krig, hvori de havde havt hele Fordelen på sin Side. Norges Interesser blev offret, Danmarks blev offret, Sveriges blev offret, — Kongedømet selv blev rykket op fra den Grund, i hvilken det alene kunde slå fast Rod, — altsammen for at opnå den blotte Glans af en tredobbelt Krone.

Det går da ikke an at sige, at de Opgaver, som Dronning Margrethe stillede sig, og som hun løste, var enten i sig selv store eller stort tænkte. Derimod kan det nok siges, at det var disse Opgaver, der svarede bedst til de givne Forhold og Tidens almindelige Ånd. Når vi erkjender, at en national Styrelse i hvert af de tre Riger havde fundet meget at udrette, som det unionelle Kongedøme måtte lade ligge, — at det havde været større at samle det danske Folk til Kamp mod den sydfra fremtrængende Tydskhed, eller at arbejde på at bryde den anarkiske Ånd hos den svenske Adel, eller at arbejde på at løse de Lænker, hvori Norges Handel og Søfart var bleven lagt, end at istandbringe en Forening mellem Folkene, der ikke svarede til noget dybereliggende Behov hos noget af dem, — så må vi på den anden Side heller ikke glemme, at Unionstanken var bleven lagt så nær ved de ydre Forholdes Magt, at det næsten ikke blev muligt at gå afvejen for den, medens Tanken om en national Politik lå fjern og var altfor lidet forberedet til at kunne fastholdes med tilstrækkelig Klarhed og Kraft. Dronning Margrethe’s Planer var ikke højtflyvende, og hendes Blik rak ikke langt ud i Fremtiden; men hun har åbenbart havt et skarpt Øje for de nærmestliggende Fordele og megen Evne til at udnytte disse på den bedst mulige Måde. Hendes Politik var ikke forskjellig fra denne Tidsalders almindelige Fyrstepolitik; den har intet Drag af Originalitet; men når hun fortsatte i det af Folkungeætten og Valdemar Atterdag opgåede Spor og udelukkende rettede sit Arbejde på de rent ydre Magtudvidelser, må det erkjendes, at dette i hendes Tilfælde i langt højere Grad end i Forgjængernes var en Opgave, som var bleven lagt tilrette for hende af Forholdene, og som hun ikke selv havde valgt.

Unionen mellem de tre skandinaviske Riger har først og fremst en tilfældig Karakter. Det var tilfældige Omstændigheder, der spillede den principale Rolle ved dens Istandbringelse, — nemlig de skandinaviske Kongeætters Uddøen og Sammensmeltning, så at deres Arvekrav tilsidst forenedes hos en enkelt Person. Uden dette vilde den ikke ha blevet til. Men til dette kan den på den anden Side heller ikke føres helt tilbage. De samme tilfældige Omstændigheder vilde ikke ha medført de samme Følger, såfremt de havde indtrådt i en anden Tid, — tidligere eller senere.

Unionen var, foruden at være et Tilfældets Værk, tillige noget andet og mere. Den var forberedet ved den forudgående Udvikling hos hvert af de skandinaviske Folk, idet der ved denne var bleven fremkaldt Tendentser, der kom Tilfældet imøde, eller skabt Tilstande og Forhold, hvorved Tilfældet fik en Betydning, en Rækkevidde ndover hvad det vilde ha kunnet få under andre Forhold

Vi har sét, hvilke disse Tilstande og Tendentser var for Danmarks og Sveriges Vedkommende: — Adelen, løsgjort fra sin oprindelige moralske Basis uden endnu at ha fundet nogen ny, — stående som en fremmed, fiendtlig Magt mellem Kongedømet på den ene Side, Folket på den anden, optat af sine private Interesser, sterkt opblandet med tydske Standsfæller, i hvem den så sine Forbilleder, arbejdende på at unddra sig enhver Kontrol og at gjøre enhver ordnet Styrelse umulig, — Bønderne, trængt ud af sin gamle politiske Rolle og fordetmeste reduceret til en Almue, der savner Syn og Sands for andet end det daglige Stræv, — Kongedømet endelig halvvejs isoleret, — svigtet af Adelen, hvis oprindelige Bestemmelse havde været at fungere som dets Organer, uden at kunne finde nogen rigtig Støtte hos Folket, hvem det selv havde hjulpet til at trykke ned, — og ved denne sin Isolation henvist til at omgi sig med Fremmede og til at forfølge ensidigt dynastiske eller personlige Formål.

Unionen var betinget af disse Forhold. Den vilde ikke være kommet istand, såfremt ikke Kongedømets højere, ideelle Opgaver midlertidig var bleven skudt tilside, eller såfremt ikke Aristokratiet i Danmark og Sverige havde været i så høj Grad optat af sine rent-egoistiske, rent-materielle Interesser. Den fremgik af det Anarki, der var en Følge af Overgangen fra den gamle Stammeforfatning til den moderne Nationalstat. Dens Navn var Forening, dens Væsen Splittelse. Derfor kunde den heller ikke udvikle sig til noget. Den kunde ikke styrkes ved sin egen Væxt, fordi den ikke havde noget ved sig af en virkelig levende Organismes Væsen og Vilkår, fordi det ikke var de organiske, men de uorganiske Kræfter, ikke den samlende, men de anarkiske spredende Tendentser, der havde været virksom ved dens Istandbringelse.

Dronning Margrethe er bleven ophøjet, fordi hun bragte Foreningen istand, og fordi den tilsyneladende gode Forståelse mellem Rigerne ikke blev forstyrret, sålænge hun styrede dem. Man har heri sét ikke blot et Vidnesbyrd om hendes Kløgt og Evne til at omgåes Menneskene, men også et Vidnesbyrd om, at hendes Værk vilde ha kunnet opnå Fasthed og Varighed, såfremt det var bleven fortsat i den samme Ånd, hvori det var bleven grundlagt. Det var hendes Eftermand, der skjæmte alting ud, har man sagt. Han, den ubegavede Udlænding, forstod ikke Unionens Væsen; han greb fejl af Midlerne til dens Befæstelse og vakte Uvilje mod den ved sin bagvendte Politik.

Denne Eftermand havde imidlertid Dronning Margrethe selv valgt og selv opdraget. Han kom til hende som et syvårsgammelt Barn og levede siden fordetmeste i hendes Nærhed og under hendes umiddelbare Opsyn, og vedblev at stå under hendes Indflydelse, til han blev en voxen Mand, og endnu længe derefter. Det er på Forhånd lidet sandsynligt, at han i sin Styrelse af de tre Riger skulde ha fulgt andre Grundsætninger end dem, der var blevet ham indprentet af hans Fostermoder, og som han havde set hende praktisere. Det viser sig også, at det allermeste af, hvad Samtiden la ham tillast, og hvad der også i en nyere Tid er bleven fremhævet som de store Grundfejl i hans Styrelse, lar sig føre tilbage til, at han fortsatte Dronning Margrethe’s Politik og i enhver Henseende optrådte som hendes Arvtager.

En af Samtidens mest fremtrædende Ankeposter mod Erik af Pomern, — en af Hovedgrundene til, at den svenske og danske Adel reiste sig mod ham, — var hans Arbejde for at få det slået fast, at Fætteren Hertug Bugislav skulde være hans Efterfølger som de skandinaviske Rigers Konge. Dette var, blev det sagt, et Angreb på Sveriges og Danmarks lovlige Forfatning, et Forsøg på at bringe Rigerne under et stedsevarende Trældomsåg[50]; det stred mod den ubetingede Ret til frit Kongevalg, som Aristokratiet i Danmark og Sverige påstod at ha øvet fra gammel Tid. Men, om det stred mod, hvad Aristokratiet krævede, så stemte det såmeget bedre overens med, hvad Unionen krævede, — særlig Unionen sådan, som Dronning Margrethe havde planlagt den. Tyngdepunktet i denne skulde jo være et sterkt Kongedøme; men der kunde ikke være Tale om et endog blot nogenledes sterkt eller uafhængigt Kongedøme, såfremt Thronfølgerspørsmålet skulde holdes åbent indtil Kongens Død, d. v. s. være helt og holdent overladt til Adelens Afgjørelse, og Erik af Pomern gjorde sig følgelig ikke skyldig i nogen Fejl, fra unionelt Synspunkt sét, ved at ville påtvinge den danske og svenske Adel Hertug Bugislav som sin Efterfølger; han optrådte kun, som han måtte optræde for at hævde sin Fostermoders Politik, når han så ihærdig drev på, at den samme Mand, der ifølge den norske Sukcessionsorden var nærmeste Arving efter ham til Norges Krone og erkjendt som sådan af det norske Folk, også blev erkjendt som hans Efterfølger i Sverige og Danmark.

Det har været opfattet som et Vidnesbyrd om Erik af Pomerns Udygtighed, at han aldeles forsømte Norge og viste sig blind for den Støtte, han kunde ha fundet i dette Land med dets så sterkt udprægede monarkiske Tradition; men også under Dronning Margrethe’s Styrelse var Norge bleven forsømt, og det neppe i ringere Grad. — Det er bleven lagt ham tillast, at han ikke indrettede en særskilt Centralstyrelse i Sverige og Norge, hvoraf Følgen blev, at Retspleje og Administration i disse Lande mere og mere forfaldt; men intet er vissere, end at han herved nøjagtig fulgte den Vej, som var blevet ham anvist af hans Fostermoder. — De første tyve År af hans Styrelse (efter Dronning Margrethe’s Død) var fordetmeste optat af hans Kamp for at gjenforene Slesvig med Danmark. Denne Kamp kostede meget Blod og mange Penge og påførte de forenede Riger store Byrder, der vakte en såmeget dybere Uvilje, fordi Kampen blev uden Resultat. Men Slesvigs Gjenforening med Danmark var en Opgave, som Kong Erik tog i Arv fra Dronning Margrethe, og som han ikke kunde gå afvejen for og ligesålidt løse på fredelig Måde.

Misnøjet med hans Styrelse var sterkest i Sverige og kom tilsidst til Udbrud i dette Rige. Den svenske Almue var langtfra i samme Grad som den danske vant til at bære Byrder for det offentlige, og den svenske Almues Misnøje over de høje Skatter og de umilde Fogder fandt desuden en Forbundsfælle i de svenske Stormænds Misnøje over, at såmange af Sveriges Slotte og Len blev bortgit til Udlændinger,— Danske og Tydske. Men også Dronning Margrethe havde prøvet sine Undersåtters Skatteevne udover, hvad der tidligere havde været sedvanligt, og vi har sét, at det hørte ikke mindre til hendes end til Kong Eriks politiske System at indtrænge såmange tydske og danske Mænd som muligt i Sveriges Len og Embeder, så at Kong Erik havde fuld Føje til at svare, som han svarte det svenske Rigsråd, da det krævede, at alle Embedsmænd i Sverige skulde være indfødte svenske Mænd: den Skam vilde han ikke pådra sig at ha tilladt, at Danske, Tydske og Nordmænd skulde ansees for Udlændinger i Sverige og fordrives derfra; thi «således havde han ikke modtat Riget fra Fru Margrethe«[51].

Har altså Erik af Pomern fejlet i sin Politik, så har det ialfald ikke været derved, at han, som det er bleven sagt, glemte sin Fostermoders Exempel og Lærdome[52]. Tvertom! Han har bare husket dem altfor godt og fulgt dem altfor nøje. Han var vistnok ingen stort begavet Mand; det Afhængighedsforhold, hvori han vedblivende synes at ha stået til sin Fostermoder, sålænge hun levede, de i den småligste Detail gående Forskrifter, som hun fandt det nødvendigt at gi ham med på hans Rejse i Norge i 1405, da han allerede var en voxen Mand (23 År gammel), og som hun endog indskjærpede ham at læse ofte og nøje over, »således at han begriber dem vel«, — vækker ikke nogen meget høj Forestilling om hans Åndsevner[53]. Men han var på den anden Side åbenbart heller ikke nogen blot og bar Usling. Han udfoldede i den første Del af sin Styrelsestid. inden endnu de fra alle Sider over ham indstormende Ulykker havde brudt ham, megen Virksomhed og var påfærde sent og tidligt. Det synes at ha skortet ham på Kløgt og Dømekraft, men neppe på Iver eller Udholdenhed i at arbejde for Gjennemførelsen af de Opgaver, som var blevet ham forelagt. Ulykken var, at disse Opgaver fordetmeste i sig selv var ugjennemførlige; den Politik, han tog i Arv fra sin Fostermoder, og som han vedblev at hylde med urokkelig Troskab, var af en sådan Art, at ikke blot hans Fejl, men endog hans Fortrin måtte bli ham til Fordervelse. Havde han været mere smidig, mere kløgtig eller endog blot mindre udholdende, mindre standhaftig, end han var, vilde han tidligere ha bøjet af for de Vanskeligheder, han mødte; han vilde ha opgit eller slået af på det politiske System, som han havde tat i Arv efter Dronning Margrethe, og det vilde måske derved ha lykkets ham at hævde sig i sin personlige Stilling. Men om han havde været nokså kløgtig og nokså kraftig, skulde han aldrig ha formået at gjennemføre dette System eller at gi Unionen nogen Fasthed og Varighed ad den af Dronning Margrethe indslagne Vej.

En Union, repræsenteret af en sterkt og uafhængigt Kongedøme, var og måtte vedbli at være en Chimære. Kongedømet måtte enten søge sin Støtte i Folkets Hengivenhed, og da kunde det ikke være unionelt. Eller det måtte støtte sig til Adelen, og da kunde det ikke være uafhængigt. Når det søgte at skabe sig en sterk Stilling ved at omgi sig med Udlændinger og kare til sig Penge og Jordegods, så kunde dette i Længden alene føre til, at det blev fuldkommen isoleret og med alle sine Penge og alt sit Jordegods aldeles ude af Stand til at modstå enhver nogenledes alvorlig Rejsning. Når det søgte at gi Unionen Fasthed ved at omdanne den til et dansk Supremati over de to andre Riger, — når det allierede sig med den danske Adel og drog den frem på Bekostning af den svenske, — måtte den uundgåelige Følge bli, at den svenske Adel nærmede sig til den svenske Almue, at Sverige reiste sig mere og mere enigt mod Unionen og derved også blev sterkt nok til at sprænge den.

Det er sandt, at Dronning Margrethe’s Unionspolitik tilsyneladende havde den bedste Fremgang, sålænge hun selv levede. Men det var også kun tilsyneladende. Rigernes Fred blev ikke forstyrret ved nogen oprørsk Bevægelse; men man ser, at det ulmede i Grunden. Dronning Margrethe fik, trods sin Kløgt og trods sin Evne til at omgåes Menneskene, intet godt Eftermæle, ikke engang i Danmark, endmindre i Sverige og Norge[54]. Den Måde, hvorpå hun omtales i samtidige svenske Kildeskrifter, vidner tilstrækkeligt om, at hendes Gridskhed efter Gods og Guld, hendes Tilsidesættelse af Sverige og Indtrængen af Danske og Tydskere i svenske Len og Embeder har vakt et sterkt Misnøje inden det svenske Folks toneangivende Kredse. Hendes Styrelse danner sålidt i denne som i andre Henseender noget Modstykke til Erik af Pomerns. Det er hist som her den samme Politik, og denne Politik fremkalder hist som her de samme Modstandskræfter, der til syvende og sidst måtte bli den for sterke, om de end behøvede Tid for at samle sig. Over Erik af Pomern kom således Følgerne ikke blot af hans egne, men også af hans Forgjængerindes Synder, og det er den øjensynligste Uretfærdighed, når man har villet legge på ham hele Skylden for, at Dronning Margrethe’s Værk gik tilgrunde. Det højeste, som kan siges, er, at han ved det Stivsind, der karakteriserer ham på den første Del af hans Løbebane, og den Modfaldenhed, hvortil han derpå hengav sig, har virket til at fremskynde en Krise, som i ethvert Fald ikke vilde ha ladet længe vente på sig, selv om Dronning Margrethe’s Værk var bleven fortsat med noksåmeget af den Kraft og Kløgt, hvormed det blev grundlagt.

Det var i Virkeligheden forbi med den af Dronning Margrethe istandbragte Union, da Tøjlerne gled Erik af Pomern af Hånden. Foreningsbåndet mellem Danmark og Sverige blev vel knyttet påny, men fik fra nu af en helt anden Karakter.

Allerede det i 1436 af Repræsentanter for alle tre Riger affattede Udkast til en ny Unionsforfatning har afgjort brudt med Tanken om et sterkt Kongedøme som Unionens Tyngdepunkt. Ved dette blev der nemlig draget meget knappe Grændser om den fælles Konges Myndighed, medens hvert Riges indre Styrelse væsentlig lagdes i Rigsrådets og de høje Rigsembedsmænds — Drotsetens, Marskens og Kantslerens — Hånd. Efterat Erik af Pomern havde tat sin Tilflugt til Gotland og faktisk abdiceret, blev ved en Sammenkomst af det danske og svenske Rigsråd (1438) den »evige Forening« mellem Rigerne fornyet, men vel at merke således, at det fælles Kongedøme endog tænktes helt overflødigt for denne. Man vedtog nemlig en Artikel, hvorved det bestemtes, at i Tilfælde af Kongevalg skulde det først afgjøres, om det var bedre at vælge én Konge over alle tre Riger, eller om hvert Rige skulde ha sin egen Konge, idet også for det sidste Tilfælde det gamle Forbund til gjensidig Hjælp skulde bli stående ved Magt[55]. Og da så derefter Kristoffer af Bayern blev hyldet først i Danmark, siden i Sverige, skete dette på Vilkår, der næsten ikke levnede ham andet end Navnet af Konge. I Danmark indlededes hans Regjering med Kuelsen af en vidtstrakt Bondereisning mod Adelen, der efterfulgtes af blodige Straffedome; det menige Folk blev trykket dybere ned end nogensinde, Adelen fremtrådte mere bestemt end nogensinde som Landets virkelige Herre. I Sverige måtte Kristoffer, for at opnå at bli hyldet og kronet som Konge, afstå al virkelig Magt til Rigsrådet. »Fra et med Aristokrati blandet Monarki blev Sverige et Oligarki, i hvilket Kongen figurerede som stum Person«[56].

Den monarkisk-dynastiske Union var bleven afløst af den aristokratiske. Denne sidste synes i visse Måder mere naturlig end den første; den syntes bygget på en bredere Grund. Alligevel måtte også den savne de nødvendige Livsvilkår. Hvad der knyttede de svenske og danske Stormænd sammen, var tilfældige Familjeforbindelser, små private Interesser. Når de enedes om at fornye Unionen mellem Rigerne, så var det, fordi de ønskede at frigjøre sig fra enhver Kontrol inden sit eget Land, eller fordi de ønskede at åbne sig Adgang til at opnå Len og Embeder også i Naboriget. Men disse Ønsker og Interesser havde en altfor negativ Karakter og var altformeget indbyrdes uforenelige til, at der på dem kunde bygges nogen varig Konstruktion. De kunde mødes for et Øjeblik, men alene for i det næste Øjeblik at skilles ad i en såmeget bittrere Strid.

Det havde allerede forud for Unionen vist sig, at den danske Adel var sterkere end den svenske. Det skete langt hyppigere, at danske Adelsmænd flyttede til Sverige og fik Plads inden det svenske Aristokrati, end at omvendt svenske Adelsmænd flyttede til Danmark. Strømmen gik fra Syd mod Nord[57]. Denne den danske Adels Overlegenhed over den svenske, der havde sin Grund i Danmarks større Rigdom og nærmere Sammenhæng med Tydskland — det fælles Mønsterland i denne Periode, — fik et Slags officiel Konfirmation ved Dronning Margrethe’s og Erik af Pomerns Politik; der blev skabt et Slags Tradition for, at Danmark skulde være Principalstaten i en Forening af de nordiske Riger, — hvilket jo også stemte overens med de dengang stedfindende Styrkeforhold mellem Rigerne[58]. Denne Tradition blev fastholdt fra dansk Side, også efterat Unionen var gået over fra at være dynastisk-monarkisk til at være aristokratisk. Det var regelmæssigt det danske Rigsråd, der tog Initiativet ved Afgjørelsen af de unionelle Spørsmål; Danmark gik regelmæssigt i Spidsen ved Valg eller Hylding af den fælles Konge; det fælles Kongedøme opfattedes og opfattede sig selv som dansk, d. v. s. som Repræsentant for den danske Adel, Organ og Redskab for den danske Adels Stræv med at vinde Indgang og Magt også i Sverige.

Men heraf fulgte, at der fra første Færd gjorde sig gjeldende indbyrdes modsatte Synsmåder og Følelser ligeoverfor Unionen hos de svenske Stormænd. På den ene Side fandt de sin Regning ved at ha et udenlandsk Kongedøme istedetfor et indenlandsk. På den anden Side måtte den danske Adels Overmagt i Unionen vække deres Uvilje og indgi dem Frygt for, at de vilde bli tilsidesatte og fortrængte fra Len og Embeder. Somme droges sterkest af det første Hensyn, andre af det sidste, og det svenske Aristokrati delte sig således i en unionel og en antiunionel Faktion, hvis indbyrdes Modsætning stadig blev skarpere, mere bevidst og bestemt. Den antiunionelle Faktion fandt mest Støtte hos det menige Folk, i hvis Øjne Unionen siden Dronning Margrethe’s og Erik af Pomerns Tid var blevet enstydig med høje Skatter og umilde Fogder[59]. Folket havde ved Rejsningen mod Erik af Pomern været sat i en sterk Bevægelse, og denne Bevægelse blev i den følgende Tid næret og vedligeholdt af de til den antiunionelle Faktion hørende Stormænd og fandt blandt dem stadig nye Førere, der kunde gi den Fart og Sammenhæng og lede den mod et bestemt Mål. Idet Stormænd og Almue således sluttede sig sammen, antog Modstanden mod Unionen og det danske Supremati efterhånden en højere, mere almen Karakter. De små Motiver, der havde virket til at fremkalde den: Stormændenes indbyrdes Jalusi, personlige Ærgjerrighed, Stræv for at rive til sig Len og høje Embeder, — Almuens Misnøje med de offentlige Byrder og Ønske om at føre tilbage de gode gamle Tider, da der hverken gaves Skat eller Told[60], — samledes, indordnedes under et Løsen, der kunde være fælles for alle uden Hensyn til Stand eller Stilling: Sveriges Frihed og Ære. De patriotiske Talemåder, der fra først af bare blev brugt som et Påskud af dem, der af personlige Grunde var misnøjd med den bestående Tingenes Orden, blev en virkelig Magt. Nationalånden vaktes. Dette var den Virkning, Unionen kom til at øve i Sverige. Men dermed havde den også undergravet sig selv og gjort sig umulig for Fremtiden i dette Land.

Et af Vilkårene for dens Tilblivelse havde været Opløsningstilstanden inden det svenske Samfund i det 14de Århundrede og den deraf følgende nationale Afmagt; når Folkets Udvikling atter tog Fart derved, at dets Kræfter samledes og styrkedes ved den vågnende Nationalbevidsthed, måtte Unionsbåndet rives over.

Noget lignende skulde nu også engang komme til at gjelde om Norge, men først længe bagefter og under helt forskjellige Forhold iøvrigt. — Vi har i den forudgående Fremstilling af Kalmarunionens historiske Forudsætninger fordetmeste bare havt Danmark og Sverige for Øje og foreløbig sét bort fra Norge. Det var nødvendigt at foreta en sådan Udskilling. Norge stod i Virkeligheden for sig. Det blev ført ind i Unionen ad en helt anden Vej end Naborigerne, og som Følge heraf blev også dets Stilling og Skjæbne i samme en helt anden end deres.

Fodnoder

1

Hist. de la civilisation en Europe, 14. éd. p. 224.

2

Se Munch, N. F. H 2. Afd. I. S. 344 ff.

3

Jvfr. Michelet, Hist. de France, IV.

4

Reinhardt, Valdemar Atterdag, S. 54—55, 64—65.

5

Scriptt. Rerr. Danice. VI. 551 ff.

6

Jvfr. Munch, N. F. H. 2. Afd I. S. 243—44, 263—64.

7

Reinhardt, Valdemar Atterdag, S. 201—2, 415—17.

8

Se Styffe, Bidrag till Skand. Hist. I. S. XII—XIII, LXXXV—VII.

9

Styffe, l c. I. S. LXXIII—VI.

10

Styffe, l. c. I. S. LXXXVII—XC.

11

Dipl. Svecan. No. 3267. Jvfr. Munch, N. F. H. 2. Afd. I. S. 198.

12

Se Munch, l. c. I. S. 438 — 39, 443, 474.

13

Munch, l. c I. S. 703—5, 722—23.

14

Styffe, Bidrag etc. II. S. CXXVII—VIII.

15

Danmarks Hist. I. S. 460.

16

Se Munch, N. F. H. 2. Afd. I. S. 495—96

17

Se Munch, N. F. H. 2. Afd. I. S. 496—97. Reinhardt, Valdemar Atterdag, S. 189—90.

18

Munch, l. c. 2. Afd. I. S. 587—89.

19

Munch, N. F. H. 2. Afd. I. S. 694—701. — Hertug Albrecht fritog i 1366 Kong Valdemar for Udredelsen af de 10000 Mark, som han havde lovet at betale, når han ved Albrecht’s Hjælp kom i Besiddelse af Helsingborg. Munch, l. c. I. S. 783. — I Hensyn på den af O. S. Rydberg, Sveriges Traktater, II. S. 290—91 ytrede Tvil, om Sammenhængen med Helsingborgs Overgivelse virkelig har været en sådan som af Munch fremstillet, se H. Hildebrand i Svensk hist. Tidskr. 1882, S. 340.

20

N. F. H. 2. Afd. I. S 781.

21

Munch, N. F. H. 2. Afd. I. S. 794—95.

22

N. F. H. 2. Afd. I. S. 782. Allerede H. Gram har udtalt en lignende Formodning. Kjøbenhavnske Vidensk. Selsk. Skrifter, IV. S. 162. Jvfr. O. S. Rydberg, Sveriges Traktater, II. S.353, der ikke finder Gisningen rimelig.

23

Schäfer, Die Hansestädte etc. S. 177.

24

Reinhardt, Vald. Atterd. S. 283—84; Erslev, Dronning Margrethe og Kalmarunionens Grundlæggelse, S. 10.

25

Man se Skildringen i den samtidige sjællandske Krønike, Michelsen & Asmussen, Archiv f. Ståts— und Kirchengesch. Schleswigs, Holst. & Lauenburgs, II. S. 215.

26

Munch, N. F. H. 2. Afd. I. S. 741 ff. og II. S. 304. Erslev, Dronning Margrethe, S. 146.

27

Erslev, Dronning Margrethe, S. 136. Jvfr. ssts. S 465—66: »Tydskernes Indfiydelse var faktisk formindsket i Albrecht’s senere År (smlgn. Styffe, Bidrag I. LXXXV. Anm.). Til skandinaviske Tendentser hos den svenske Adel er overhodet intet Tegn, medens det heller ikke tyder på noget Tydskerhad, at Bo Jonssøn til Underlensmænd bruger Tydskere (Styffe, Skandinavien i Unionstiden, S. 170, 190).

28

Eller kom did umiddelbart efter Faderens Død. Erslev, l. c S. 55.

29

Schäfer, Die Hansestädte and Kg Waldemar, S. 551—52.

30

Det er ganske vist ikke, som Erslev mener, Dronning Margrethe, S. 174, 470, en »Misforståelse«, når den lübeckske Prædikebroder Hermann Corner († 1438) i sin Chronica novella siger, at »Margrethe blev Dronning over de tre Riger med Råd og Bistand af Søstæderne, især Lübeck, hvis Borgermester, Henrik Westhof, for en stor Del satte dette i Værk«.

31

Erslev, Dronning Margrethe, S. 413.

32

Erslev, l. c. S. 148, 171.

33

Til Ex. Abraham Broderssøn; Se om ham Erslev, Dronning Margrethe, S. 267—69, 485—86.

34

Se Erslev, l. c. S. 86, 139—40.

35

Se Styffe, Bidrag o. s. v. III S. CLXXVIII.

36

Jvfr. Erslev, Dronning Margrethe, S. 232 ff.

37

Erslev, Dronning Margrethe, S. 241—42.

38

Erslev, l. c. S. 262—64.

39

Erslev, l. c. S. 271—279.

40

Styffe, Bidrag II. S. LX, LXXI.

41

Det eneste Spor af en Virksomhed i denne Retning — om man vil kalde det så, — er følgende Ord i et Brev fra Befalingsmanden i Bergen, Otte Rømer, til den engelske Konge Henrik den 4de af År 1400: »Da mandatis illustrissimæ meæ reginæ habeo magis Anglicos præ ceteris quosque honorandos«. (Cit. af L. Dåe i Norsk Hist. Tidsskr 2. Række, 2, S. 345—46 efter Royal & historical letters during the reign of Henry the Fourth, ed. by the Rev. C. F. Hingeston, London 1860, vol. I.)

42

Det er karakteristisk, at medens Dronning Margrethe ikke gjorde noget for at indskrænke Hanseaternes Handelsmonopol, viste hun sig virksom for at få kortet af i deres Vragret Dette vedrørte direkte Kronens Privatøkonomi. Erslev, Dronning Margrethe, S. 381 ff.

43

Erslev, l. c. S. 347.

44

Styffe, Bidrag etc. I.S. XCIV., II. No. 77. Erslev, Dronning Margrethe, S. 344, 496.

45

Erslev, l. c. S. 428—29, 504. Her anføres den af en Samtidig tilføjede Bemerkning til Vadstena-Dagbogens Notits om Slaget ved Falkøping: »Tydskerne blev fordrevne, og de Danske fik Magten i Landet for flere År, og Tydskerne blev nu lovpriste af Landets Indbyggere.« Et Allemanni beatificati sunt ab incolis terre).

46

Jvfr. Dipl. Norv. I. No. 790 (Brev af 10de December 1444) og No. 827, (15de Juli 1453).

47

Erslev, Dronning Margrethe, S. 48—49.

48

Skåne nævntes som et eget Rige i Kongens Titel.

49

Jvfr. Munch, 2. Afd. I. S. 795—96

50

Sveriges Rigsråds Brev til Norges Rigsråd 12te Septbr. 1434. Dipl. Norv. V. No. 647.

51

Se Dansk hist. Tidsskr. 4. Række, 6. B. S. 19—20. (De nyeste Bidrag til Erik af Pomerns Historie, anm. af Kr Erslev). Jvfr. Dipl. Norv. V. No. 647 og 667.

52

Styffe, Bidrag etc. 2. S. XCVI – XCVII.

53

Se Erslev, Dronning Margrethe, S. 238—39.

54

Munch, N. F. H. 2. Afd. II. S. 273 — 74. Erslev, Dronning Margrethe, S. 323-26, 426—29.

55

Den fornyede Unionsakt af 9de Juli 1438, sidst trykt i »Årsberetninger fra det Kgl. Danske Geheirnearchiv«, II. S. 38 ff.

56

Jahn, Danmarks polit.-milit. Hist. under Unionskongeme, S. 192.

57

Erslev, Dronning Margrethe, S. 266 ff.

58

Der er Grund til at tro, at Danmark i denne Periode (det 15de Århundrede) talte ligesåmange Indbyggere som Norge og Sverige tilsammen (Danmark 750,000 mod Norge 250,000 og Sverige 500,000), hvortil kommer, at Nordmænd og Svenske, som tilsammen ikke var flere end de Danske, var spredt over et 15 Gange så stort Område som disse. Se Erslev, Dronning Margrethe, S. 359—60. Jvfr. samme Forfatters Afhandling om Danmarks Folkemængde i Dansk hist. Tidsskr. 5. Række. 5te Bind.

59

Jvfr. Styffe, Bidrag etc. 3. S. IV—V.

60

Jvfr. Fr. Krarup’s Anmeldelse af Styffe’s Bidrag, Dansk hist. Tidsskr. 4 Række, II. S. 940—48.

III.

Hovedpunkter af Norges politiske Historie fra 1319 til 1448

HVAD der i det Foregående[1] er bleven fremhævet om Overgangen fra Stammestat til Nationalstat og den deraf flydende midlertidige Tilstand af Svaghed eller Opløsning og Fordunkling af Rigsenheden, gjelder naturligvis i sin Almindelighed ligesåvel Norge som Naborigerne. Og forsåvidt kan det siges, at Unionen var forberedet på ens Måde hos alle tre skandinaviske Folk. Men også kun forsåvidt, — altså bare i en rent negativ Forstand. I Hensyn derimod på de positive Kræfter, der bragte Unionen istand og vedligeholdt den, — i Hensyn på de Motiver, hvori den fandt Støtte, — er der snarere Modsætning end Overensstemmelse mellem Norge på den ene Side, Sverige og Danmark på den anden. Alene de to sidstnævnte Riger kan siges at ha spillet en aktiv Rolle ved Unionens Istandbringelse. For deres Vedkommende gjelder det, at den var noget mere end et Tilfældets Værk. En nær overensstemmende politisk Udviklingsgang havde i dem begge fremkaldt Tendentser, der kom Tilfældet imøde og fandt sin Regning ved en statsretlig Forbindelse. Norge derimod havde ingen Lod eller Del i disse Tendentser, og når det droges ind i statsretlig Forbindelse med Naborigerne, skete det alene i Kraft af Thronfølgeordenens Tilfældigheder.

Overgangen fra Stammestat til Nationalstat — Opløsningen af den gamle Landskabsforfatning, Overførelse af den offentlige Myndighed fra Organerne for den lokale Selvstyrelse til Organerne for den samlede Rigsstyrelse — var, som sagt, fælles for alle tre skandinaviske Folk; men den foregik på en anden Måde i Norge end i Danmark og Sverige. Rigsstyrelsen blev i det førstnævnte Land samlet hos Kongedømet, i de sidstnævnte fordelt mellem Kongedøme og Adel. Enhedsstaten, der afløste Konføderationen af Stammer eller Landskaber, blev til en Begyndelse mere velordnet i Norge end i Naborigerne, men fik til Vederlag i disse en videre og tryggere Grund at bygge på. Den midlertidige Svaghed, der var en Følge af, at den gamle Statsorganisation blev destrueret, før den nye havde fået Tid til at fæste Rod, antog som Følge heraf en anden Karakter hos det norske Folk end hos det svenske og danske; hos disse sidste artede den sig mest som et anarkisk Røre, i Norge som en Indskrumpning eller Henvisning af alt offentligt Liv.

Norges Riges Tilstand i Slutningen af det trettende Århundrede og Begyndelsen af det fjortende syntes i visse Måder meget bedre og lykkeligere end Naborigernes i det samme Tidsrum. Det hævdede fremdeles udadtil sin Rang og Værdighed i Højde med disse og udviste på samme Tid fremfor dem Billedet af en nogenledes ubrudt Fred og god Orden i det indre. Norges Lovgivning var næsten i enhver Henseende mere fremskreden og fuldkommen end Danmarks og Sveriges og blev derhos bedre overholdt; Retssikkerheden var større[2], Administration og Jurisdiktion bedre ordnet og mere regelmæssigt virkende.

I Danmark og Sverige hørte det allerede på denne Tid til Dagens Orden, at Stormændene førte indbyrdes Fejder, at de ustraffet forurettede og undertrykkede den menige Almue og trådte hensynsløst Lov og Ret under Fødder. Også for Norges Vedkommende[3] meldes der jo vistnok om, at de Mænd, der indtog en tilsvarende Stilling til Frelsemændene i Sverige og Herremændene i Danmark, misbrugte denne Stilling til allehånde Overgreb og omgav sig med Følger af væbnede Svene, der »ikke vilde svare nogen Mand Lov for sine Forseelser«. Men det er åbenbart, at sligt skete langt sjeldnere og i langt ringere Omfang i Norge end i Naborigerne; det er åbenbart, at den norske Almue i det hele nød større Tryghed og bedre retslige Kår end den svenske og danske[4]. Særlig må dette ha været Tilfælde under Håkon den Femtes Styrelse. I den nærmest forudgående Tid, medens hans Broder førte Regjeringen og endnu mere under begge Brødrenes Mindreårighed var Kontrollen mindre skarp, og da har vistnok adskillige Misbrug kunnet snige sig ind. Men Håkon stillede sig fra første Ferd det Mål at afhjælpe disse Misbrug, og det er god Grund til at tro, at han i alt væsentligt har nået sit Mål, eftersom man ikke finder, at hans Arbejde i denne Retning har stødt på nogen alvorlig Modstand.

Håkon den Femte’s Styrelse udfoldede på flere Områder en Kraft og Rørighed, der synes at ha gået ud over det Sedvanlige, og det norske Statsskib skjød under ham fremdeles en så god Fart, at man ikke skulde tro, at det var så nær ved at bli et Vrag uden Evne til egen Bevægelse. Kong Håkon blandede sig jevnlig ind i Sveriges og Danmarks Anliggender, og skjønt hans udenrigske Politik og krigerske Foretagender ikke førte til noget betydeligt Resultat eller udmerkedes ved nogen stor Dåd, får man dog af dem det Indtryk, at Norge endnu på ingen Måde havde strøget Sejl, at det endnu kunde hamle politisk og militært op med sine Naboer. De hanseatiske Kjøbmænd fik på samme Tid erfare, at den norske Styrelse havde en Vilje og vidste at sætte den igjennem; deres »Frihed« i Norge blev indskrænket på det føleligste til Fordel for den indenlandske Borgerstand, og de fandt sig heri uden at prøve nogen Modstand[5]. En Række tildels temmelig omfattende Lovarbejder blev istandbragt, sigtende til at skjærpe Kontrollen med de offentlige Funktionærer eller til at indføre en bedre, fastere Orden i andre Henseender.

Men det er tillige øjensynligt, at al denne Virksomhed fremgik udelukkende af Kongens personlige Initiativ. Ingen selvstændig Magt eller Interesse gjorde sig gjeldende ved Siden af hans Vilje inden de for Staten opdragne Grændser. Forfatningen havde udviklet sig derhen, at Kongen var frigjort for enhver Konkurrentse i Hensyn på Rigets Styrelse. Denne Enhed i det norske Statsvæsen, der for en Tid kunde synes at gi det Styrke og at være et Fortrin, måtte i Længden vise sig at være ulykkebringende. Hvor der ikke er Betingelser for Strid, er der heller ikke Betingelser for Udvikling.

I Danmark og Sverige var, som vi har set, Kongedøme og Aristokrati ved denne Tid stillet i et afgjort Modsætningsforbold til hinanden; begge kappedes om, hvem der kunde rive mest til sig af det Staten tilhørende Magtområde. Deraf fulgte megen Forvirring og mange Ulykker; men den værste af alle Ulykker, der kan ramme en Stat, — den nemlig, at det offentlige Liv hører op af Mangel på Næring, — var derved afvendt.

Den danske og svenske Adel dannede en med Kongedømet sideordnet, selvstændig Repræsentation for Staten. Det var just ikke nogen god Repræsentation. Dens Politik blev oftest bestemt af rent egennyttige Motiver. Gang efter Gang hjalp den til at bringe Fremmedherredømets Skam og Ulykke over sit Land, for at fremme sine Standsinteresser. På den anden Side var dog dens egen Velfærd så nøje knyttet til Statens, at den aldrig kunde bli helt fremmed eller ligegyldig for denne. Selve dens økonomiske Privilegier afhang af, at den hævdede sin politiske Magtstilling, og ved at hævde sin politiske Magtstilling hævdede den tillige Statens Selvstændighed. Illoyal og upatriotisk, som den ofte viste sig at være, og skjønt den ofte ved sine anarkiske Tendentser og sin hensynsløse Opposition mod det indenlandske Kongedøme banede Vej for den fremmede Indflydelse, var det dog tillige den, på hvem Forsvaret for den nationale Uafhængighed i det afgjørende Øjeblik først og fremst kom til at bero. Det var den, som måtte gå foran, når det gjaldt at få Udlændingernes Overtag brudt. Og dens Valgret til Thronen, som havde været brugt til at indkalde fremmede Konger eller til at bringe Riget ind i en for dets Selvstændighed faretruende unionel Forbindelse med et andet Rige, kunde nu netop bli et af de kraftigste Midler til at afvende den truende Fare. En Adel, udrustet med en såvidt selvstændig politisk Myndighed som den danske og svenske, — stillet således som denne midt imellem Kongedøme og Folk, uafhængig af begge, adskilt fra begge. – afgav overbodet, med al den Uro og Forstyrrelse, der fulgte af et sligt Forhold, en Garanti for Opretholdelsen af et selvstændigt Statsliv, der var så omtrent uundværligt i en Overgangstid som denne, da den store Mængde af Folket var bleven stillet helt udenfor enhver Deltagelse i det offentlige Liv og reduceret til en blot privat Tilværelse ved at flyttes ud af Stammen uden at flyttes ind i Staten.

Denne Garanti måtte Norge savne, til Vederlag for at det nød en mere ubrudt indre Fred. Den norske Stormandsklasse indtog ingen selvstændig Magtstilling i Staten, og selve Vejen til at opnå en sådan var, efter hvad vi har udviklet i det foregående[6], bleven stængt for den ved de Grundsætninger i Hensyn på Kongedømets ubetingede Arvelighed, der var bleven slået fast som Borgerkrigenes politiske Resultat, ikke blot i Forfatningens skrevne Bogstav, men i Traditionen og den rådende Folkemening.

Det i Magnus Lagabøters Landslov optagne Kongearvetal indledes med følgende Ord: »Efterdi det hele Folk skylder Kongen megen Lydighed, er det såmeget nødvendigere, at Mænd vares for den store Forvildelsens Tåge, hvoraf Størstedelen af dette Lands Folk har været så harmelig blindet, at der i intet andet Land findes noget Sidestykke dertil, idet alskens Mænd er bleven tagne til Konger og kaldte Konger mod den hellige Olavs Lov og mod al den Ret, som hver Bonde kræver i Hensyn på sine egne Ejendele, og således velbårne Mænd er kommet til at tjene under sådanne, der neppe nok havde Æt til at være deres Knaper — — — — — — — — Derfor er den Ordning, som nu følger, sat ind i Lovbogen og samtykket med ret Thingtak, for at Mænd ikke herefter skal behøve at lede med famlende Hånd efter hvem der med Rette bør at være Konge i Norge«. — Vi finder i disse Ord antydet en Betragtningsmåde, der blev national, og som endnu i Slutningen af det 18de Århundrede blev hævdet af det norske Folks mest repræsentative Mand i dette Tidsrum, Erkepatrioten Nordal Brun[7]: Kongeættens Ret til Riget og Rigsstyrelsen mentes at være af samme Art og at måtte følge de samme Regler som Bondens Ret til sin Odelsjord; den ene måtte inden sit Område være ligeså ubetinget som den anden; vilde man ha den ene respekteret, fik man også respektere den anden; at den »urette Mand«, d. v. s. den, der ikke var nærmest arveberettiget, kom på Thronen, vilde være et Brud på den samme Retsorden, der sikkrede Bonden hans Odel og Eje.

En Tankegang som denne harmonerede på bedste Måde med den Samfundsforfatning, der var og blev den rådende i Norge, og hvoraf Folket modtog et varigt Åndspræg, — ifølge hvilken den enkelte Familjes Ejendomsret til sin Jord gjaldt som suveræn, — sideordnet med Statens Ret, ikke underordnet under og afledet af denne, således som den blev i de fleste andre europæiske Lande, — og ifølge hvilken Samfundet syntes at være ikke såmeget en Enhed, et organiseret Hele, som snarere et Forbund af de jordejende Ætter med Kongeætten, som det forbindende Led, i Spidsen.

Det er forståeligt heraf, at den engang fastsatte Thronfølgeorden blev Gjenstand for dyb Respekt fra det hele Folks Side. Når bare Kronen kom til den »rette« Mand efter Arvetallet, så var ifølge den rådende Opfatning alting vel. Men derved blev næsten enhver Sammenhæng afbrudt mellem Folket og Staten. Når en sådan Opfatning var bleven rådende, kunde der ikke være levnet Adgang engang for Stormændene til at øve nogen varig og virksom Indflydelse på Statens Styrelse eller til at ta dens Skjæbne i sin Hånd i det afgjørende Øjeblik. Skjønt Folkets Velfærd i en så væsentlig Grad måtte afhænge af Statens også i Norge, trods de skarpe og snævre Grændser, som Loven her havde draget om den, kom den alligevel til at stå som noget fjernt og fremmed, — ikke blot for den store Mængde af Folket, men endog for dets mere højtstillede, aristokratiske Kredse. Om den skulde styres vel eller ilde, om den skulde styres fra norsk eller fremmed Synspunkt, om den skulde bestå for sig og holde sin egen Kurs eller knyttes til andre Stater, tages på Slæbetoug af et andet Lands Regjering, — det blev altsammen Spørsmål, hvis Afgjørelse kom til at bero, ikke på nogen Vilje eller noget Ønske inden Folket, men på Arvefølgeordenens Tilfældigheder.

Håkon den Femte døde i 1319. Han var den sidste af Kong Sverres eller, efter den sedvanlig antagne Genealogi, Harald Hårfagres Mandslinje. Med ham uddøde den Æt, der havde grundet Norges Rige og styret det i en så lang Række af Århundreder med en voxende Anseelse, så den tilsidst havde samlet næsten al offentlig Myndighed i sin Hånd. Hans nærmeste Arving var Dattersønnen Magnus Erikssøn, som dengang bare var et treårsgammelt Barn og desuden ved sin fædrene Byrd tilhørte det svenske Kongehus og havde gode Udsigter til at komme på Sveriges Throne.

Det kunde, ifølge Kongedømets og Kongeættens Rolle i Norges offentlige Liv, ikke være anderledes, end at Kronens Overgang til en ny, fremmed Æt blev et Vendepunkt i Rigets Skjæbne og opfattedes som et sådant også af Samtiden. Udsigten til at Håkon skulde dø sønneløs må ha været imødeset af Nordmændene med uhyggelige Anelser. Budskabet om hans Død må ha været modtaget med en Følelse af, at Harald Hårfagres Rige havde set sine bedste Dage, nu da hans Æt var udslukket, og at den Arvegangsorden, hvori man havde søgt Statens Tryghed, nu netop vilde føre Staten ud i allehånde Farer og Forviklinger, som man ikke kunde forudse og ikke afvende. Vi tør vel se et Vidnesbyrd om, at en sådan Stemning har gjort sig gjeldende, i det Eftermæle, som blev Håkon til Del. Han kaldes i en norsk Nekrologi, skrevet omkring 1323 eller noget senere, den »livsaligste«: obiit Haqvinus dulcissimus rex Norvegie qvintus[8]. Det er udentvil snarere en Gjenklang af hans end af hans Navnes Håkon den Sjettes Eftermæle, der møder os i Æneas Sylvius Piccolomini’s Beretning om denne sidste : »han siges at ha været en guddomelig Mand, hvem Landsfolket elskede og adlød med en forunderlig Kjærlighed«[9]. Vi ved, at han blev Gjenstand for en ligefrem religiøs Dyrkelse; der fandtes et Alter for ham i Mariakirken i Oslo, og endnu i Året 1521 søgte Kristian den 2den Paven om, at han ved en formelig Kanonisation vilde stadfæste den Rang, som Folkemeningen havde tilkjendt «den hellige Hagen«[10]. Denne Rang skyldte han neppe alene til det Indtryk, hans personlige Egenskaber og Fortjenester havde gjort, men udentvil også og endnu mere dertil, at han var sidste Mand af den Æt, til hvem Mindet om Norges Riges Hæder og Velmagt var knyttet, og hvis Uddøen må ha vakt almindelig Sorg og Bekymring.

Man ser, at Håkon selv, da han forudså, at han i sit Egteskab ikke vilde få andre Børn end den ene Datter, der blev født i 1301, har været sterkt uroet af Tanken på, hvorledes det skulde gå denne Datter og Riget efter hans Død, og at han har arbejdet på at betrygge begges Fremtid, såvidt det stod til ham, ved særskilte Foranstaltninger. På et Høvdingmøde i Oslo i Året 1302 fik han vedtat en Retterbot, hvorved den i Landsloven fastsatte Thronfølgeorden blev forandret til Fordel for hans Datter således, at egtefød Dattersøn flyttedes nogle Trin højere op i Kongearvetallet og at egtefød Datter selv fik Plads i dette og blev erkjendt for at være arveberettiget til Thronen for sin egen Person. Forandringen er motiveret ved samme Ord, der indleder Kongearvetallet i Landsloven: »Vi har kjendt os skyldig og villig til at sørge for, såvidt det står i vor Magt, at Mænd herefter vares for den store Forvildelsens Tåge, hvoraf Mesteparten af dette Lands Folk har været så harmelig blindet, idet alskens Mænd har været tagne til Konger mod den hellige Olav’s Lov og mod al den Ret, som hver Bonde kræver i Hensyn på sine Arvedele« o. s. v.[11] — I den samme Retterbot optoges en Række nye Bestemmelser om, hvorledes der skulde forholdes med Rigets Styrelse for det Tilfælde, at Thronarvingen ved Kongens Død var umyndig. Medens det tidligere havde været Regel, at de mest ansete og indflydelsesrige Medlemmer af Lendermandsklassen selvnævnt eller ifølge Overenskomst med sine Standsfæller overtog Styrelsen i den umyndige Konges Navn, blev det nu fastsat, at der skulde indrettes et eget Formynderråd, bestående af 12 Medlemmer, hvis Udnævnelse Kongen selv forbeholdt sig, og for hvis Udøvelse af Regjeringsmagten der blev sat visse Regler og Grændser. Denne Forandring i den hidtil gjeldende Statsskik motiveres ved en Henvisning til den »uhørlige Skade«, som Riget led i den Tid, da Håkon selv og hans Broder Erik var Børn og Styrelsen førtes af de fornemste blandt Lendermændene.

I Året 1308 udstedte Håkon dernæst den før omtalte Retterbot, hvorved det blev bestemt, at Jarle- og Lendermandsverdigheden ikke mere skulde uddeles til nogen, og hvorved det erklæredes for Landrådesag at råde en ung og umyndig Konge til at gjøre andre til Høvdinger i Norges Rige end dem, der vare komne af den »rette Æt«, d. v. s. Kongeætten. Også her henvises til den »uhørlige Skade«, som Riget havde lidt ved »adskillige Mænds Fremfærd« mod Kongens Undersåtter i hans og hans Broders Barndom.

Tanken, der går igjennem alle disse Bestemmelser, er øjensynlig den: at hindre, at Stormandsklassen skulde kunne nytte Thronarvingens Umyndighed til at skaffe sig Indflydelse på Kongedømet og gjenvinde noget af sin fordums politiske Magtstilling. Heri har Kong Håkon set den store Fare, der truede som Følge af, at en Kvinde eller et umyndigt Barn vilde stå som Arving til Thronen efter hans Død, og mod hvilken det først og fremst gjaldt at søge Sikkringsmidler. Derfor måtte Formynderstyrelsen sammensættes på Forhånd af Kongen selv og sammensættes af Mænd, der skyldte ham, hvad de var, og hvis Autoritet ikke var så stor, at den kunde bli farlig; derfor måtte der drages de knappest mulige Grændser om dens Kompetence. Derfor måtte der gjøres en Ende på enhver Art af »Selvnævnthed« til at optræde som kongelig Rådgiver eller Formynder; derfor måtte Lendermands-Verdigheden, hvortil en sådan Selvnævnthed var bleven knyttet ved Traditionen og Rigets gamle Sedvaner, afskaffes; derfor voxede denne Verdighed op til en slig Anstødssten i Kong Håkons Øjne, at han ikke vilde indskrænke sig til at la være at uddele den (hvilket kunde synes at være tilstrækkeligt, da han jo ikke vilde gå såvidt som til at frata dem Verdigheden, der allerede havde fået den); han måtte højtideligt forkynde, at han herefter ikke mere vilde gi denne farlige Titel til nogen, og fandt det endog nødvendigt at stemple det som en landsforrædersk Handling, om nogen vilde råde til, at den blev fornyet.

Man får et så bestemt Indtryk af, at Håkon den Femte har været en strengt-retsindig, alvorlig-religiøs Mand, i høj Grad opfyldt af Tanken på sin Pligt, at man ikke kan tvile om, at han selv har troet, at han ved disse Foranstaltninger sørgede på det bedste ikke blot for sin egen Slægt, men også for det Folk og Rige, som han mente, at Gud havde sat ham til at styre. Men han var bundet i en overtroisk, snæver monarkisk Doktrin og kunde ikke se udover den. Han har ikke kunnet forestille sig andet, end at Kongedømets og Kongeættens Interesse måtte falde sammen, og at hvad det først og fremst gjaldt om for Rigets Velfærd, det var at hævde Kongedømets Uafhængighed ligeoverfor de samme Storætter, der engang havde prøvet på at dele Magten med det, og hvis Ærgjerrighed engang havde vakt Ufred i Landet. Han fortsatte Kong Sverre’s Politik, skjønt de Fiender, Sverre havde havt at føre Krig mod, havde ophørt at existere eller havde ophørt at være Fiender. Det var fra en ganske anden Kant, at Kongedømets og Rigets Sikkerhed nu blev truet, og idet Kong Håkon rejste Forskandsninger mod en indbildt Fare, gjorde han sit til at jevne Vejen for den virkelige Fare, der nærmede sig.

Samtidig med at Kong Håkon udstedte Retterboten af 1302, ifølge hvilken hans egtefødte Datter skulde ha Arveret til Thronen for sin egen Person, fæstede han denne sin Datter til den svenske Hertug Erik Magnussøn, om hvem det allerede dengang måtte vides, at han var en foretagsom og ærgjerrig Herre. Det lå da nær at forudse, at, når Håkon døde uden at efterlade sig nogen nærmere Arving end Datteren, vilde Hertug Erik, i Egenskab af hendes tilkommende Mand, tilvende sig Indflydelse på den norske Styrelse og bruge denne sin Indflydelse i en for Norge skadelig eller idetringeste Norge uvedkommende Politiks Tjeneste. Skjæbnen føjede det nu anderledes. Hertug Erik døde før Kong Håkon. Det i 1302 aftalte Egteskab var imidlertid kommet istand, og Håkon oplevede, at der i dette Egteskab fødtes en Søn, om hvis Ret til Norges Throne der ikke kunde råde nogen Tvil, eftersom han både ifølge det i Landsloven og det i Retterboten 1302 opstillede Kongearvetal var den nærmeste Arving. Forsåvidt var alting vel, og Håkon kunde, efter Dattersønnens Fødsel, se Fremtiden imøde med større Ro. Men denne Dattersøn blev opdraget i Sverige og havde sin fædrene Æt og Frænder i dette Land, hvortil han måtte vedbli at føle sig på det nærmeste knyttet, også efterat være blevet Norges Konge. Det måtte følgelig kunne forudsees, at Norge ved ham vilde bli draget ind i en nær Forbindelse med Sverige, og at den svenske Stormandsklasse, der allerede havde lagt så sterkt omsiggribende Tendentser for Dagen, vilde søge at vinde Indflydelse over ham og gjennem ham på Styrelsen i Norge.

Håkon den Femte har ikke været aldeles blind for de Farer, som ad disse Veje truede hans Arveriges Velfærd og Selvstændighed. I Retterboten af 1302 optoges en Artikel af følgende Indhold: Efterlader Kongen en Datter, og er hun blevet gift ved hans Foranstaltning, eller blir hun det siden med Formynderstyrelsens Samtykke, så skal hendes Mand vistnok nyde den højeste Rang og Hæder, sålænge han viser sig at være Kronen og Riget huld og tro og er enig med de tolv Mænd i Formynderrådet, men han skal ikke gi sig af med nogen Styrelsessag i eller udenfor Riget uden disse tolv Mænds Vidende og Samtykke. I den samme Retterbot blev det pålagt Formynderstyrelsen, at den ikke måtte dra udenlandske Mænd ind i Landet og forunde dem fast Ophold, sålænge Kongen var umyndig, uden alene Kjøbmænd og Håndværkere efter gammel Sedvane. Kort før sin Død sammenkaldte Håkon de Mænd, som han havde udset til Medlemmer af Formynderrådet, og lod dem tilsverge sig de dyreste Eder på Korset og mange andre Helligdome, at de skulde overholde hans Anordninger vedkommende Kongearvefølgen og Rigsstyrelsen, og særlig at de ikke skulde inddrage udenlandske Mænd til at ha faste Slotte eller Sysler eller nogen Myndighed over Norges Konges Thegner, enten i Thronarvingens Umyndighed eller senere[12].

Man ser heraf, at Håkon den Femte, så god Familjefader han end var, dog ikke aldeles underordnede Hensynet til det Rige, som han havde at repræsentere, under Hensynet til sin Familje. Han har, så bigot han end synes at ha været i sin monarkiske Tro, dog git Rum hos sig for den Tanke, at Rigets Velfærd måske kunde bli truet af andre Farer end just netop den, at Kronen ikke skulde komme til at sidde på det rette Hoved efter Arvetallet, eller at de norske Stormænd skulde prøve på at gjenopta den Rolle, som de prøvede på at spille i hans egen og hans Broders Mindreårighed, — at måske endog, når Kronen ifølge den lovlige Arvegangsorden gik over til en fremmed Æt eller blev forenet med et andet Riges Krone, Sagen kunde stille sig så, at Dynastiets Interesse ikke i et og alt vilde falde sammen med Rigets, så at denne sidste måske kunde komme til at behøve andre Garantier end den første. — På den Tid, da Håkon lod Medlemmerne af Formynderrådet tilsverge sig på Korset og mange andre Helligdome, at de ikke skulde inddrage udenlandske Mænd til at ha Sysler og Embeder i Norge, måtte han forudse som en meget nærliggende Eventualitet, at Dattersønnen Magnus vilde bli valgt til svensk Konge[13] og således komme til at forene Norges og Sveriges Kroner på sit Hoved. Det må ha været denne Eventualitet, han har havt for Øje, når han så særlig påla Formynderstyrelsens Medlemmer at være på sin Post ligeoverfor udenlandske Indflydelser.

Men det kunde lidet nytte at la disse Mænd sværge, at de skulde vogte om Rigets Selvstændighed, når de savnede den nødvendige Kraft og Autoritet til at gjennemføre en slig Opgave. Og Håkon havde netop arbejdet på at indskrænke og svække Formynderstyrelsens Autoritet, idet han, i sin utidige Ængstelse for at den skulde komme til at spille en for Kongedømets Uafhængighed farlig Rollle, havde udelukket fra den Rigets højbyrdigste og mest ansete Mænd[14] og draget de knappest mulige Grændser om dens Kompetence. Hvad det gjaldt om, for at afvende de Farer, der truede Norges Riges Velfærd og Selvstændighed ved dets Forening med et andet mægtigere Rige under en umyndig Konge eller under en Konge, som af flere Grunde måtte føle sig nærmest knyttet til dette andet Rige, — det var, at der i Norge ved Siden af Kongedømet fandtes andre Magter, der kunde repræsentere Riget og vareta dets særskilte politiske Interesser, — at der hos de norske Stormandsætter endnu var levnet såmeget af deres fordums Autoritet og politiske Foretagsomhed, at de vilde formå at overta en Del af den Opgave, som Kongedømet med sin bedste Vilje ikke vilde kunne helt udfylde, når det skulde dele sin Omsorg mellem to Riger. Men det havde jo været et af Hovedformålene for Kong Håkons Politik at trykke Stormandsætterne yderligere ned, spærre dem enhver Adgang til at gjøre gjeldende et selvstændigt politisk Initiativ og bringe dem til glemme, at der havde været en Tid, da de spillede en indgribende Rolle i Rigets Styrelse. Han havde handlet, som om det gjaldt at tøjle Stormændenes Selvrådighed og politiske Ærgjerrighed, medens Ulykken snarere var den, at de var altfor lidet ærgjerrige, altfor meget loyale, altfor meget vant til ubetinget at respektere Kongedømets Eneret til at styre og stelle med Statens Anliggender. Hvad der nu truede Rigets Velfærd og Sikkerhed, var ikke, at Aristokratiet skulde bli for sterkt, men langt snarere, at det ikke skulde være sterkt nok for det Tilfælde, at Kongedømet inddroges i fremmed Interesse og blev bragt under Herredømet af fremmede Indflydelser.

Det viste sig noksom efter Kong Håkon’s Død, hvor liden Grund han havde havt til at frygte de norske Stormænds politiske Ærgjerrighed. Ikke blot gjordes der ingen Vanskelighed ved at erkjende Thronarvingens Ret; men også Kong Håkon’s Anordninger vedkommende Formynderstyrelsen blev respekteret, uden at der merkes mindste Spor af Opposition, skjønt disse Anordninger stred mod Rigets gamle Sedvaner, og skjønt Forholdene artede sig så, at der kunde været god Grund til at ønske dem forandret.

Thronarvingen, Magnus Erikssøn, var, som nævnt, ved Kong Håkon’s Død bare tre År gammel, hans Moder, Hertuginde Ingebjørg, bare atten År. Begge opholdt sig på denne Tid i Sverige, hvor Magnus var opstillet som Kandidat til den svenske Krone af det Parti, der havde omgivet Hertug Erik, og som nu var blevet det ubetinget rådende i Landet. Ikke før var Efterretningen om Kong Håkon’s Død nået til Sverige, før de ledende Mænd inden dette Parti satte sig i Bevægelse, bestemte, at et Allsherjarthing skulde sammentræde i den nærmeste Fremtid til Valg og Hylding af Magnus som Sveriges Konge, og lod Hertuginde Ingebjørg tilligemed nogle Medlemmer af det svenske Rigsråd drage til Norge for at underhandle med de norske Rådsmedlemmer om Vilkårene for den Union mellem Rigerne, som vilde bli en Følge af dette Valg. Magnus selv blev derimod for det første holdt tilbage i Sverige, hvilket er bleven forklaret som et Tegn på, at de svenske Herrer frygtede for, at, når Thronarvingen først var kommet i det norske Råds Varetægt, vilde Nordmændene ikke gi Slip på ham og ikke tillade, at han blev valgt til Konge i noget andet Rige[15].

Vist er det, at den Unionstraktat, der blev aftalt mellem de norske og svenske Rådsmedlemmer i Oslo ved Midsommerstid 1319, bærer Præg af en Opfatning, hvorefter Unionen snarere var et Onde end en Fordel, og det kan efter hele Sammenhængen neppe være Tvil om, at det er hos Nordmændene, at denne Opfatning har gjort sig gjeldende. Unionstraktaten af 1319 er nemlig yderlig kortfattet og lægger an på at indskrænke det politiske Fællesskab mellem Rigerne til det mindst mulige. Kongen skulde opholde sig lige længe i hvert af Rigerne; fra intet af Rigerne skulde dets Mænd ledsage ham længere end til Rigsgrændsen; de to Riger skulde gjensidig yde hinanden den samme Hjælp, når det behøvedes; i Kongens Mindreårighed skulde endelig Rigets Midler i Norge anvendes til Udredelsen af de i Kong Håkon’s Testamente fastsatte Summer samt til Kongens Kosthold og til at ha ved Hånden, når han behøvede det, med Hertugindens og Rigsrådets Samtykke.

Dette var Traktatens Indhold. Som man ser, hævder den Princippet om Rigernes fuldkomne Ligeberettigelse og holder dem skarpt ud fra hinanden i Hensyn på Forvaltning. Derved skulde der nu være sørget for, at Norge ikke kom under fremmed Indflydelse eller blev styret efter fremmede Synsmåder, skjønt det måtte dele Konge med et andet Land. Men ét er at gi Regler ved en Traktat, et andet at påse, at de blir overholdt. For Norges Vedkommende tilfaldt nu denne Opgave det af Håkon den Femte indsatte Formynderråd. Håkon havde været bange for, at Formynderne skulde komme til at optræde på en altfor selvstændig, for Kongedømets Uafhængighed kompromitterende Måde, og havde derfor indskrænket deres Magt inden visse skarpt og snævert opdragne Grændser. Det viste sig, at de ikke engang kunde eller turde bruge den Magt, som var bleven dem levnet. Man ser sågodtsom intet Spor af denne Formynderregjerings Existents Den synes at ha været så lidet anset og at ha havt så liden Evne til at gjøre sig gjeldende, at de, der havde noget vigtigt at andrage, endog gik rent forbi den og henvendte sig direkte til Kongen eller, hvad der vilde sige det samme, til Kongens Moder Hertuginde Ingebjørg.

Det varede da ikke længe, før al virkelig Regjeringsmyndighed gik over til hende. Endog Rigsseglet kom i hendes Besiddelse, skjønt hun fordetmeste opholdt sig udenfor Riget, og skjønt Kong Håkon udtrykkelig havde bestemt, at Provsten ved Mariakirken i Oslo tillige skulde være Kantsler og i denne Egenskab ha Rigsseglet under sin Forvaring[16]. Såvidt lykkedes det hende ikke at nå for Sveriges Vedkommende; dog blev også her Rigsstyrelsen for en væsentlig Del lagt i hendes Hånd. Og den Magt, der således tilfaldt hende, brugte hun på den uforsvarligste Måde, til Fordel for en Kreds af Lykkeriddere, der omgav hende og havde sat sig fast i hendes Gunst, særlig den danske Adelsmand Knut Porse, hvem hun siden endog egtede. Til Bedste for denne indlod hun sig på egen Hånd i et Forbund mod den danske Konge Kristoffer den 2den (År 1321). Dette blev dog for galt; man samlede sig for at få gjort Ende på et Mignonregimente, der havde sløset med Rigernes Midler og endog indviklet dem i en Krig, uden deres lovlig indsatte Styreres og Repræsentanters Vidende og Vilje, — for en fremmed Eventyrers Skyld. Sverige gik i Spidsen. I Juli 1322 sluttede en hel Del af de svenske Stormænd, geistlige og verdslige, et Forbund, hvorved de forpligtede sig til at holde sammen for at hindre Udlændingers Indblanding i Rigsstyrelsen, og hvis Virkning blev at gjøre det fuldstændig af med Hertugindens og hendes Venners Regimente i Sverige.

Først Året efter fulgte Nordmændene det af Svenskerne givne Exempel I Februar 1323 holdtes et almindeligt Hirdstevne og Høvdingmøde i Oslo, under Erkebiskopens Forsæde, til Overvejelse af Rigets Tilstand. Forsamlingen kom til det Resultat, at det ikke kunde gå længer således, som det hidtil havde gået Kongens Ejendele og Liggendefæ er bleven bortskutlet, heder det i det af Forsamlingen udfærdigede Brev, og stor Gjeld gjort på hans fremtidige Indtægter; — uagtet en evindelig Fred var bleven sluttet mellem Norge og Danmark, er der begyndt åbenbar Ufred mod Danekongen, »under vor Konges Navn og Banner, men i Virkeligheden for Knut Porse og hans Følgesvenes Skyld«; — de Love, som Kongerne i Norge er pligtig at overholde, er bleven så slet iagttagne, at tunge Påleg, Kosthold og Skatter har været lagt på Almuen, tvertimod hvad der blev lovet og besvoret, da Magnus blev taget til Konge; — det kongelige Segl er bleven misbrugt udenlands, idet man dermed har lejet Soldater, begyndt Ufred og gjort mange andre store Foranstaltninger, medens Landet er bleven plaget og beskattet; — og alt dette og meget andet, »som det vilde bli sent at opregne«, er skeet »mod deres Vidende og Råd, hvem Kong Håkon satte til de højeste og fornemste i Rigsstyrelsen, og imod alle deres Vilje og Samtykke, der ville være Kongens sande Huldskabsmænd og skjøtte noget om at bære over med hans Barndom og Umyndighed«. For at få gjort en Ende på dette Uvæsen enedes Forsamlingen om at overlade det til Erkebiskop Eiliv at vælge en Formand, hvem alle de ved Mødet Tilstedeværende skulde forpligte sig til at tjene med al sin Magt og Formue, og ifølge den ham givne Fuldmagt valgte da dernæst Erkebiskoppen Hr. Erling Vidkunnssøn til at være Formand og Overbestyrer af Fehirdsler og Sysler og »til at udføre og fremme alt, hvad der hører under den kongelige Verdighed og Kronens Ret, ligefuldt som Kongen selv, med det Rigsråds Råd og Vidende, som nu er eller siden kan bli valgt»[17].

Det er øjensynligt, at Norge havde lidt mere Skade end Sverige ved Hertuginde Ingebjørg’s og hendes Yndlingers Regimente. Hun fik det norske Rigssegl i sin Vold, men ikke det svenske. Alligevel var det fra Sverige, at Stødet udgik til at få ændret en Tingenes Orden, som Nordmændene havde størst Grund til at være misnøjd med. Dette er et karakteristisk Træk, — et Forvarsel, om den Rolle, Norge skulde komme til at spille i Unionsperioden, — et Vidnesbyrd om den lammende Indflydelse, som det måtte øve, at den monarkiske »Odelstanke« havde rodfæstet sig så dybt i det norske Folks Rets- og Statsopfatning, idet nemlig Landets Stormænd, på Grund deraf, kom til at stå tilbage for Naborigernes i politisk Initiativ, i Vilje og Evne til at optræde på egen Hånd og gribe ind i Statsstyrelsen, følgelig også i Evne til at løse den Opgave, der tilfaldt dem under en Union, nemlig at repræsentere Rigets Selvstændighed og sørge for, at dets særskilte Interesser ikke blev tilsidesat eller vanskjøttet.

Ved denne Lejlighed var det nu ingen stor Kraftanstrængelse, der krævedes af dem. De af Høvdingmødet i Oslo 1323 tagne Beslutninger blev gjennemført, uden at der synes at være skeet noget Forsøg på Modstand. Rigsseglet blev udleveret til Erling Vidkunnssøn, som fra nu af i en Række af År styrede Riget med fuld kongelig Myndighed. Unionen mellem Norge og Sverige var dermed faktisk ophævet, og om end Erlings Styrelse ikke løste sin Opgave på nogen fuldt tilfredsstillende Måde[18], blev den dog idetringeste ledet fra norsk Synspunkt og med Norges Interesser for Øje. Men for denne Herlighed var der sat en vis Tidsgrændse; den kunde og skulde ikke vare længer, end indtil den unge Konge nåede Myndighedsalderen, hvilket skete i 1332. I dette År overtog den unge Kong Magnus selv Styrelsen i begge sine Riger, og dermed åbnedes de bedste Udsigter for Norge til at komme pånyt i en lignende Situation som den, der havde fremkaldt Høvdingmødet i Oslo 1323, — dennegang bare såmeget værre og vanskeligere at rede sig udaf, fordi det nu gjaldt at skride ind, ikke blot ligeoverfor Kongens Moder, men ligeoverfor Kongen selv, — den lovlige Odelsmand til Norges Throne og alt, hvad derunder hørte.

Det varede ikke længe, før en slig Situation virkelig også indtrådte. Kong Magnus havde tilbragt det meste af sin Barndom i Norge, og det er neppe nogen Grund til at tro, at han skulde ha næret nogen personlig Forkjærlighed for Sverige. Men Sverige var det største af de to Riger, og her havde han flere og for ham vigtigere Interesser at vareta, særlig fordi han allerede i det samme År, i hvilket han som myndig overtog Styrelsen af sine Riger. var kommet i Besiddelse af Skåne, hvilken Besiddelse det så dernæst gjaldt at sikkre. Det var derfor naturligt, at han fordetmeste opholdt sig i Sverige. Ifølge Unionsakten af 1319 skulde han opholde sig vexelvis i hvert af de to Riger og ikke længer i det ene end i det andet, uden fuld Nødvendighed krævede det, og selv da kun med Samtykke af Høvdingerne i det Rige, hvilket han efter Ordenen skulde ha gjestet. Men denne Bestemmelse blev ikke overholdt. Om end Kong Magnus ingenlunde var den foragtelige Person, som han har gjældt for at være ifølge den indtil den nyeste Tid gjængse Fremstilling, så får man dog et afgjort Indtryk af, at hans Evner ikke har hævet sig over det middelmådige. Alligevel viste han sig fra første Færd meget påholden på sin Magt. Eftersom han så stadig opholdt sig i Sverige, kunde han umulig føre det rette Tilsyn med Styrelsen i Norge; men desuagtet la han an på at fastholde denne hel og ubeskåret i sin Hånd. Da Pål Bårdssøn, der siden 1326 havde været Norges Kantsler og som sådan havt det norske Rigssegl i sin Forvaring, i 1333 blev Erkebiskop i Throndhjem, lod han Kantsler-Embedet stå ubesat, uden at agte Håkon den 5tes Anordning om Kantsler-Embedets Forening med Provstedømet ved Mariakirken i Oslo[19]. Han tog fra nu Rigsseglet under sin egen Forvaring, førte det med sig også under sine hyppige og langvarige Ophold i Sverige og udstedte herfra Breve og Forordninger vedkommende Norge, uden at høre sit norske Råd.

Dette var jo en Fornyelse af den samme Tingenes Orden, der havde fundet Sted i de første År efter Håkon den Femte’s Død, og mod hvilken tilsidst hele det norske Aristokrati måtte skride ind. Også dennegang er der Spor af, at en Rejsning har fundet Sted blandt Norges Stormænd. I de Islandske Annaler omtales det ved År 1333, at Erling Vidkunnssøn, Norges højbyrdigste og mest ansete Stormand på denne Tid, i Forening med Hafthorssønnerne Jon og Sigurd, der ligeledes hørte til en af de fornemste Ætter og var i Slægt med selve Kongehuset, samt Ulv Saxcessøn stillede sig i åben Strid med Kongen (ved at forholde ham Tunsberghus), men siden gik i hans Vold, og at Kongen skjænkede Oprørerne Liv og Ejendom, undtagen Ulv Saxessøn, der blev jaget i Landflygtighed. Ser vi hen til det norske Aristokrati’s almindelige Forhold i denne Periode, og ser vi navnlig hen til, at Erling Vidkunnssøn, der havde forestået Rigets Styrelse på en i det hele så loyal Måde, og som uden Modstand opgav sin Magt, da Kongen blev myndig, stod i Spidsen for denne Rejsning, må vi ledes til at tro, at Motivet ikke såmeget har været personlig Egennytte eller Ærgjerrighed, som snarere et Ønske om at få Styrelsen bedre ordnet, Frygt for at Rigets Hjælpemidler nu som i Tiden nærmest efter Håkon den Femtes Død skulde bli brugt i Øjemed, der var Norge uvedkommende.

Ifølge Efterretningen i de Islandske Annaler var Kongen den ubetinget sejrende. Oprørerne gik i hans Vold og modtog hans Tilgivelse. Alligevel synes deres Rejsning ikke at ha været aldeles resultatløs. Vi ser, at i den nærmest påfølgende Tid en norsk Stormand, Hr. Ivar Agmundssøn, optrådte med Titel af Norges Riges Drotsete, d. v. s. som et Slags Rigsforstander[20], og tillige at det norske Rigssegl var i en anden norsk Stormand, Hr. Håkon Agmundssøns Hænder. Kongen har altså afgit noget af sin Magt ved at indrette en mere selvstændig norsk Rigsstyrelse, og det har han neppe gjort ganske godvillig. Det var kun et Mindretal af de norske Stormænd, der deltog i Rejsningen; de fleste holdt sig udenfor og misbilligede vel endog Erling Vidkunnssøns og hans Forbundsfællers Foretagende; men Stemningen var dog i det hele en sådan, at også Kongen på sin Side måtte gi noget efter.

Allerede om Høsten 1335 nedla imidlertid Hr. Ivar Agmundssøn sin Verdighed som Drotsete, og samtidig leverede Hr. Håkon Agmundssøn Kongen Rigsseglet tilbage. Det gamle Ustel begyndte igjen på en frisk. Kongen tog Rigsseglet med sig til Sverige, hvor han stadig opholdt sig, og udstedte herfra Breve vedkommende norske Anliggender. Siden Høsten 1335 hengik en Tid af omkring halvandet År, i hvilken Kongen ikke afla noget Besøg i Norge. Ifølge den Rolle, der var tildelt Kongen personlig i den norske Styrelse, måtte dette hans langvarige Fravær medføre Ulejligheder, hvortil Nordmændene endnu ikke var bleven vant, og det har derfor neppe været uden et vist Påtryk fra deres Side, at Kongen tilsidst om Sommeren 1337 bestemte sig til at ta sit Ophold i Oslo for nogen Tid og samtidig at tilstevne et Møde af Rigets Råd og Høvdinger. Man må formode, at der på dette Møde har været arbejdet for at skaffe Norge en mere selvstændig Styrelse under Kongens Fravær, men at Kongen ikke har villet indgå herpå, fordi han vilde være, eller måske snarere fordi han vilde synes den enestyrende. Thi da han rejste til Sverige om Våren 1338 uden at ha gjort nogetsomhelst Skridt til en bedre Ordning af den norske Styrelse, kom det til en ny Rejsning blandt Stormændene, og dennegang en Rejsning af et videre Omfang og en alvorligere Karakter end i 1333.

Mellem Norges fornemste Ætter på denne Tid: Giske- og Bjarkøætten, repræsenteret af Erling Vidkunnssøn og hans Søn Bjarne, Hestbøætten, repræsenteret af Agmundssønnerne Finn og Ivar, Sudrheimsætten repræsenteret af Hafthorssønnerne Jon og Sigurd, synes der i Regelen ikke at ha rådet den bedste Forståelse. I Året 1326 havde der været ført en Fejde mellem Finn Agmundssøn og Erling Vidkunnssøn; i 1333 stillede Agmundssønnerne sig på den modsatte Side af den, hvorpå Hafthorssønnerne stod. Men ved denne Lejlighed forenede de adskilte Familjekoterier sig til en fælles Optræden. Både Bjarne Erlingssøn og Ivar Agmundssøn og Sigurd Hafthorssøn nævnes som Deltagere i den Bevægelse, der fandt Sted blandt de norske Stormænd siden Våren 1338, og hvor alvorlig en Karakter denne Bevægelse har havt, fremgår også tydeligt af en Stilstand, der blev indgået i Februar 1339 mellem Kongen på den ene Side og de forbundne Stormænd på den anden, og hvorved fastsattes et senere Forligsmøde mellem Parterne til endelig Afgjørelse af deres Tvistemål. Man ser nemlig Kongen her underhandle med sine opsætsige Undersåtter som med Ligemænd, hvilket viser, at han må ha følt sig så temmelig afmægtig[21].

Det aftalte Forligsmøde kom ikke istand. Kong Magnus har udentvil frygtet for, at han skulde bli tvunget til at gå ind på Stormændenes Fordring om Indrettelse af en selvstændig norsk Styrelse under hans Fravær fra Riget. Han søgte at vinde Tid, prøvede på at rede sig ud af Vanskeligheden ved halve Forholdsregler eller Skinindrømmelser. Han gav et Par Medlemmer af det norske Rigsråd Fuldmagt til at ordne endel særskilt nævnte Anliggender, således som de fandt det hensigtsmæssigt, indtil han selv kom tilbage. Denne Fuldmagt havde en altfor speciel og midlertidig Karakter til, at den kunde siges at være nogen virkelig Imødekommen af de Krav, der var bleven stillet fra norsk Side[22].

I Årene 1341—42 opholdt Kong Magnus sig næsten uafbrudt i Sverige og beholdt desuagtet Norges Rigssegl hos sig. De samme Forhold, der havde fremkaldt et så sterkt og udbredt Misnøje, vedblev altså uden Forandring. Alligevel forsvinder siden 1340 ethvert Spor af Gjæring eller Bevægelse hos det norske Folk. Stormændene opgav sin Krig, skjønt det er åbenbart, at de har havt Overtaget, og skjønt det måtte synes utvilsomt, at de ved at vise nogen Udholdenhed vilde ha kunnet tvinge Kongen til at imødekomme deres og Landets Krav.

Munch har ganske vist Ret, når han forklarer[23] denne Vending i Tingene deraf, at der i Året 1340 åbnedes for Nordmændene en Udsigt til at få Unionen opløst, så det ikke længer skulde dele Konge med et andet Rige, idet Kong Magnus i dette År fik sin anden Søn i Egteskabet med Blanche af Namur. Denne Søn, som endog ved sit Navn Håkon synes at ha været designeret til at bli norsk Konge, sendtes strax til Norge for at opdrages der. Man ledes til at tro, at der har bestået et Slags Aftale, eller at Kong Magnus har git et Tilsagn om, at han for det Tilfælde, at han fik to Sønner, skulde la den ene få Norge og den anden Sverige, så at Forbindelsen mellem Rigerne kunde bli opløst. Det er rimeligt nok, at Kongen ikke har git dette Tilsagn aldeles godvilligt, men at det, som den svenske Krønikeskriver Ericus Olai beretter, er bleven fremtvunget af »Rådsherrer, Prælater og alle Rigets højbyrdige Mænd«. Hvad derimod Ericus Olai tilføjer som Forklaring af denne de højbyrdige Mænds Optræden, at den nemlig skulde være hidført derved, at »Rygtet om Kongens ryggesløse Levnet tiltog Dag for Dag«, er utvilsomt ikke at agte for andet end et senere Opspind. Heller ikke synes der at være nogen Grund til at tro med Munch[24], at enten Hertug Albrecht af Meklenburg eller Kong Valdemar Atterdag eller Lübeckerne har havt sine Fingre med i Spillet ved denne Lejlighed og bearbejdet Gemytterne for at få Unionen mellem Norge og Sverige opløst. Idetringeste for de norske Stormænds Vedkommende er det aldeles unødigt at ta sin Tilflugt til sådanne Hypotheser, der savner enhver Støtte i Kilderne. Derom kan der jo nemlig ikke være Tvil, at Unionen var ilde likt i Norge, hvor den havde medført Ulejligheder og Misligheder, som Gang efter Gang fremkaldte ligefrem oprørske Bevægelser hos det allerede på denne Tid i Regelen så loyale og så lidet foretagsomme norske Aristokrati. Det ligger derfor nærmest at tro, at Tanken om at forberede Unionens Opløsning ved at få det slået fast, at den ene af de to Kongesønner skulde ha Norge, den anden Sverige, fra først af er opstået hos de norske Stormænd; — såmeget er ialfald tydeligt, at det var dem, der fornemmelig arbejdede på at gjennemføre denne Tanke, og man får endog et Indtryk af, at de herved har gået frem med en ikke ringe Grad af Udholdenhed og Kraft.

Det er, som sagt, rimeligt, at Kong Magnus ikke med sin gode Vilje har lovet at lade Sønnerne få hver sit Rige, og ban har vel også fra først af lovet det på en sådan Måde, at han kunde håbe at slippe derfra. Men man holdt ham fast, og ban blev inden kort Tid nødt til at gjenta sit Tilsagn i en højtidelig bindende Form og endog på en Måde at fuldbyrde det. Udpå Sommeren 1343 nemlig var Norges fornemste Stormænd, deriblandt Erling Vidkunnssøn, Ivar Agmundssøn, Jon Hafthorssøn, Sigurd Hafthorssøn, Agmund Finnssøn o. fl. samlede hos Kong Magnus i Vardberg og udstedte herfra d. 15de August et Brev[25], hvorved de bevidnede, at de havde hørt Kong Magnus erklære, at han nu efter eget frivilligt Overlæg vilde fuldbyrde, hvad de forud indstændigt og samdrægtigt havde bedet ham om, nemlig at udnævne sin yngste Søn Håkon til Konge over hele Norge, hvilket aldeles stemmede overens med deres Ønske. Ledet altså af den himmelske Nåde og til Fredens bedre Bevaring mellem hans Sønner og begge Riger indsatte han Junker Håkon til Konge over Norge og Skatlandene og gav ham Norges Rige med Skatter og Skyld og al Hæder. Brev-Udstederne erklærer, at de med Glæde godkjendte dette Skridt, og at de antog for sig, Arvinger, Venner og Tilhængere, Junker Håkon til Konge over hele Norges Rige, lovende at ville tjene ham og hans Moder Blanche med al Troskab, især fordi samme Kong Håkon havde været opfødt med dem i Norge, dog med Forbehold af Kong Magnus’s Ret til at byde, ordne og fastsætte i Hensyn på Rigets Anliggender, som han finder det tjenligt for Riget og Sønnen, indtil denne har nået Skjels År og Alder. De erklærer videre, at de ikke vil tillade, at nogen anden blir taget til Norges Konge, sålænge Kong Håkon lever og ej samtykker deri. Skulde det ske, at hans Broder, Junker Erik, som eldst Søn, tvertimod denne sin Faders Anordning, vil tilrive sig Kongedømet i Norge, medens Kong Håkon eller hans Børn er ilive, da skal de af al Magt stå ham imod. De udtaler sit Håb om, at Sveriges Høvdinger vil love, at de ikke vil hjælpe Junker Erik, om han skulde forsøge på noget sådant, ligesom de på sin Side lover ikke at ville hjælpe Kong Håkon, om han skulde ville trænge sig ind i Sverige i Junker Eriks og hans Børns levende Live.

Nogle Måneder efter (Novbr. 1343) udstedtes et tilsvarende Brev fra svensk Side, hvorved de svenske Stormænd forpligtede sig til at vælge Junker Erik til Sveriges Konge og tjene ham med al Troskab, dog med Forbehold for Kong Magnus at føre Regjeringen, sålænge han er ilive, og hvorved lignende Løfter som i det norske Brev blev givet i Hensyn på det Tilfælde, at nogen af Brødrene skulde vilde trænge sig ind i den andens Rige.

Både Tidsfølgen, hvori disse Breve udstedtes, og Afvigelserne mellem dem i Hensyn på Indhold tyder på, at det er Nordmændene, som især har stundet efter Unionens Opløsning, og at det er fra norsk Side, at Arbejdet med at bringe denne Sag i Orden først og fremst er udgået. De norske Stormænd indskrænker sig ikke til at hylde den for dem bestemte af de to Kongesønner som sin fremtidige Konge, men gir ham strax Kongenavn og fastsætter, at han skal overta Rigets Styrelse, såsnart han blir myndig, uden Hensyn til om Faderen da endnu lever eller ikke. De svenske derimod forpligter sig alene til engang i Fremtiden at vælge den anden Søn til Konge og reserverer Faderen Ret til at styre, sålænge han lever. »Rygterne om Kong Magnus’s ryggesløse Levnet«, hvorom Ericus Olai taler, har følgelig intet havt at bestille med den hele Transaktion. Disse Rygter hører nemlig udelukkende hjemme i de svenske historiske Kildeskrifter; alligevel går Sveriges Stormænd ind på, at Magnus må vedbli at styre deres Rige, sålænge han lever. I Norge derimod har man øjensynlig været aldeles uvidende om Kong Magnus’s »lastefulde Levnet«; her efterlod han et Eftermæle som en god, ja endog en »hellig« Mand; alligevel vil de norske Stormænd ikke tillade ham at styre Norge længere, end indtil Sønnen blir myndig. Hvad der ligger under alt dette, var åbenbar ikke Uvilje mod Magnus personlig, men Uvilje mod Unionen; hvad det gjaldt om for Nordmændene, var at komme jo før des heller løs fra Forbindelsen med Naboriget. Såfremt det norske Brev var bleven formet aldeles enslydende med det svenske, vilde Unionens Opløsning være bleven henskudt i en ubestemt Fremtid. Idet man derimod fra norsk Side fastsatte, at Kong Magnus’s Ret til at styre skulde ophøre, når Sønnen blev myndig, havde man sikkret sig, at Rigerne vilde bli adskilte i det seneste i 1355, det År, da Kong Håkon nåede den for hans Myndighed fastsatte Alder[26].

Det må ha været en meget sterk Følelse af, hvor skadelig Unionen var, og hvor ønskeligt det var for Norge at få igjen sin egen Konge, der kunde drive de norske Stormænd til Forholdsregler, så lidet stemmende med de hos Nordmændene rodfæstede Forestillinger og Retsprincipper, som disse måtte siges at være. Kong Magnus var Norges lovlige Arvekonge, hyldet og erkjendt som sådan uden Modsigelse, med Odelsmandens i det norske Folks Øjne hellige Ret til at styre Norges Rige; alligevel blev der sat ham en vis Tid og Termin, da han skulde opgi denne Ret. Hans yngre Søn blev erkjendt som Konge, med Forbigåelse af den eldre, — hvilket stod i afgjort Strid med den lovlig fastsatte Sukcessionsorden, der var et sligt Hovedstykke i Norges offentlige Ret. Da senerehen Repræsentanter for norske Byer og Bygder stadfæstede de af Høvdingerne i Vardberg tagne Beslutninger, fandt man det også nødvendigt at indskjærpe,at der efter Kong Håkon’s Død atter skulde forholdes efter »ret og gammel Kongearv i Norge«[27]. Denne »rette gamle Kongearv« var Gjenstand for en så dyb og almindelig Respekt hos det norske Folk, at det måtte opfattes som et Skridt, hvortil alene den hårde Nødvendighed kunde gi Ret, at afvige fra den.

Ved Overenskomsten i Vardberg var det blevet slået fast, at Nordmændene skulde få sit Ønske om en helt selvstændig Rigsstyrelse opfyldt, såsnart Kong Håkon blev myndig, nemlig i Året 1355. I Virkeligheden lykkedes det dem at få det opfyldt allerede flere År forud. I 1350, efterat Mandedøden havde raset ud, opholdt Kong Magnus sig en Tid i Bergen, og under sit Ophold der skal han, efter hvad de Islandske Annaler fortæller, ha »git sin Søn Erik Sverige, men Håkon Norge med Håndtag, sat dem i Kongesæde og forordnet dem en Hird, medens han forbeholdt sig selv til Rådighed Hålogaland og Skatlandene«. Dernæst blev, fortæller Annalerne videre, Hr. Orm Eysteinssøn Drotsete i Norge, beskikket dertil af den unge Kong Håkon. Hvad den sidste Efterretning angår, da stadfæstes den af samtidige Aktstykker, forsåvidt det af dem fremgår, at Orm Eysteinssøn virkelig stod i Spidsen for Norges Styrelse i Årene mellem 1350 og 1355 og udstedte Breve under Rigets Segl[28]. Derimod kan det ikke forholde sig så, at Kong Magnus ved denne Lejlighed overdrog Sverige til sin eldste Søn Erik og satte begge sine Sønner i det kongelige Højsæde. Overdragelsen af Sverige kunde ikkun finde Sted på svensk Grund og i Overvær af det svenske Råd. Desuden ved man, at Magnus også i den følgende Tid vedblev at stå i Spidsen for Sveriges Styrelse. Hvad der skete i Bergen i 1350, må altså ha været, at Kong Magnus frasa sig Styrelsen af Norge og overdrog denne til Rigsrådet med Drotseten Orm Eysteinssøn i Spidsen som Formyndere for den unge Kong Håkon, og at det blev fastsat, at Kong Håkon herefter skulde opholde sig i Norge og ha sin egen Hird og nyde de Kongedømet tillagte Indtægter af hele Norges Rige, på Hålogaland og Skatlandene nær[29].

Også her er der al mulig Grund til at tro, at Kong Magnus ikke har handlet af egen Drift, men ifølge et Tryk, der er bleven øvet på ham. De norske Stormænd har ikke villet oppebie den ved Overenskomsten i Vardberg 1343 fastsatte Termin for Rigernes Adskillelse; de har fundet, at det varede for længe, og det har lykkets dem, på en eller anden Måde, at drive igjennem, at Magnus opgav den ham ved Vardberg-Overenskomsten reserverede Ret til at styre Norge under Sønnens Mindreårighed og indsatte en Formynderstyrelse, svarende til den, der var bleven indsat i 1323.

Hos Svenskerne derimod spores intet Tegn til Misnøje med Unionen, og det er såmeget mindre Grund til at tro, at nogen svensk Indflydelse har været virksom ved de Skridt, der 1350 foretoges til Unionens Opløsning, eftersom disse Skridt blev foretagne i Norge, medens Kongen var omgivet af sine norske Rådgivere. På den anden Side lader det ikke til, at man i Sverige har brudt sig synderlig om at opretholde den mellem Rigerne indgåede Forening; man gjorde ingen Vanskeligheder ved, at Rigerne blev adskilt endnu før den ved Vardberg-Overenskomsten fastsatte Tid. De svenske Stormænd kan endnu ikke rigtig ha fået Øjnene op for Kong Magnus’s Lastefuldhed, siden de også ved denne Lejlighed uden Modsigelse fandt sig i, at han fastholdt Styrelsen af Sverige, medens han blev nødt til at frasige sig den norske Styrelse. Det er endnu ikke rigtig gået op for dem, hvor nyttig en Union med et andet Rige kunde bli for dem ved at bortlede Kongedømet fra dets Opgave som Menigmands Forsvarer og sprede dets Kraft. Deres Forhold til Kongedømet var endnu ikke blevet et så afgjort fiendtligt, at de ligefrem la an på at bli det kvit. Men det var på bedste Vej til at komme derhen. Kong Magnus blev efterhånden Gjenstand for en dyb Uvilje fra det svenske Aristokratis Side, og dette Forhold taler til hans Ære. Det tyder på, at han, om han end ikke var nogen stort anlagt Mand, dog ikke har savnet Blik for sit Kald som Konge eller Vilje til at opfylde det.

Vi har allerede før[30] omtalt, at han arbejdede på at sætte en Grænse for den stadige Udvidelse af det skattefrie Jordegods, hvorved Kronen led Tab i sine Indtægter og det menige Folk fik såmeget tyngre Byrder at dra. Allerede i 1332 udstedtes Forbud mod sådanne Proforma-Salg af Jordegods, hvorved Kjøberen i Virkeligheden var en ufrelse, medens i Navnet en Frelsemand optrådte som Kjøber, for at Jordegodset kunde bli skattefrit, — et Forbud, der gjentoges i 1345, med det Tillæg, at den Frelsemand, der lod sig bruge til sligt Proformaverk, skulde være at anse som Tyv og stå til Rette som sådan[31]. Imellem 1340 og 1350 sees et Slags Reduktion at være forberedt, idet Kongen lod optegne Kronens Jordegods og anstille Undersøgelser om Måden, hvorpå Jordegods, som engang havde tilhørt Kronen, var kommet i privat Mands Eje[32]. Efter 1350 udstedtes Forbud mod, at Frelsemænd kjøbte mere skattepligtigt Jordegods, hvorhos det blev påbudt, at alt det Jordegods, der fra at være skattepligtigt var bleven skattefrit, skulde optegnes og Indtægterne deraf beslaglægges, indtil man havde fået oplyst, hvorledes det var kommet i de skattefrie Frelsemænds Eje, og om disse virkelig kunde gjøre den skyldige Rostjeneste deraf.

Disse og lignende Foranstaltninger rammede Aristokratiet i dets ømmeste Punkt, nemlig Gridskheden efter Jordegods, og her er da udentvil Grunden at søge til den Agitation, der sattes i Gang mod Kong Magnus, og hvori Rygterne om hans lastefulde Levnet kom til at spille en Rolle. De misfornøjede Stormænd fandt et villigt Redskab i Kongens eldste Søn, Erik, der kunde føle sig tilsidesat for den yngre Broder, som havde før ham fået Kongenavn og Land at styre. Erik optrådte med Krav på det samme, og da han fik Afslag af Faderen, begyndte han en åben Fejde mod denne, hvori en stor, måske den største Del af Aristokratiet stillede sig på hans Side. Enden blev, at Kong Magnus måtte afstå Halvdelen eller vel så det af Sverige til Sønnen som et uafhængigt Rige (April 1357).

Et Par År forud (August 1355) havde Kong Håkon nået Myndighedsalderen; Formyndergjeringen trådte tilbage; Orm Eysteinssøn nedla sit Embede, og ved samme Lejlighed synes en Deling af Norge at ha fundet Sted, idet Kong Håkon, der altid viste sig som en god Søn, overlod den sydøstre Del af Landet (Ranafylke, Borgesyssel, Vestfold og Skiensyssel) til Faderen[33]. Da så dernæst denne måtte afstå en Del af Sverige til sin eldste Søn, blev de politiske Forhold på den skandinaviske Halvø så underlig omkomplet, at der af de to gamle Riger dannedes tre, nemlig det nordlige og vestlige Norge under Kong Håkon, det sydlige og østlige Sverige under Kong Erik, og det sydøstlige Norge tilligemed det vestlige og nordlige Sverige under Kong Magnus, — et Arrangement, der noksom viser, hvor vidt det var kommet med Samfundenes Opløsning eller Afsjæling i denne Periode, og hvorledes som Følge deraf Rigerne havde nærmet sig til at bli blotte Territorier, der lod sig partere og udskifte, eftersom man fandt det bekvemt.

Den her omtalte Tingenes Orden varede nu vistnok ikke længere end til 1359, da Erik døde. Hele Sverige underkastede sig derefter påny Kong Magnus, som ved samme Lejlighed synes at ha overladt sin Del af Norge til Kong Håkons Bestyrelse, hvorved altså de to Riger atter blev samlet hvert under sin Konge. Men kun for en kort Tid, — så blev de gamle Grænseskjel mellem Rigerne atter udvisket ved nye Delinger.

I 1363 indgik de misfornøjede svenske Stormænd et Forbund med den meklenburgske Hertug Albrecht, hvis yngste Søn Albrecht udsåes til at bli Sveriges Konge. I November Måned samme År kom Hertug Albrecht med sin Søn til Stockholm, hvis toneangivende tydske Borgere åbnede Stadens Porte for Meklenburgeren og hyldede ham som sin »rette og kjære Herre«. I Begyndelsen af det følgende År holdtes et Rigsmøde i Uppsala, hvor Kong Magnus dømtes at ha sin Krone forbrudt, og hvor Albrecht Albrechtssøn blev valgt og hyldet som Sveriges Konge. I Marts 1365 endelig stod Slaget ved Gåta, i hvilket Magnus blev fanget og Albrecht befæstedes i sit Herredøme over Sverige. Dog ikke over hele Sverige. Adelen i de vestlige, til Norge grænsende Landskaber, Vestergøtland, Dalsland og Vermeland, havde fordetmeste ikke tat Del i Stemplingerne mod Kong Magnus, og disse Landskaber vedblev også efter Slaget ved Gåta at stå fast på den gamle Kongeæts Side under dens Kamp mod Meklenburgerne. De kom på Grund heraf til at være faktisk forenet med Norge som et Rige under Kong Håkon’s Styrelse, sålænge denne Kamp vedvarede, d. v. s. indtil Året 1371. Først i dette År blev en endelig Fred afsluttet mellem Kongerne Magnus og Håkon på den ene Side og Kong Albrecht på den anden, hvorved Vilkårene var, at Kong Magnus frasa sig enhver Fordring på Sveriges Rige, mod at han slap ud af sit Fængsel, og at han beholdt for sin Levetid Indtægterne af Vestergøtland, Dalsland og Vermeland, medens Frelsemændene i disse Landskaber herefter skulde lyde under Kong Albrecht, — og først nu kunde den i 1319 mellem Norge og Sverige indgåede Union siges at være endelig og fuldstændig ophævet.

Denne Union var intet andet end det blotte Tilfældets Værk og blev øjensynlig fra først af hos Nordmændene opfattet som en Ulykke, hvori man måtte finde sig, såfremt man ikke vilde bryde med Forfatningens Grundprincip, Kongedømets strenge Arvelighed, men som man søgte at holde inden så snævre Grænser som muligt. Dens Følger for Norge blev da også af den Art, at de alene kunde virke til at styrke denne Opfatning. Der påførtes Landet store Udgifter; dets vigtigste Interesser blev tilsidesat, offret for Hensyn, der var det aldeles uvedkommende, og dets indre Styrelse blev udsat for at gå rent istå ved at unddrages de for den nødvendige Organer. Man ser da også de norske Stormænd arbejde med en hos dem i denne Periode usedvanlig Iver og Kraft på at få løst Unionsbåndet, såvidt det lod sig gjøre, uden at den rette Sukcessionsorden blev fraveget på en altfor iøjnefaldende Måde, og man kan ikke tvile på, at de, om de end som gode loyale Undersåtter hjalp sine Konger i deres Forsøg på at gjenvinde Sverige, har været nok så vel tilfreds med, at dette Forsøg mislykkedes, og at de på denne Måde blev løsgjort fra et Forhold, hvori de var bleven bragt ind ved tilfældige Omstændigheder, og som alene tilfældige Omstændigheder kunde bringe dem ud af. Men allerede forinden dette skete, var en Forbindelse bleven knyttet, ifølge hvilken Norge pånyt skulde glide ind i det samme Forhold til et andet Rige, der havde vist sig så lidet stemmende med dets Interesse, og som man havde været så enig om at ønske ophævet.

Om Våren 1363 stod Brylluppet mellem Kong Håkon og Margrethe Valdemarsdatter. Det eneste Barn af dette Egteskab, Sønnen Olav, valgtes i 1376 til den sønneløse Valdemars Eftermand i Danmark og blev i 1380, efter Faderen Håkon’s Død, uden Modsigelse hyldet som Konge i det Rige, hvortil han havde Odelsmandens selvskrevne Ret. En Union var altså kommet istand mellem Norge og Danmark ganske ad den samme Vej, ad hvilken Unionen mellem Norge og Sverige kom istand i 1319. Det er måske ikke usandsynligt, at der også i 1380 har været vedtat en Unionsakt eller skriftlig Overenskomst, af lignende Indhold som den fra 1319, til Sikkring af Rigernes Jevnbyrdighed og Forebyggelse af, at Fællesskabet mellem dem blev udstrakt udover visse Grændser, — skjønt der ikke er levnet mindste Spor af et sådant Dokument nufortiden. Under alle Omstændigheder har Forudsætningen fra norsk Side vistnok været den samme i 1380 som i 1319, at nemlig Unionen alene skulde ha en personlig og midlertidig Karakter. Det er neppe nogen Grund til at tro med Munch[34], at Nordmændenes Stemning skulde ha været gunstigere ligeoverfor denne Union end den var ligeoverfor Unionen med Sverige. Vistnok har der kunnet være noget tiltalende for dem i den Omstændighed, at det var den norske Kongesøn, Arvingen til Norges Krone, der blev valgt til Danmarks Konge, idet Norge derved ifølge gammel Opfatning blev stillet over Danmark[35]. Men man måtte jo dog nu af Erfaring vide, at det ikke længer var sådanne Hensyn, der afgjorde det indbyrdes Forhold mellem to forbundne Riger. Man kunde ikke ha glemt, hvorledes Norge var bleven tilsidesat og forsømt under Foreningen med Sverige, skjønt også denne Forening var kommet istand derved, at Arvingen til den norske Krone opnåede en anden Krone ved Valg, og skjønt den fælles Konge havde tilbragt det meste af sin Barndom i Norge og derfor vel kunde gjelde som mere norsk end svensk. Man kunde ikke ha glemt, hvorledes det under Foreningen med Sverige noksom havde vist sig, at Norge ikke uden den største Skade kunde dele Konge med et andet Land, og at den Opgave: at regjere i Kongens Navn, som de danske og svenske Stormænd med Glæde påtog sig, i de strengt konservative og loyale norske Stormænds Øjne nærmest synes at ha været en Byrde, som det både skortede dem på Vilje og Evne til at bære.

Det sandsynlige er derfor, at Nordmændenes Stemning ligeoverfor den nye Union, forsåvidt de overhovedet havde noget Kjendskab til eller nogen Interesse for Statens Skjæbne, har været en resigneret. Man følte sig nu engang bundet til den »rette« Arvefølgeorden; det fik bli det samme, om den førte hid eller did; Kong Olav’s Arve- og Ejendomsret til den norske Krone kunde, ifølge den rådende privatretlige Opfatning af Kongedømet, ikke svækkes eller fortabes derved, at han opnåede at bli et andet Lands Konge, og Tanken om at gjøre ham denne Ret stridig har neppe kunnet opstå engang hos dem, der havde et åbent Øje for de Farer, hvormed den nye Union truede Folk og Rige. Forsåvidt man ved denne Lejlighed ikke har sørget for at istandbringe en lignende skriftlig Overenskomst om Unionsvilkårene som den fra 1319 og altså forsømt at skaffe sig den Sikkerhed, som et sligt Papir kunde yde mod en Udvidelse af det unionelle Fællesskab: da må Grunden hertil ikke søges i en voxende Unionsvenlighed, men snarere i den Tilbagegang i det norske Aristokrati, både i Tal og i politisk Rørighed og Kraft, som iagttages gjennem det 14de Årbundrede og senere. Erling Vidkunnssøn var død i 1355 som sidste Mand af Norges højbyrdigste og mest ansete Stormandsæt — Giske- og Bjarkøætten; Agmundssønnerne var ligeledes døde, og deres Æt, der i første Halvdel af det 14de Århundrede synes at ha stået Giskeætten nærmest i Anseelse, holdt også på at gå ud, idet den i 1380 kun var repræsenteret af en eneste Mand, Agmund Finnssøn, som var børnløs og allerede tilårs; Hafthorssønnerne levede vel endnu, men var begge altfor gamle til at kunne ta nogen virksom Del i det politiske Liv. Skjønt ingen af disse Mænd synes at ha udmerket sig ved nogen sær fremtrædende politisk Dygtighed eller Ærgjerrighed, får man dog et afgjort Indtryk af, at de har været mere foretagsomme og havt mere Initiativ end den nye Generation, der indtog deres Plads. Det norske Aristokrati havde været svagt allerede i 1319, men det var endnu svagere i 1380.

Når det kunde lykkes Hertuginde Ingebjørg at bli den egentlig styrende i Egenskab af den umyndige Konges Moder og Formynderske, måtte det følgelig falde såmeget lettere for Dronning Margrethe at opnå en lignende Stilling. Vistnok blev umiddelbart efter Kong Håkon’s Død en særskilt Formynderstyrelse indrettet for Norge, idet Rigets Råd udnævnte Hr. Agmund Finnssøn til Rigsforstander med Titel af Drotsete og stillede Provsten ved Mariekirken i Oslo, Hr. Henrik Henrikssøn, ved hans Side som Kantsler og Seglbevarer. Tanken hermed synes dog ikke at ha været at hindre Dronning Margrethe fra at blande sig op i de norske Rigssager; man har alene villet sikkre sig, at Styrelsen kunde vedbli at gå sin regelmæssige Gang også under hendes og hendes Søns Fravær fra Landet[36]. Såmeget er ialfald klart, at om der end ikke blev åbnet hende nogen ligefrem forfatningsmæssig Adgang til at ta Del i den norske Styrelse, så greb hun faktisk ind i denne, og det på en Måde, som måtte være alt andet end behagelig for Nordmændene. I 1381 blev Stavanger Bispestol ved pavelig Provision besat med en Mand, der synes at ha været af dansk Extraktion[37], og for hvem den af Kapitlet lovlig valgte og viede Biskop måtte vige. Samtidig var Erkestolen i Throndhjem bleven ledig, og også her måtte den af Kapitlet valgte vige for en Fremmed, der blev indsat ved pavelig Provision, nemlig den danske eller dansk-tydske Adelsmand Nikolas Finkenoge eller Rusare. Endelig kom i 1383 ad den samme Vej en Danske ved Navn Michael i Besiddelse af Skålholt Biskopsstol, Der kan vistnok ikke være Tvil om, at Dronning Margrethe har havt en Finger med i Spillet ved disse Udnævnelser[38]. Hun har måske villet styrke sin Indflydelse i Norge ved at få indsat på norske Biskopsstole Mænd, på hvem hun troede at kunne stole, fordi de var hendes Landsmænd og skyldte hende sin Ophøjelse. Det lader imidlertid til, at hun har været alt andet end heldig i Valget af sine Redskaber, og det er her aldeles ingen Lejlighed til at berømme hendes Kløgt eller Menneskekundskab. Michael af Skålholt kom snart i en slig Strid med Indbyggerne i sit Biskopsdøme, at han måtte forlade Landet og opgi sit Embede. Nikolas Busare omtales af de islandske Annaler i en umiskjendeligt ringeagtende Tone, idet de kalder ham en »dansk Lægmand« og siger om ham, at han ikke havde Pallium og i hele sin Styrelsestid ikke udførte en eneste biskoppelig Forretning, og man ser, at også han har fundet det rådeligt at dra sig ud af sin kirkelige Stilling, idet han kort før sin Død rejste til Danmark, øjensynlig i den Tanke at ta fast Ophold her, hvilket fremgår deraf, at han havde med sig mange Kostbarheder, tilhørende Nidaros’s Erkestol[39].

Det kunde umulig styrke Dronning Margrethes Anseelse, at hun ved sin Protektion drog frem Mænd af en sådan Art. Men, om hun var ilde tjent med disse Befordringer, så var Nordmændene det ikke mindre. Magen til Nikolas Rusare havde endnu ikke siddet på Nidaros’s Erkestol. Det kunde ikke være anderledes, end at denne Mands skandaløse Forhold blev kjendt over Land og Strand, og det kunde ikke være anderledes, end at man opfattede det som en Følge af Forbindelsen med Danmark, at der blev tat så lidet Hensyn til Folkets og Landets Interesser, at Personer, som både var fremmede og uduelige, blev indtrængt i de højeste og ansvarsfuldeste Stillinger. Den nye Union viste sig således fra første Færd at være en Ulykke for Norge ikke mindre end den gamle, og det var ingen Grund til at håbe, at Forholdene vilde bedres, når den unge Kong Olav blev myndig og selv overtog Styrelsen. Om Olav’s personlige Egenskaber savner vi enhver Oplysning, og Samtiden vidste neppe meget mere om ham, end vi ved, idetringeste ikke i Norge; han fik aldrig Lejlighed til at vise, hvad der bode i ham. Også efterat han var blevet Norges Konge, synes han for det allermeste at ha opholdt sig i Danmark, og det var ligetil at forudse, at han vilde komme til at betragte Danmark som sit Hovedrige, og at Norge vilde vedbli at være forsømt og tilsidesat i den nye Union, som det havde været i den gamle, ja, at dets Stilling vilde bli såmeget værre, fordi Danmark lå fjernere og var endnu mere overlegent over Norge i Hensyn på Rigdom og Folketal, end Sverige havde været.

Alligevel ser det ud til, at Nordmændene har knyttet et stort Håb til Kong Olav. Hans Død opfattedes som en slig Ulykke, at Folk ikke kunde overtale sig til at tro derpå. Det heder i de samtidige islandske Annaler, at han »forsvandt«. Danerne sa, at han var død, men Nordmændene vilde ikke tro det. Der opstod lignende Sagn om ham; som om Olav Trygvessøn, nemlig at han var draget i Pilegrimsferd, og at man havde seet ham i fremmede Lande. Derhen var det altså kommet, at en aldeles ukjendt ung Mand, som ikke havde anden Adkomst til Folkets Kjærlighed end den, at han var sin Fars Søn og bar det Navn, han bar, kunde efterlade et Savn og få en Plads i Traditionen lig Sagatidens største Konge og mest glimrende Helt, som i få År alene ved sin Personligheds Magt havde gjennemført det dybest indgribende af alle Skifter i det norske Folks Historie. Vi kan heri se et Merke på Tilbagegangen, — et Vidnesbyrd om, hvorledes man, efterat ha begyndt med at slå stort på, var endt med at bli overmåde nøjsom. Nordmændene havde engang krævet af sin Konge, at han skulde ha en Høvdings og Herskers ydre og indre Egenskaber; nu var det nok, at han var den rette Mand efter Arvetallet. Deres Troskab mod den gamle Kongeæt havde engang været grundet i noget andet og mere end Erkjendelsen af et retsligt Forhold; den havde været et Udtryk for Sammenhængens Ånd blandt dem, Respekten for de historiske Minder, Ønsket om en kraftfuld Ledelse, Håbet om at finde de fødte Ledere inden den Æt, der havde været vant til at gå i Spidsen, et Håb, som heller ikke blev skuffet, sålænge Ætten endnu blomstrede. Nu var den gået helt ud; Lovgivning og Statsforfatning havde fået sin faste Skikkelse, Vejen var spærret for enhver fremadstræbende Kraft — man var bleven vant til at sidde stille, uden andet Ønske, end at alt måtte bli ved det gamle, uden noget Krav på en virkelig Fører og uden Øje for de Egenskaber, der hører til for at skabe en sådan; Hengivenheden for den repræsentative Æt, til hvem Folkets Historie var knyttet, Villigheden til at følge den Mand, i hvem man så den selvskrevne Høvding, fordi han forenede Fødselens og Begavelsens Ret, var skrumpet ina til en blind Vedhængen hvorved der tilsidst hverken spurtes om Ætten eller Manden, men bare om at følge en vis af Loven fastsat Orden. Hvad der engang havde været en levende Kraft, der virkede til at løfte Folket og gi det en Historie, var blevet en Dødvægt, der drog det stadig dybere ned og hindrede enhver fri Bevægelse.

Da den gamle Kongestamme gik ud i Mandslinjen med Håkon den Femte, måtte dette vel opfattes hos Nordmændene som en Nationalulykke, der rammede deres Statsorden i selve Grunden, hvorpå den var bygget. Men dengang var idetringeste Sukcessionsordenen grej og klar. At Magnus Erikssøn var den rette Odelsmand til Norges Krone efter sin Morfar, derom rådede ingen Tvil; han var kjendt og erkjendt af alle. Nu, ved Olav Håkonssøn’s Død, stillede Sagerne sig såmeget værre, fordi der ikke fandtes nogen, hvis Frændskabsforhold til den afdøde Konge eller hans Æt eller den gamle norske Kongeæt var et så nært, at hans Eet til at komme i Betragtning ved Thronfølgen kunde gjelde som en på Forhånd givet. Arvelighedsprincippet, som var blevet Begyndelsen og Enden af Nordmændenes Statsret, lod dem altså i Stikken. Man havde vænnet sig til at følge det blindt og ubetinget; man formåede ikke at hæve sig til Tanken om at sætte det ud af Betragtning, og var på samme Tid uvis om, hvorhen det førte. Under den heraf opståede Rådvildhed måtte det falde Dronning Margrethe let at fastholde den Magt, hun engang havde vundet i Egenskab af den afdøde Konges Moder og Formynderske, og at dra de norske Stormænd med sig i den Retning, hvori hun ønskede Thronfølgerspørsmålet løst.

Få Dage efter Sønnens Død[40] blev hun af danske Stormænd udvalgt og hyldet som Danmarks Riges »fuldmægtige Frue og Formynder«, hvilket hun skulde være, sålænge »indtil hun og de tilsammen endrægtigt kunde komme overens om at vælge en Konge, dog således, at de ikke skulde skilles fra hendes Tjeneste og Hjælp, førend hun selv viste dem fra sig til denne samme med hendes og deres Råd og Vilje udvalgte Konge«. I Begyndelsen af det følgende År (1388) var hun tilstede ved et Rådsmøde i Oslo, hvor Spørsmålet om, hvem der var nærmeste Arving til Norge efter Olav, blev forhandlet[41].

Det viste sig, at Spørsmålet var alt andet end grejt at løse. Der var flere, som havde Krav på at komme i Betragtning; men ingen stod så, at hans Ret var aldeles udisputerlig og utvilsomt bedre end de øvriges; der var ingen, mod hvis Adkomst ifølge Reglerne om Kongearvefølgen man ikke kunde rejse Indvendinger, og i Hensyn på den Orden, hvori de forskjellige Prætendenter rettelig burde stilles, kunde man komme til forskjellige Resultater, eftersom man gik ud fra den ene eller den anden Lovfortolkning, den ene eller den anden Opfatning af hvad der var gjeldende Lov. For det første stod nu to Konge-Arvetal ved Siden af hinanden, Landslovens og Håkon den Femtes af 1302. Måske tør det ansees for sikkert, at det yngre Arvetal, der bare er indført i nogle ganske enkelte af de nu existerende Håndskrifter af Landsloven og ikke synes at ha været vedtat på sedvanlig Måde af Lagthingene, ikke har været kjendt eller idetringeste ikke erkjendt som gjeldende Lov, og at man følgelig ubetinget har måttet holde sig til eldre Arvetal[42]. Men i så Fald var det endnu et Spørsmål, om man skulde regne de i dette Arvetal opførte Frændskabsgrader fra den sidst afdøde Konge eller fra en hvilkensomhelst af de tidligere afdøde. Landslovens Arvetal siger intet herom. Derimod er det i Arvetallet af 1302 udtrykkelig foreskrevet, at Frændskabsgraderne skal regnes fra den sidst afdøde Konge[43], og da dette stemte overens med den private Arvegangsorden, tør man måske anta, at den samme Regel også har været bragt i Anvendelse på Landslovens Arvetal, skjønt den der ikke udtrykkelig er udtalt. Under denne Forudsætning fandtes der blandt de Personer, hvorom der kunde være Tale ved Thronsukcessionen efter Kong Olav, ikke en eneste, der hørte ind under de i Arvetallet nævnte Frændskabsgrader. Vistnok var Hertug Albrecht af Meklenburg, som Søn af Dronning Margrethes Helsøster Ingeborg, Kong O1av’s »Systrung af samfædre Syster«, hvilken Frændskabsgrad er nævnt i Landslovens Kongearvetal som 12te og sidste Arveklasse; men der tilføjes desuden som Vilkår, at de »samfædre Systre« skulde være af den rette norske Kongeæt, og dette lod sig ikke godtgjøre for Ingeborgs og Dronning Margrethes Vedkommende. Gik man derimod ikke ud fra den nævnte Forudsætning, men regnede Frændskabet fra en hvilkensomhelst Konge, der havde siddet på Norges Throne, da var der en blandt Kandidaterne til den ledige Throne, nemlig Kong Albrecht af Sverige, om hvem det måtte erkjendes, at han hørte ind under de i Arvetallet opstillede Frændskabsgrader, idet han, som Kong Magnus Erikssøns samfædre Systersøn, måtte stilles i sammes 9de Arveklasse. Men at han, der havde frarøvet Kong Magnus hans svenske Krone og siden stadig havde stået i det mest afgjorte Modsætningsforhold til den norske Kongeæt, skulde ta Arven efter den, måtte synes så urimeligt, at man ikke kan undres på, at der ikke blev Spørsmål herom, og det gjaldt da også om hans Brodersøn, Hertug Albrecht, at det måtte være en Hindring mod at lade ham komme i Betragtning, at han tilhørte denne samme meklenburgske Æt, i hvem Nordmændene havde vænnet sig til at se en af Rigets Fiender.

Når disse to sattes ud af Betragtning, fandtes ikke nogen om hvem det var muligt at påstå, at han kom ind under de for Kongearvefølgen opstillede Frændskabsgrader, enten man så vilde holde sig til det eldre eller til det yngre Arvetal, og enten man vilde regne Frændskabsgraderne fra den sidst afdøde Konge eller nogen anden af de tidligere. For dette Tilfælde, der altså nu på en Måde kunde siges at være indtrådt, at der ikke fandtes nogen efter Kongearvetallet berettiget, fastsatte Landsloven, at man skulde følge den private Arvegangsorden, dog så, at den Arvende altid måtte være af den rette norske Kongeæt og Mand, ikke Kvinde. Ifølge den private Arvelov skulde Dronning Margrethe som den afdøde Konges Moder være nærmest til at arve ham; men hun udelukkedes derved, at hun var Kvinde og ikke af den norske Kongeæt. Nærmest hende kom hendes Systerdattersøn, Erik Vartislavssøn af Pomern (når Hertug Albrecht af Meklenburg og Kong Albrecht af Sverige regnes fra); han stod, som Dattersøn af Kong Olavs Morsyster, i det private Arvetals niende eller tiende Klasse, og om ham kunde det siges, at han var af den rette Kongeæt, eftersom hans Moder var en Sønnedatter af Håkon den Femtes Datterdatter. Derefter kom Hafthorssønnerne Jon og Sigurd og deres Sønner. Hafthorssønnernes Moder var uegte Datter af Håkon den Femte, og de vilde derfor, om Frændskabsgraderne kunde ha været regnet fra denne, ha fået Plads foran Erik af Pomern. Men om en sådan Beregningsmåde kunde der ikke være Spørsmål, når man fulgte den private Arvegangsorden Ved den måtte man gå ud fra Arveladeren eller den sidst afdøde Konge, og da kom Hafthorssønnerne og deres Sønner først bagefter Erik og havde sin Plads i den allersidste af de i det private Arvetal opførte Klasser[44].

Under sådanne Forhold kan det ikke synes noget påfaldende, at de ved Rigsmødet i Oslo forsamlede norske Stormænd enedes om at ta de Råd, som blev tagne. Det første var, at man, efter det af de danske Stormænd givne Exempel, »udvalgte og antog Dronning Margrethe til Norges Riges megtige Frue og rette Husbonde, således at hun skulde forestå og råde for Norges Styrelse i alle Stykker«. Brevet herom er udstedt 2den Februar 1388[45] og i det væsentlige formet overensstemmende med de danske Breve om den samme Sag, alene med den Forskjel, at Dronning Margrethe ifølge de danske Breve skulde styre sålænge indtil hun med Stormændene blev enig om at vælge en Konge, medens Rigsforstanderskabet i Norge blev hende overdraget på Livstid. Meningen hermed var dog ikke, at hun skulde styre Riget i sit eget Navn, og at Kongens Plads i al den Tid skulde stå vakant. Dette kunde gå an i Danmark, men ikke i Norge, hvor Forfatningen var så strengt monarkisk og Kongedømets Karakter så rent personlig. og hvor man var bleven så vant til at føre al Styrelse tilbage til en Kongen som sådan tilkommende uafhændelig Ret. Meningen var ikke, at man på nogen Måde vilde afvige fra det Arvelighedsprincip, der var Hovedstykket i Norges offentlige Ret. Umiddelbart efter, at Dronning Margrethe var antat til at være »Norges Riges megtige Frue og rette Husbonde«, blev derfor Thronfølger-Spørsmålet sat under Forhandling og afgjort og et Brev herom allerede udstedt den 16de Februar 1388[46]. Det heder heri, at Dronning Margrethe selv forela Rådet det Spørsmål, hvem der var nærmeste Arving til Riget, og at hun nævnte sin Systersøn Hertug Albrecht af Meklenburg som den, hun helst ønskede at se som sin Eftermand i Styrelsen. Men, heder det videre, Rådsherrerne »beviste da skjelligen« af Loven, at Hertug Albrecht og hans »fædrene Forældre«, der havde været imod Norges Rige og dets Konger, ikke havde nogen Ret til at arve dette Rige, hvorimod Erik Vartislavssøn af Pomern, i Egenskab af Kong Olav’s Moder Dronning Margrethes eldste Systerdattersøn, var den rette Arving til Riget og skulde være Konge derover, og efter hans Død skulde Riget tilfalde hans rette Arvinger, — Søn, om han er til, Broder og fædrene Frænder, om der ingen Sønner er, den ene efter den anden, således at Kongearvetallet nu skulde begynde fra ham. Såfremt denne Dronning Margrethe’s Systersøn og hans Venner »kunde forskylde det af hende«, at hun vilde ha ham til Konge i Norge endnu i sin Levetid, da måtte dette kun ske med hendes Råd og på det Vilkår, at hun beholdt sin Magt til at styre Riget, sålænge hun levede.

Det varede imidlertid ikke længere end til det følgende År, før Erik af Pomern blev erkjendt og hyldet som Norges Konge, skjønt han og hans Venner neppe har havt Lejlighed til at »forskylde« noget af Dronning Margrethe i Mellemtiden, så det må synes nokså rimeligt, at Munch[47] har Ret, når han mener, at disse Udtryk, hvorved det henstilles til Dronningens frie Godtykke, om Eriks Arveret skulde træde i Kraft i hendes levende Live, bare har været høflige Talemåder, medens det i Virkeligheden har været en op- og afgjort Sag, at det hermed ikke skulde udstå længere end højst nødvendigt.

Ved Midtsommerstid 1383 holdtes et nyt norsk Rigsmøde, og her udstedtes et Brev af de forsamlede Stormænd, hvorved de erklærede, at de, i Henhold til hvad der var godtgjort ved Granskning af Lovbøgerne, at nemlig Erik, Hertug Vartislav’s Søn af Pomern, var den rette Arving til Norge, antog og annammede på egne og hele Rigets Vegne ham til sin og Norges Riges Konge og rette Herre, — dog så, at Dronning Margrethe skulde nyde al sin Ret inden Riget uforkrænket, — særlig den hende tilståede Morgengave Bågahus med hvad dertil lå, — og at hun fremdeles skulde råde for Styrelsen, indtil Kong Erik eller hans Arving kom til sin lovlige Alder, og da være fritat for alt Regnskab[48]. — Strax efter Rigsmødet drog så Dronning Margrethe med den unge Konge, som dengang bare var en syvårsgammel Gut, til Throndhjem, hvor han efter gamrnel Skik blev hyldet på Ørething (Septbr. 1389), og hvor Kongenavnet blev ham givet af Håkon Jonssøn, Søn af Jon Hafthorssøn, der selv gjennem sin Fars Mor stammede fra den gamle norske Kongeæt, og som udentvil må ha været på Tale ved Spørsmålet om, hvem der efter Kong Olav var den rette Arving til Norges Rige.

Dermed syntes vel i Samtidens Øjne den ved Olav’s Død fremkaldte Krise i det norske Statsliv at være nogenledes vel overstået. Det må ha rådet Uro i Sindene, sålænge Landet var kongeløst og man ikke vidste, om der fandtes nogen lovlig Arving til den ledige Throne. Men nu var Arvingen fundet; Landet havde atter fået en Konge, fra hvem Arvetallet herefter skulde regnes. Så var der jo åbnet den bedste Udsigt til, at Tingene atter vilde glide sin jevne Gang efter den engang fastsatte Orden; man kunde atter dra sig tilbage inden Kredsen af sine private Interesser og behøvede ikke længer at uroes for Statens Skyld, såsom jo dens Styrelse var bleven lagt i de efter Loven »rette« Hænder.

Det fattes dog ikke på Tegn, hvoraf det synes at fremgå, at de på Rigsmøderne i 1388 og 1389 tagne Beslutninger har vakt Uvilje og vel endog stødt på Modstand. Dette gjelder nu først og fremst om Dronning Margrethe’s Ophøjelse til Rigets «megtige Frue og rette Husbonde«. Vistnok var hun efter den private Arvegangsorden Sønnens nærmeste Arving. Dertil er henvist i det af Rigsrådet den 16de Februar 1388 udstedte Brev, og at dette i Folkemeningen er bleven opfattet som hendes rette og egentlige Adkomst til at overta Rigsstyrelsen, synes også at fremgå af Udtrykket i de islandske Annaler, at hun »tog Riget i Arv efter Kong Olav»[49]. Man var såmeget tilbøjeligere til at sammenblande Reglerne for den private Arvegang og Reglerne for Kongearvefølgen, fordi Kongedømet mere og mere blev opfattet som en rent privat Besiddelse. Alligevel, — en Kvinde styrende Riget i eget Navn, — indtagende den norske Konges Plads for sin Levetid, — det var dog sålidet stemmende med Nordmændenes nedarvede Forestillinger og Sedvaner, at mange måtte føle Uvilje derover. Måske bør man også heri se en Grund til de Skridt, der foretoges i det følgende År, da Erik af Pomern blev antat og hyldet som Konge og Dronning Margrethe’s Rigsforstanderskab indskrænket til Tiden, da Erik endnu var umyndig. Idetringeste den sidste Beslutning kan neppe opfattes anderledes end som fremtvunget ved et ydre Tryk og stridende mod Dronningens eget Ønske. Hun har måttet finde sig i at træde et Skridt tilbage, for at imødekomme en rådende Opinion. Når hun ikke længer optrådte i eget Navn som Rigets rette Husbonde, men som Formynderske for sin Plejesøn, den umyndige Kong Erik, var der i hendes Rigsforstanderskab intet egentligt nyt eller stødende for Nordmændenes Retsopfatning; hun havde jo allerede før været den faktisk Styrende i Sønnens Navn, ligesom Hertuginde Ingebjørg havde været det i sin Søns Navn.

Men også i Hensyn på det Resultat, hvortil de på Rigsmøderne i 1388 og 1389 forsamlede Stormænd kom i selve Arvespørsmålet, synes der at være Grund til at tro, at det er blevet modtat med Uvilje eller Tvil fra adskillige Hold, og at det ikke har gået så aldeles glat med at få det fastslået. Man har villet se et Vidnesbyrd herom i det Brev, som blev udstedt på Akershus 18de Februar 1388, to Dage efterat Rigsmødet havde erklæret Erik af Pomern for at være ret Arving til Norges Rige, og hvorved nogle af de i Rigsmødet deltagende geistlige og verdslige Stormænd vidner, at Håkon Jonssøn i deres og Dronning Margrethes Nærværelse la sin Hånd på Bogen og svor, at han aldrig havde tragtet efter at bli Norges Konge, hvortil han heller ikke i mindste Måde havde nogen Ret, og at han aldrig vilde tragte derefter, hvilket han »svor og erklærede ikke tvungen, men aldeles frivilligt«[50]. Man har ment, at disse sidste Ord neppe bør troes efter Bogstaven, at under alle Omstændigheder en så højtidelig Erklæring ikke kan være bleven afkrævet Håkon Jonssøn, uden fordi de, der krævede det, vidste, at der var et Parti, som så i ham det rette eller bedste Kongsemne, og fordi de frygtede, at det kunde bli Alvor med hans Kandidatur til Thronen, såfremt der ikke blev lagt et Bånd på ham, enten nu dette skete ved Tvang eller ved gode Løfter. Et andet, mere utvetydigt Vidnesbyrd i samme Retning afgir de Islandske Annalers Omtale af Erik af Pomerns Hylding som norsk Konge. »På Ørething, heder det, toges til Konge over hele Norge en Mand ved Navn Erik, Barn af Alder; Håkon Jonssøn gav ham Kongenavn og døde kort efter; han sagdes at være en Systersøn af Dronning Margrethe og at ha sin Fædreneæt i Tydskland. Alle Nordmænd tyktes ilde om denne Forandring og allermest i Skatlandene«. Dette Vidnesbyrd kan synes at være såmeget sterkere, fordi de islandske Annaler i Regelen er så ordknappe og indskrænker sig til en tør Opregning af Begivenhederne. Men man legge nu tillige Merke til, hvor liden Greje Annalisten viser sig at ha på de ved Thronfølgerspørsmålet afgjørende Forhold. Han udtrykker sig, som om Erik af Pomerns Frændskab med Dronning Margrethe var en tvilsom Ting, og som om det var fra hende, at Kongearvetallet skulde regnes. Det indsees heraf, at hans Ord neppe kan gjelde som Vidnesbyrd om en virkelig Opinion, der gik ud på, at Thronfølgerspørsmålet burde ha været afgjort på en anden Måde, men alene som Gjenklang at en uklar og ubestemt, i sig selv lidet betydende Misstemning inden de Kredse af Folket, hvor man fulgte Begivenhederne på et så fjernt Hold, at alskens løse Rygter kunde finde Indgang. Hvad Håkon Jonssøns Erklæring angår, da er der vist ingen Grund til at tvile på, at den har været aldeles overensstemmende med Sandheden, forsåvidt den går ud på, at det har været langt fra hans Tanke at bli Konge i Norge. Han har udentvil, ligesom de fleste øvrige Medlemmer af den både åndig og physisk henvisnende Kreds af Storætter, hvortil han hørte, været en fredelig Mand, optat af Omsorgen for sin private Velfærd og fri for alle Anfegtelser af politisk Ærgjerrighed[51]. Ligeså vist synes det at være, at hans Erklæring har stemt overens med de virkelige Forhold, forsåvidt den udtaler, at han ikke havde nogen Ret eller Adkomst til Norges Rige[52]. Efter alt, hvad vi nu ved, må vi tro, at Erik af Pomern virkelig har været, som det siges i det af Rigsmødet den 16de Februar 1388 udstedte Brev, nærmeste Arving til Riget efter Kong Olav, forsåvidt man vilde sætte Meklenburgerne Kong Albrecht og Hertug Albrecht ud af Betragtning, — noget, hvortil man, som før nævnt, har havt gode, ja vel endog — kunde det siges — tvingende Grunde.

Det har været fremhævet, at adskillige af de geistlige og verdslige Stormænd, der deltog i Rigsmøderne 1388 og 1389, sees at være bleven betænkt af Dronning Margrethe med Embeder, Gaver eller Forleninger, hvilket måske var et Middel, hvorved hun gjorde dem såmeget villigere til at imødekomme hendes Ønsker i Hensyn på Rigsstyrelsen og Thronsukcessionen[53]. Det har været fremhævet, at mange af Rådsmedlemmerne på denne Tid synes at ha været unge Mænd, der var kommet ind i Rådet under Dronning Margrethe’s Formynderstyrelse og vistnok skyldte hende sin Ophøjelse[54]. Man har vist også god Grund til at tro, at Rådet i 1388 og 1389 var svagere sammensat og mindre skikket til at hævde Norges Ret og Værdighed, end det havde været forud, og at der blandt dets aktive Medlemmer under Krisen efter Kong Olav’s Død ikke fandtes nogen, der kunde optræde med den Autoritet som en Erling Vidkunnssøn eller Agmund Finnssøn eller Hafthorssønnerne[55]. Men det kan neppe siges, at denne Nedgang af Landets dets repræsentative Mænd kommer tilsyne på nogen sær iøjnefaldende Måde gjennem de på Rigsmøderne i 1388 og 1389 tagne Beslutninger. Der er i disse Beslutninger intet i den Grad stridende mod hævdet Ret og Retsopfatning, intet i den Forstand nyt eller afvigende fra Nordmændenes tidligere Holdning, at det skulde kunne opfattes som Vidnesbyrd, enten om at der var indtrådt et Omslag i de ledende Mænds Tænkemåde, eller om at Kraften til at hævde det engang indtagne Standpunkt nu slog fejl. Man vedblev jo at følge den engang fastslåede Arvegangsorden, så godt som Omstændighederne vilde tillade det, og handlede derved i Overensstemmelse med Traditionen og med Folkets og Forfatningens Ånd, hvor misligt end det Resultat i sig selv kunde være, hvortil man kom ad denne Vej. Hvad der skete i 1388 og 1389, var ikke nogen »indgribende Forandring i Norges Statsforhold«[56], ikke noget Brud med den hævdede Tingenes Orden, ikke noget Omslag eller noget Fald, men en fortsat Gliden nedover på det samme Skråplan, hvorpå man allerede længe forud var kommet ind, — en Gliden nedover, hvorved Forfatningens Grundprincip efterhåden tabte sin oprindelige Mening, og hvorved Folket blev stadig mere og mere tjernet fra de Kilder, hvoraf dets politiske Liv skulde hente Næring.

Ved Kronens Overgang fra Sverre’s til Folkungernes Æt var man allerede gledet et Stykke bort fra den Grund, i hvilken Princippet om Kongedømets Arvelighed havde sin Rod, og hvortil det måtte vedbli at være knyttet for at vedbli at være en levende Kraft. I 1389 gled man et Stykke længere bort; Kronen gik over til en ukjendt Mand, hvis Frændskabsforhold til den gamle Kongeæt var så fjernt, at det krævede et helt Studium at få Greje derpå. Ved at »granske i Lovbøgerne« kunde man vel komme efter, at han var den nærmeste Arving til Thronen; men hans Arveret måtte dog altid fremstille sig som et blot juridisk Krav; den kunde bli Gjenstand for Respekt, men nogen sterkere eller dybere Følelse kunde ikke knytte sig dertil.

Ved Princippet om Kronens ubetingede Arvelighed var Norge to Gange forud blevet draget ind i Unionen med de andre skandinaviske Riger, som havde vist sig at være skadelige for Riget, og som man havde arbejdet på at komme løs fra. Da Erik af Pomern blev antat og hyldet som Norges Konge, måtte man kunne skjønne, at dette var det indledende Skridt til at drage Riget ind i en ny Union, endnu mere omfattende end nogen af de forrige og følgelig endnu mindre forenelig med Norges Interesser. På denne Tid var Kong Albrecht allerede slagen og i Fangenskab; Størsteparten af Sverige havde underkastet sig Dronning Margrethe, og de svenske Stormænd havde lovet og tilsagt hende at ville erkjende og beholde som sin retmæssige Konge den, hun vilde ha dertil, enten mens hun levede eller etter hendes Død; af de danske Stormænd havde hun Året forud modtat et lignende Tilsagn, og i begge Riger var hun erkjendt som den fuldmegtige Frue og rette Husbonde, i hvis Hånd Styrelsen blev lagt. Derom kunde der ikke være Tvil, og det måtte Nordmændene kunne vide, da de hyldede Erik af Pomern som sin Konge på Ørething, at det var ham, hvem hans Fostermoder og Formynderske havde udseet til også at bli Sveriges og Danmarks Konge. Men at denne Udsigt skulde ha tiltalt dem og været en Anbefaling i deres Øjne, er ikke troligt. Man kunde forestille sig, at de norske Stormænd nu havde mindre mod en Union end tidligere, efterat Erfaringen havde vist dem, at de såmeget friere kunde misbruge eller udnytte sine Forleninger i egen Interesse, når Kongen var borte fra Landet. Men Retsordenen i Norge var dog i det hele altfor fast grundet til, at dette Motiv kan ha havt en sådan Vægt for dem som for deres svenske og danske Standsfæller. Under alle Omstændigheder er det klart, at det ikke på nogen Måde har øvet den bestemmende Indflydelse. Man har i 1389 som i 1380 og 1319 gået ud fra, at den lovlige Arvegangsorden måtte følges, hvor den så bar hen. Om Arvingen til Norge allerede forud var Konge over et andet Rige eller havde den bedste Udsigt til at bli det: det fik ikke hjælpe; derved kunde hans Ret ikke forspildes. En og anden har måske, fra et rent Egennyttens Standpunkt, fundet en Forening med et andet Rige ønskelig; de fleste har vistnok i 1389, som i 1319 og senere, ment, at det vilde ha været bedst, om Norge kunde beholde sin Konge for sig selv; men forsåvidt har udentvil alle været enige, at Unionen har stået for dem som det tilfældige, underordnede, medens det væsentlige var Opretholdelsen af Forfatningens Grundprincip: Kongedømets strenge Arvelighed.

Dette har man Grund til at slutte, ikke blot af de norske Stormænds tidligere, men også af deres senere Optræden, særlig deres Forhold ligeoverfor det Forsøg, som blev gjort i 1397, ved Mødet i Kalmar i Anledning af Erik af Pomerns Kroning, på at gi Foreningen mellem de tre Riger en mere fast, af hvert enkelt Riges særskilte Forfatningsregler uafhængig Karakter. For det første er det påfaldende, at ingen af de norske Biskopper, ikke engang Erkebiskoppen Vinalde, Dronning Margrethe’s gode Ven og Hjælper, indfandt sig ved denne Leilighed, medens alle svenske Biskopper og alle danske på en nær var tilstede. Tilfældigt kan dette neppe ha været, ved en så enestående højtidelig Lejlighed som denne, og den rimeligste Forklaring af de norske Biskoppers Udeblivelse tør måske være den, at de har været forud underrettede om, at Rigsforsamlingen i Kalmar ikke blot var indkaldt i Anledning af Kong Eriks Kroning, men at der tillige vilde bli forhandlet om Istandbringelse af en Unionsakt, og at de ikke har villet delta i denne Forhandling, fordi de forudså, at Unionsakten vilde komme til at opta Bestemmelser, der var stridende mod Princippet om det norske Kongedømes Arvelighed[57]. Det er bekjendt, at en virkelig retsgyldig Unionsakt eller lovlig erkjendt Fællesforfatning for de tre forenede Riger ikke kom istand. Der blev forhandlet om en sådan, og et Udkast eller et Forslag til en sådan, affattet af en blandt de tilstedeværende geistlige og verdslige Herrer valgt Kommitté, er bleven bevaret til vor Tid. Forslaget indeholder 13 Artikler; den sidste af disse går ud på, at der, »til større Sikkerhed for, at alle disse Stykker evindeligt og ubrødeligt overholdes«, skulde udferdiges enslydende Gjenparter deraf på Pergament, to for hvert Rige, hvilke skulde besegles med Kongens, Dronningens, Rigernes Råds og Kjøbstædernes Segl. Den her foreskrevne Publikation og højtidelige Stadfæstelse fandt imidlertid ikke Sted; Unionstraktaten af 1397 blev aldrig mere end et blot Udkast eller et Forslag, der henlagdes, så det ikke engang synes at ha været kjendt af Samtiden (udenfor en snæver Kreds), endsige at det skulde ha været erkjendt som gyldig og bindende Lov. Man har, til Forklaring heraf, fremhævet, at Udkastet, der fastsætter, at Kongen over de tre Riger herefter skal vælges, at hvert Rige skal bli ved sin egen Lov, og at »ingen Lov eller Ret skal drages fra det ene Rige ind i det andet«, ikke kan ha tilfredsstillet Dronning Margrethe, hvis politiske Program var et helt uafhængigt Kongedøme og en nærmere Sammenslutning af Rigerne, og at hun derfor ikke har brudt sig om at få det ophøjet til Lov[58]. Men man har tillige, og vistnok også med Rette, gjort opmerksom på, at selve den ydre Beskaffenhed af det Papirsdokument, hvorpå Forslaget eller Udkastet til en Unionsakt af 1397 er optegnet, og som er bleven bevaret til vor Tid, gir Vink om en anden Grund til, at Forslaget fik en slig Skjæbne. Dokumentet nævner tilslut 17 af de i Kalmar tilstedeværende Herrer, nemlig 7 svenske, 6 danske og 4 Nordmænd, som dem, af hvem det er bleven beseglet, til Sikkerhed for »at alle disse Stykker er således aftalte og skal således fulddrages og fuldkommes, som forskrevet står«. Men nu viser det sig, at ikke flere end ti af de sytten, blandt dem alle de 7 svenske, 3 af de danske, men ikke en eneste af Nordmændene har trykt sine Segl under. I den Omstændighed, at bare Halvparten af de danske Medlemmer af Udvalget har deltat i Beseglingen, kan der ikke legges nogen Betydning; det hele var jo kun et Udkast eller et Forslag, om hvilket man forudsatte, at det skulde bli udferdiget i Gjenparter på Pergament, for hvert af de 3 Riger, forsynet med Kongens, Dronningens, Rigsrådenes og Kjøbstædernes Segl; man kunde følgelig mene, at det var tilstrækkeligt, at hvert Rige var repræsenteret blandt Forslagets Udstedere, medens der ikke blev lagt nogen Vægt på, at der var lige mange Repræsentanter for hvert, eller at alle de, som havde deltat i Forhandlingen om Forslaget, også deltog i dets endelige Udfærdigelse. Men, at et af Rigerne var aldeles urepræsenteret, måtte dog synes en væsentlig Mangel endog ved et blot Forslag eller Udkast som dette. Når ingen af de tilstedeværende norske Herrer har deltat i Dokumentets Besegling, ligger det altså nær at se deri et Vidnesbyrd om, at der er bleven rejst Opposition fra norsk Side mod den foreslåede Ordning af Unionsforholdene, særlig i Hensyn på Valget af den fælles Konge. Norges ledende Mænd har endnu i 1397 indtat det samme Standpunkt som i 1319: de vilde nok finde sig i Unionen som en faktisk Følge af, at deres Arvekonge tillige blev Konge over et andet Rige; men de vilde ikke ha den slået fast som noget varigt eller opfattet som noget ved og for sig selv bestående; de vilde ikke af Hensyn til den ændre Rigets Forfatning eller opgi noget af det norske Kongedømes Arvelighed. Og at dette Standpunkt blev gjort gjeldende allerede ved Affattelsen af det første Udkast eller Forslag til en Fællesforfatning for Rigerne. må ha været en medvirkende Grund til, at Tanken om at istandbringe en sådan blev opgit. Man har indset, at den var upraktisk, ugjennemførlig, og at det vilde være forstandigst at overlade til Tiden og Sedvanen at udviske Modsætninger, der ikke kunde forliges ved nogen ligefrem Overenskomst[59]. Norge vedblev at være og at gjelde for et afgjort Arverige, medens Sverige og Danmark vedblev at være og at gjelde for ligeså afgjorte Valgriger[60]. Unionen mellem de tre Riger under Erik af Pomern vedblev altså i det udvortes at ha den samme rent personlige, rent tilfældige Karakter, som Unionen mellem Norge og Danmark under Olav Håkonssøn og Unionen mellem Norge og Sverige under Magnus Erikssøn havde havt.

I Virkeligheden var der jo dog en Forskjel. Den nye Union havde ikke blot et videre Omfang, men også et dybere Indhold. Den var fremfor de tidligere Unioner noget andet og mere end et Værk af tilfældige Omstændigheder. Den havde været forud planlagt og tilstræbt, og den blev, da den var kommet istand, Udgangspunkt for en bestemt Politik, der la an på at få den udvidet og befæstet. Denne Politik udgik for det første fra Kongedømet; men ved Siden af Kongedømet stod andre Magter, der havde hjulpet til at bringe Unionen istand, og som stod færdig til at udnytte den i sin Interesse. Norges Stilling blev derved såmeget vanskeligere; det blev såmeget nødvendigere, at dets Stormænd var repræsentative i mere end en udvortes Forstand; der stilled es større Krav til deres politiske Initiativ og Interesse; der fordredes et skarpere, mere vedholdende Vagthold om Rigets Selvstændighed, og medens Opgaverne således havde voxet, var Viljen til at indlade sig med dem og Evnen til at løse dem blevet mindre.

Denne Minking af den politiske Kraft hos den norske Stormandsklasse kommer ikke såmeget tilsyne i dens Optræden under Krisen efter Kong Olav’s Død, — Mændene fra 1319 skulde neppe ha redet sig ud af denne på nogen anden eller bedre Måde, — som snarere i dens Forhold senerehen under Dronning Margrethe’s og Kong Erik’s Styrelse.

Norge blev behandlet som Stivbarn i den nye Union, som i de tidligere, — bare i en endnu langt mere fremtrædende Grad. Dronning Margrethe og Kong Erik delte nogenledes sin Tid mellem Danmark og Sverige, og der hengik ialfald neppe noget År, i hvilket ikke Sverige gjestedes enten af den ene eller den anden[61]. Til Norge derimod kom Margrethe ikke mere end to Gange i de sidste 15 År af sit Liv og det endog, som det lader til, på ganske kortvarige Besøg[62], og Erik satte, siden han blev voxen, bare en eneste Gang sin Fod her i Landet, nemlig i Året 1405[63]. Alligevel blev der ikke indsat nogen Rigsembedsmand, udrustet med såmegen Myndighed, at han nogenledes kunde udfylde det store Savn, som ifølge Norges Statsforhold måtte opstå ved det stadige Fravær af Kongemagtens Indehavere. Drotseten Agmund Finnssøn døde i 1388, og siden blev denne Verdighed gjennem en længere Række af År ikke git til nogen. Endog Kantslerembedet viste sig at være uforeneligt med Dronning Margrethe’s og hendes Fostersøns nærsynte Påholdenhed på en Magt, som de ikke kunde bruge og alligevel ikke vilde gi slip på. Den i 1380 beskikkede Kantsler Hr. Henrik Henrikssøn døde i 1388 eller i Begyndelsen af det næste År[64]. Efter ham blev, udentvil samtidig med Erik af Pomerns Hylding som norsk Konge, Hr. Arne Sigurdssøn indsat som Provst ved Mariekirken og Norges Kantsler og Seglbevarer[65]. Han døde i 1405, men synes allerede i 1398 at ha fratrådt Kantslerstillingen, og siden nævnes ingen norsk Kantsler, sålænge Dronning Margrethe var i Live[66]. Ligesom Magnus Erikssøn havde ført det norske Rigssegl til Sverige, således førte Margrethe det til Danmark, og holdt så fast på det, at hun ikke engang lod Erik af Pomern få det med sig på den eneste Reise til Norge, som han foretog efterat være bleven voxen Mand[67]. Ulemperne ved en sådan Tingenes Orden må ha været ligeså følelige i Margrethe’s Tid, som de havde været i Magnus’s. Dengang fandt gjentagne Rejsninger Sted blandt de norske Stormænd, hvorved Kong Magnus blev tvungen til at imødekomme Norges Behov af en mere selvstændig Styrelse. Vi finder i Kilderne Spor af, at der også i Dronning Margrethe’s Tid har rådet Misnøje blandt Nordmændene over, at Rigsseglet var bleven ført ud af Landet, og at den indre Styrelse savnede de nødvendige Organer for at kunne virke nogenledes regelmæssigt og kraftigt[68]. Men Misnøjet kom nu ikke længer til noget alvorligt Udbrud; der skete intet Skridt for at fremtvinge en anden Tingenes Orden, Stormændenes Vilje eller Evne til at overta en ledende politisk Rolle må ha været ringere nu, end den var under den første Union. De har følt sig for svage til at turde indlade sig på en Opposition af en sådan Art som den, deres Forgjængere havde våget ligeoverfor Magnus Erikssøn, eller de har i endnu højere Grad end disse været bare optat af sine Privatinteresser og måske brudt sig såmeget mindre om at bringe Liv og Orden ind i Styrelsen, fordi de fandt personlig sin Regning ved den slappe Kontrol, som måtte være en Følge af, at Landet ikke inden sine Grændser havde nogen virksom Centralautoritet. I ethvert Fald må deres Passivitet opfattes som et Vidnesbyrd om Tilbagegang inden den Samfundsklasse, hvortil de hørte. Et opadstræbende Aristokrati vilde ikke ha været så blind for Nytten eller Nødvendigheden af at vinde politisk Indflydelse for at kunne hæve sig i andre Henseender; det vilde ha prøvet på at udfylde den Plads, som Kongedømet lod stå åben, om ikke for Folkets eller Landets Skyld, så for sin egen; det vilde ha havt mere af Magtbegjærets Instinkter, og dets Egennytte vilde derfor ha været mindre kortsynet.

Erik af Pomern vedblev, også efterat han var blevet den enerådende, at følge den af Fostermoderen indslagne Vej i Hensyn på Norges Styrelse som i andre Henseender. Vel fik Norge nu igjen sin egen Kantsler, idet Rigsseglet blev givet til Biskop Jakob af Oslo og efter hans Død til hans Eftermand på Oslo Biskopstol, Biskop Jon[69]. Men for det første var begge disse danske Mænd, der neppe kunde siges at repræsentere det norske Rigsråd i mere end en rent udvortes Forstand, og dernæst synes der kan at ha været levnet dem en overmåde snæver Virkekreds, idet Kongen forbeholdt sig at afgjøre alle mere vigtige norske Sager selv med Råd og Hjælp af den danske Kantsler eller andre Medlemmer af det danske Rigsråd, der traf til at være i hans Nærhed[70]. Til det norske Rigsråd hører man lidet eller intet; det blev vistnok yderst sjelden samlet og øvede vistnok endnu sjeldnere nogen virkelig Indflydelse. Norge vedblev at styres udenfra, hvilket i Regelen synes at ha været det samme, som at det slet ikke blev styret. Det vedblev at savne en Centralautoritet, der kunde øve en nogenledes virksom Kontrol med Lensherrer og Fogder, hvilket var såmeget værre, fordi der i disses Række blev indtrængt flere og flere Udlændinger, Danske eller Tydske, som var opdraget i Bondetyranniets Sedvaner og savnede tilbørlig Kjendskab til eller tilbørlig Respekt for Lands Lov og Ret. Og så kom da hertil den langvarige og ulykkelige Krig, hvori Rigerne blev indviklet, og som satte Folkenes Tålmodighed på en så hård Prøve ved hyppige Udskrivninger og stadig fornyede Skattepålæg.

Disse Forhold — de forøgede offentlige Byrder, der var en Følge af Krigen, og de fremmede Fogders Tyranni — fremkaldte tilsidst inden det svenske Folk en almindelig Rejsning, der blev et Vendepunkt i Sveriges, Unionens og Kong Eriks Historie. Det er lidet troligt, at Norge skulde ha sluppet lettere end Sverige i Hensyn på Skatter eller militær Udskrivning. Mere Grund turde der da være til at formode, at Sverige i højere Grad har været plaget med danske og tydske Fogder end Norge[71]. Dog ser man, at der også her i Landet fandtes adskillige af denne Sort under Erik af Pomerns Styrelse, og at de også her tillod sig en lignende Adfærd som den, hvorover der blev klaget i Sverige. Og hvis den svenske Bonde på denne Tid var uvant til at bære tunge Byrder for det Offentlige og utålsom ligeoverfor Overgreb og Undertrykkelse, så gjaldt det samme udentvil i ligeså høj og måske endnu højere Grad om den norske Bonde. Den rådende Stemning i Norge var vistnok mere loyal, mere strengt monarkisk end Stemningen i Sverige. De norske Bønder nærede udentvil, som Folket i det hele, en dyb Ærbødighed for Kongedømet og Kongens Person. Men det hørte neppe efter deres Begreb til Kongens Ret, at han skulde kunne vilkårlig pålegge nye Skatter, hvilket jo heller ikke stemte med Norges gamle Forfatning, endnu mindre at hans Ombudsmænd skulde kunne sætte sig udover Lov eller hævdede Sedvaner. Man finder da også Spor af, at de nye Påleg og de fremmede Fogders uvante Hensynsløshed har fremkaldt Uro og voldsomme Optrin hos den norske Almue, længe før den almindelige Rejsning i Sverige var begyndt.

En Herman Molteke, af meklenburgsk Æt, havde fået en Forlening i Borgesyssel og bar sig her ad på en Måde, der stemte bedre overens med meklenburgske end med norske Sedvaner. Man har et Par Breve fra Bønderne i hans Len til Kongen af 1424, hvori de klager over, at han »red hjem til dem med Flok og gjestede dem med Overvold, så de måtte intet råde, bød med sig, hvem han vilde, og drog ej af Gårde, før han selv vilde, — hvad ingen Foged før ham havde gjort«. Han havde ydermere sat Folk fast og ført dem ud af Lenet eller taget deres Gods fra dem, uden Lov og Dom. »Vi fattige Mænd,« heder det tilsidst, »ræddedes da for, at han kunde gjøre sligt med flere, og derefter gik vi sammen og kjørte ham ud af Lenet«. Han kom dog snart igjen efterat ha git Bønderne gode Løfter; men han holdt ikke sine Løfter, og allerede Året efter indsendte Bønderne et nyt Klagebrev over ham til Kong Erik, hvori de truede med at forlade sine Gårde, såfremt ikke Kongen vilde gi dem en anden Foged[72]. — I et til Konge og Dronning rettet Brev af 12te August 1424 klager Bønderne i Tunsbergs Len over, at det »hestalop« (ↄ: Hestefodring), som de fra først af godvillig har påtat sig, det kræver Fogden nu som en vis Skat. Men før vil de gi over både sit Fæderne og Møderne og fly Lenet, end de vil finde sig heri og ta oftere mod disse Heste. Ligeledes klager de over, at de må gi »Våbenvite« (ↄ: Bod for Mangel af de lovbestemte Våben) År efter År, uden at der blir spurgt efter, om de har sine Våben i Orden eller ikke. Brevet slutter således: »Nu skyder vi vor Sag under Eders Nåde og Norges Lovbog og de Retterbøter, som de hellige Konger Magnus og Håkon har undt os. Det første Gud vil, at vor nådige Konge eller vor nådige Dronning kommer til Norge, vil vi gjerne yde dem al kongelig Ret efter hvad Norges Lovbog og Retterbøter udviser og efter vor fattige Magt«[73]. — Fra samme År har man et af 12 Bønder i Lier udstedt Vidnesbyrd om, at Almuen sammesteds havde været samlet på et almindeligt Thing, hvor den, efterat ha hørt oplæse et Brev fra Dronning Philippa, havde svaret, at den gjerne vilde gjøre, hvad der var Konge og Dronning behageligt i Hensyn på Høstleding og Vårleding og andre Stykker, som den burde at gjøre sin rette Herre og Høvding efter hvad der findes i Norges Lovbog, under hvilken den skjød sig ind, og at den iøvrigt ikke havde noget Klagemål at føre over nogen Mand og ikke havde lidt nogen Uret af nogen[74]. Allerede den Omstændighed, at man har fundet det nødvendigt at indhente en sådan Erklæring, tyder på, at der må ha rådet Uro, og, om end Erklæringen går ud på, at Bønderne ikke havde noget at klage over, gir den dog tillige at forstå, at man ikke har været så aldeles enig om, hvad Bønderne var pligtig at yde sin »rette Herre og Høvding«[75].

Det forløber nu dernæst en Del År, i hvilke man ikke sporer Tegn til Uro eller Misnøje. Men så bryder det løs i 1436 med et ligefremt Oprør, — det første i Norge siden Magnus Erikssøns Dage, næsten hundred År tilbage i Tiden. Et Par År forud var det brudt løs i Sverige, og det kan neppe være tvilsomt, at det svenske Exempel har virket smittende og opmuntrende i Norge[76]. Den norske Rejsning stemmer i mangt og meget overens med den svenske. Ligesom denne var den først og fremst rettet mod de udenlandske Fogder eller Lensherrer, og, ligesom denne, udgik den væsentlig fra Almuen, medens Stormandsklassen fordetmeste holdt sig udenfor eller endog stillede sig ligefrem mod den og synes at ha betragtet den med Uvilje eller Frygt. Rejsningen i Sverige havde en så rivende Fremgang, at dens Leder, Engelbrekt Engelbrektssøn, i Løbet af få Måneder blev Herre over sågodtsom det hele Land. Men også den norske Rejsning synes at ha begyndt under nokså lovende Auspicier. Den udbredte sig over en stor Del af det søndenfjeldske Norge: Viken (Båhuslen), Borgesyssel, Solør, Romerike, Oslohered, Vestfold, Skienssyssel, og det fremgår af Vilkårene for en Våbenstilstand, som blev afsluttet den 24de Juni 1436 mellem endel Medlemmer af Rigsrådet på den ene Side og Bøndernes Høvding, Amund Sigurdssøn, — en Mand af adelig Byrd, ligesom Engelbrekt Engelbrektssøn, — på den anden, at dennes Parti i Øjeblikket har været det sterkeste[77]. Men Bladet vendte sig snart; Bevægelsen blandt Bønderne døde hen, og så nær de to Rejsninger — den norske og den svenske — synes at stemme overens i Hensyn på Oprindelse og første Fremgang, — så modsat forholder de sig til hinanden i Hensyn på historisk Rækkevidde og politiske Konsekventser. Den svenske voxte til en sand Nationalbevægelse og dannede et afgjørende Skifte i Folkets Historie; den norske blev en blot og bar Episode uden noget varigt eller væsentligt Resultat. Grunden til denne Modsætning kan ikke søges deri, at den svenske Almue skulde ha stået på et højere Standpunkt end den norske, så at den var mere politisk eller patriotisk vågen. I så Henseende var Vilkårene udentvil omtrent de samme i begge Lande. Hvad der fra først af satte Almuen i Bevægelse var i Sverige som i Norge de rent private Kjæremål: umilde Fogder og uvante Skattebyrder. Da Dalkarlerne drog mod Stockholm under Engelbrekt Engelbrektsøns Førelse, var deres Løsen ikke Sveriges Ære og Selvstændighed, men Tilbageførelsen af Tilstanden under den hellige Erik, da der endnu ikke fandtes Skatter, Udredsler eller Told[78]. Det er vel så, at Respekten for den kongelige Odelsret til Riget la et Bånd på de norske Bønder, der var ukjendt i Sverige, så det måtte være vanskeligere at sætte Fart i dem end i deres svenske Standsfæller og næsten ugjørligt at dra dem med på så radikale Skridt, som dem Engelbrekt Engelbrektssøn foretog, da han t. Ex. i Spidsen for en Hær af 1,000 Bønder tvang det svenske Rigsråd til at opsige Kong Erik Huldskab og Troskab. Men Hovedsagen, — Hovedgrunden til, at den norske Bevægelse døde bort uden Resultat, medens den svenske fortsatte sig og voxte og førte Folk og Stat ind på helt nye Udviklingsbaner, — var dog den, at der i Sverige fandtes et opadstræbende Aristokrati, medens det norske Aristokrati var og længe havde været på Tilbagetog i politisk som i andre Henseender.

De svenske Stormænd viste sig, som nævnt, i Begyndelsen alt andet end velvillig stemt ligeoverfor den under Engelbrekt Engelbrektssøns Ledelse stedfundne Almuerejsning. Deres Forhold til Almuen var ikke bedre, end at de ikke uden Frygt og Uvilje kunde se den røre på sig, selv om dens Rejsning gjaldt de fremmede Fogder, der måtte være også dem en Torn i Øjnene. Først, da Rejsningen havde nået sit oprindelige Mål, idet de fremmede Fogder fordetmeste var bleven jaget bort, stillede Stormændene sig i Spidsen for den. Deres Tilslutning var både sen og halvvejs nødtvungen eller motiveret ved rent personlige Hensyn. Alligevel var det dog ved dem og deres Tilslutning, at Bevægelsen blev løftet op på det højere Niveau, hvor den først kunde bli banebrydende for Folkets og Statens Udvikling. Stormændene lededes fordetmeste af egennyttige Bevæggrunde. Deres Tanke gik først og fremst ud på at få Tag i eller at sikkre sig Besiddelsen af de mange indbringende Poster, som var bleven ledig efter de fordrevne fremmede Fogder og Slotsherrer. Men de måtte indse, at Vilkåret herfor var, at den unionelle Statsret blev anderledes ordnet, end den hidtil havde været, — at den styrende Myndighed blev overført på en varig Måde fra Kongedømet til deres eget Organ, Rigsrådet. Idet de stillede sig i Spidsen for den blandt Almuen begyndte Rejsning, søgte de altså at udnytte den til Fordel for dette Mål og gav den derved et bestemt politisk Sigte. Den nationale Fane blev stukket op: Rigsrådet repræsenterede jo det enkelte Riges Selvstændighed ligeoverfor det fælles Kongedøme; de almene politiske Interesser stilledes i Forgrunden istedetfor de partikulære og økonomiske; Løsenet blev Sveriges Ære og Selvstændighed istedetfor Frigjørelsen fra uvante Skatter og tyranniske Fogder. Dermed var Bevægelsen ført ind i et Spor, hvor den kunde få varige Følger, og dermed var det store Skifte i Sveriges og Unionens Historie bleven indledet. Stormændene viste, da de først havde bekvemmet sig til at gå med på den af Almuen begyndte Rejsning, at de forstod meget godt at exploitere den til egen Fordel. Det lå ikke i deres Interesse at opløse Unionen, men bare at få den omdannet og lagt på en ny Basis. Dette skete da også ved den mellem det danske og svenske Rigsråd i 1438 afsluttede Fornyelse af den »evige Forening« mellem Rigerne og ved Kristoffer af Bayerns Valg til Sveriges Konge i 1440 — efterat han først var blevet Danmarks — på sådanne Vilkår, at den egentlig styrende Myndighed gik over til Rigsrådet, der fik Ret til at supplere sig selv og til at bortgi alle Len og Slotte. Det var, som før fremhævet, den aristokratiske Union, der afløste den monarkiske; det svenske og danske Aristokrati forbandt sig med det klart udtalte Mål for Øje, at hvert skulde styre sit Rige under en fælles Skyggekonges Præsidium.

Man skulde tro, at den Lejlighed, som i disse År blev budt de norske Stormænd til at tjene sig politisk op, ikke kan ha været såmeget mindre gunstig end den, der blev bndt de svenske. De ydre Omstændigheder var i begge Lande i Hovedsagen de samme: hos Folket et uroligt gjærende Misnøje, medens Kongedømet var aldeles lamslået ved at repræsenteres af en Person, hvem Modgangen synes at ha berøvet enhver Handlekraft. Det måtte ha kunnet lykkes de norske Stormænd, såfremt det ikke aldeles havde skortet dem på politisk Foretagsomhed og Ærgjerrighed, at opnå ved Hjælp af disse Omstændigheder lignende Fordele som dem, deres Standsfæller i Sverige opnåede. De kunde, om de ikke ligefrem vilde stille sig i Spidsen for Almuerejsningen, alligevel ha udnyttet, denne på en sådan Måde, at Magten til at uddele Len og Embeder og overhovedet Landets Styrelse var kommet i deres, d. v. s. Rigsrådets, Hånd. Men de synes at ha været altfor loyale til, at noget sligt kunde falde dem ind. Vistnok blev det ved den mellem de oprørske Bønder under Amund Sigurdssøn og Rigsrådsmedlemmerne afsluttede endelige Overenskomst af 18de Februar 1437[79] fastsat, at Rådet skulde skrive til Kongen med Bøn om, at han herefter ikke måtte ansætte Udlændinger som Embedsmænd, at Norge måtte få sin egen Drotsete og stadig Mynt, og at Rigsseglet atter måtte komme tilbage, så at Norges Mænd ikke mere skulde trænges til at løbe udenrigs efter det, hvilket havde været til stor Skade og Tyngsel for Land og Rige. Men der blev ikke sørget for at gi disse Bønner det rette Eftertryk. Det varede to År, før Norge fik en egen Drotsete, og det er sandsynligt, at Kravene om, at det norske Rigssegl måtte komme tilbage, og at ingen Udlænding måtte få Len eller Embede i Norge, enten slet ikke eller ialfald kun på en ufuldkommen Måde er bleven opfyldt[80]. Alligevel rørte Stormændene ikke yderligere på sig, skjønt det først og fremst måtte ligge i deres Interesse, at disse Krav blev opfyldt. Gjæringen hos Almuen vedblev; i 1438 fandt en ny Rejsning Sted i det søndenfjeldske Norge; men det gjaldt om denne i endnu højere Grad end om den forrige, at den ikke fandt nogen Støtte eller Ledelse blandt Stormændene, så den i endnu højere Grad blev et blot og bart Opløb, og der var endnu mindre ved denne end ved den forrige Rejsning nogen Tale eller Tanke om en Exploitering i politiske Øjemed.

Erik af Pomern overlod Norge til sig selv; Tøjlerne gled ham af Hånden her som andetsteds; men det var her ingen, som tog dem op. Kongedømet ophørte for en Stund at existere i Norge som i Danmark og Sverige; i Danmark og Sverige skyndte Rigsrådet sig med at indta den ledige Plads; i Norge blev den stående tom. Erik af Pomerns Flugt fra sine Riger og Opgivelse af den Sag, han havde arbejdet for under sin Regjering: — et uafhængigt, arveligt Kongedøme som Unionens Midtpunkt, — var en Sejr for de danske og svenske Stormænd, i hvis politiske Tradition det stod som en Hovedgrundsætning, at Tronen skulde besættes ved Valg, ikke ved Arv, og som nu fik en bekvem Lejlighed til at hævde denne Grundsætning og bygge Unionen på den som Basis. For Nordmændene derimod, som havde knyttet sin Skjæbne så fast til Arveprincippet, var det et Nederlag, — en Ulykke, der førte deres Stat ind i endnu ugrejere og vanskeligere Forhold end forud og påla dem Opgaver, som de var aldeles uvant og uskikket til at løse.

Der existerer, som bekjendt, et i 1436 udarbejdet Udkast til en ny Unionsakt, hvorved der drages meget knappe Grændser for det fælles Kongedømes Myndighed og gives meget detaillerede Regler for det fælles Kongevalg. Udkastet melder sig selv som et Værk af en Komittė af to Rådsmedlemmer fra hvert af de tre Riger, — for Norges Vedkommende Erkebiskop Aslak Bolt og Hr. Endride Erlendssøn. løvrigt er de nærmere Omstændigheder ved dets Istandbringelse og senere Skjæbne aldeles ukjendt, og det kan vel være tvilsomt nok, om de norske Komittémedlemmer har ydet det nogen ubetinget Tilslutning, særlig såvidt angår det her så skarpt hævdede Valgprincip. Sikkert er det, at Nordmændene vedblev at holde fast ved det strengt arvelige Kongedøme, og at ydre Omstændigheder måtte ligesom nøde ind på dem Valgretten, som de aldrig tilegnede sig med nogen rigtig Klarhed eller Styrke, og som de aldrig lærte at bruge på en sådan Måde, at de derved hævdede Norges Selvstændighed og Jevnbyrdighed ligeover de to andre skandinaviske Riger.

Erik af Pomern rejste om Høsten 1436 til Gotland, hvor han opholdt sig hele den følgende Vinter, uden at lade høre fra sig, så man i Danmark og Sverige troede ham død. Fra Gotland drog han til Preussen og Pomern for at søge Hjælp mod sine oprørske Undersåtter. Han kom tilbage til Danmark i 1437, men rejste Året efter atter til Gotland, hvor han fra nu af tog sit stadige Ophold. Samme År (1438) i Juli Måned fornyede danske og svenske Rigsråder den »evige Forening« mellem Rigerne, med Reservation af en senere Afgjørelse af Spørsmålet, om hvert af Rigerne skulde vælge sin egen Konge, eller om man skulde la sig nøje med en for dem alle tre. I Juni 1439 sendte det danske Rigsråd Kong Erik et formeligt Opsigelsesbrev, samtidig med at det valgte hans Systersøn Kristoffer af Bayern til Rigsforstander. I September samme År opsa også det svenske Råd Kong Erik Huldskab og Troskab. Ud på Våren det følgende År blev Kristoffer af Bayern valgt til Danmarks Konge. Få Måneder efter (Oktbr. 1440) tilbød det svenske Rigsråd at vælge ham på Vilkår af, at Sveriges Rige »ikke skulde komme i sådan Trældom og Undertrykkelse, som det før havde været«, og i September 1441 blev han kronet i Stockholm som svensk Konge.

Under alt dette holdt Nordmændene fast ved sin gamle Herre med en Troskab, som man måtte finde rørende, såfremt det ikke var klart, at der her ikke kan være Tale om nogen Hengivenhed enten for Kongens Person eller hans Æt, eftersom både den ene og den anden var ukjendt i Norge, men alene om en stiv og blind juridisk Konservatisme. Gang efter Gang sendte det norske Rigsråd Bud og Brevskab til Kong Erik på Gotland med Forestillinger om det norske Folks Troskab og vanskelige Stilling og med Bøn om, at han vilde komme sine tro Undersåtter til Hjælp eller idetringeste tilskrive dem sin Vilje. Erik agtede det ikke engang Umagen værdt at gi noget Svar, endsige at det skulde ha faldt ham ind at følge Opfordringen om at komme til Norge, skjønt Nordmændene viste sin Villighed til at støtte ham i Gjerningen, nemlig ved at foreta til Fordel for ham et krigersk Indfald i Sverige. Han var »en gammel Herre, kjed af denne Verden«, og brød sig mindst af alt om det fattigste af sine Riger, som han altid havde forsømt, og hvor han siden 1405 ikke havde sat sin Fod. Gang efter Gang kom der Opfordringer fra det danske og svenske Rigsråd til det norske om at fornye Unionen mellem Rigerne ved at opsige Erik og anta Kristoffer som Konge; Nordmændene svarte undvigende og søgte at hale Tiden ud, så øjensynlig skadelig end enhver Opsættelse måtte være for Riget. Først da det måtte stå klart for alle og enhver, at ingen Trøst eller Hjælp var at vente enten hos ,Kong Erik eller hos den Mand, som efter det norske Kongearvetal var hans nærmeste Arving, Hertug Bugislav, bekvemmede det norske Rigsråd sig til at slutte sig til det i Danmark og Sverige stedfundne Kongevalg. Man kan altså sige, at Nordmændene ikke svigtede sit Arveprincip, men at Arveprincippet svigtede dem. Om Sommeren 1442 holdtes et Møde af alle tre Rigers Råd i Lødese, hvorhen tillige Repræsentanter for den norske Almue var indkaldt for at gi den påtænkte Valghandling en formelt lovlig Karakter. Her valgtes da Kristoffer af Bayern til Norges Konge, efterat Almuens Repræsentanter havde udstedt en Erklæring om, at de vilde nøjes med, hvad Rigets Råd besluttede både i Hensyn på Kristoffers Antagelse til Norges Konge og i Hensyn på andre Rigets Ærinder, når de kun måtte bli ved Norges Lov og Retterbøter som hidtil[81], — og derefter drog Kongen til Oslo, hvor han blev kronet.

I visse Måder blev dette Thronskifte for Norge en Forandring til det bedre. Kristoffer af Bayern synes at ha indseet det forfejlede ved den af hans Forgjængere drevne Unionspolitik og at ha slået med stor Bestemthed ind på en anden Vej end den, hvorpå disse havde gået frem. Ikke blot overholdt han de Forpligtelser, han havde indgået ligeoverfor Sverige, idet han ikke gjorde noget Forsøg på at indtrænge Udlændinger i svenske Len eller at indskrænke den Selvstændighed, som det svenske Rigsråd havde forbeholdt sig i Hensyn på den indre Styrelse. Men også ligeoverfor Norge iagttog han en lignende Holdning, skjønt han der neppe var bunden ved en ligefrem Valgkapitulation som i Sverige og idetringeste havde meget mindre at frygte, om han overtrådte de ved en sådan indgåede Forpligtelser. Den norske Drotsete nedla vel sit Embede, efterat Kristoffer var bleven hyldet som Konge, men Norge beholdt fremdeles sin egen Kantsler[82], og der er intet Spor af, at Kristoffer har strævet med at holde Rigsrådet udenfor Styrelsen på samme Måde som Dronning Margrethe og Erik af Pomern. Han har havt formegen sund praktisk Sands til det; han har ikke brudt sig om at fastholde en Magt, som han ikke kunde bruge, og han har indseet, at det var til Norges Gagn, uden at indeholde nogen Fare for ham, at dets Styrelse blev mere selvstændig derved, at Rigsrådet tog mere virksom Del i samme. De heldige Følger heraf viser sig på flere Områder, men allermest i den Måde, hvorpå man nu en Tidlang optrådte fra norsk Side ligeoverfor Hanseaterne, — det Forsøg, der blev gjort på at sætte lovlige Skranker for det Bergenske Kontors Handelsherredøme, og som i Begyndelsen havde slig Fremgang, at man må tro, at det ikke vilde ha blevet uden varigt Resultat, såfremt det ikke var bleven afbrudt ved Kong Kristoffers Død og hans Eftermands Uduelighed og æreløse Pligtforglemmelse.

På samme Tid er det dog klart, at Norge i den nye Union mellem Rigerne, der kom istand ved Kristoffers Valg, indtog en endnu skjævere og misligere Stilling, end det havde indtat i den forudgående Union. Denne sidste havde en væsentlig dynastisk Karakter; dens Tyngdepunkt var Kongedømet, der idetringeste i en udvortes Forstand tilhørte Norge ligemeget som de to andre Riger. Den nye Union derimod var væsentlig aristokratisk og havde sit Tyngdepunkt i hvert Riges Rigsråd som Repræsentant for dets Adel. I en Union af denne Karakter måtte Norge med sine få hendøende og lidet betydende Stormandsætter komme til at spille en endog i udvortes Forstand underordnet Rolle. I den eldre Union var Norge kommet ind ved at følge den lovlige Thronsukcessionsorden, d. v. s. overensstemmende med gammel norsk Statsret. Erik af Pomern var bleven hyldet i Norge, før han blev det i Danmark og Sverige. Unionen kom istand således, at Norges Arvekonge fik sig ved Valg overdraget også Danmarks og Sveriges Kroner. Heri lå intet for Norge ydmygende. Tvertom! Norges Arveret var bleven respekteret, fuldt så vel som Danmarks og Sveriges Valgret. Men nu havde det danske og det svenske Rigsråd afsat Erik og indsat som hans Efterfølger ikke den Mand, der efter det norske Kongearvetal var hans nærmeste Arving og erkjendt som sådan af Norges Rigsråd, nemlig hans Brodersøn Hertug Bugislav af Pomern, men hans Systersøn, om hvis Arveret til Norges Throne der ikke kunde være Tale, sålænge Bugislav levede og ikke havde forbrudt sin Ret. Den nye Union var helt og holdent istandbragt ved det for Norges Statsret fremmede Valgprincip. I Formen havde også Nordmændene været med på at vælge den fælles Konge; i Virkeligheden var det de Danske og Svenske, som foretog Valget, medens Nordmændene blev tvungen til at strø Sand på; i Virkeligheden var det den danske og svenske Adel, som dennegang gav Norge en Konge. Det viste sig allerede nu tydeligt nok, at den norske Stats Selvstændighed afhang af Arveprincippet, og at den måtte komme til at drive som et Skib uden Ror for Vind og Våger, når dette svigtede. Valgprincippet var et aristokratisk Forfatningsprincip; det kunde alene hævdes af en Adel, der var tilstrækkelig sterk og tilstrækkelig skarpt adskilt fra det øvrige Folk til at kunne optræde som en selvstændig Korporation med sine særskilte politiske Interesser og Formål for Øje. Og da Norge savnede en sådan, måtte dets Skjæbne i en på Valgprincippet bygget Union bli den: at følge med som et Appendix. Spørsmålet var alene, — eftersom det ikke lod sig tænke, at Danmarks og Sveriges Adel i Længden skulde kunne enes, — hvilket af disse to Riger det skulde komme til at følge. Dette Spørsmål blev på en Måde allerede afgjort ved det næstfølgende Thronskifte.

Fodnoder

1

Se ovenfor S. 29 ff.

2

Se Munch, N. F. H. 2. Afd. I. S. 94.

3

Se 2den Del, S. 382.

4

Aschehoug, Statsforf. i Norge og Danmark, S. 100 — 101.

5

Se ovenfor S. 4.

6

Se 2den Del, S. 338 ff.

7

Se min Hist. Indledning til Grundloven, S. 148—150.

8

Scriptt. RR. DD. V. S. 385

9

»Aqvinus, qvem ferunt divinum fuisse hominem, miro provincialium amore et obseqvio cultum«. Se Munch, N. F. H. 2. Afd. II. S. 118.

10

Se G. Storm, Den hellige Kong Håkon og Folkevisen om hans Død, Norsk hist. Tidsskr. IV. S. 464 ff.

11

Norg. gl. Love, III. S. 45— 46.

12

Dipl. Norv. I. No. 156.

13

Se Munch, N. F. H IV. 2. S. 641.

14

Munch, N. F. H. 2. Afd I. S. 3.

15

Munch, N. F. H. 2. Afd. I. S. 8.

16

Munch, N. F. H. 2. Afd. I. S. 38 — Rb. 31te Aug. 1313.

17

Dipl. Norv. VII. No. 100. Jvfr. Munch, N F. H. 2. Afd. I S. 56—58

18

Munch, N. F. H. 2. Afd. I. S. 126—27.

19

Munch, N. F. H. 2. Afd. I. S. 149.

20

Munch, N. F. H. 2. Afd. I. S. 160 ff.

21

Munch, N. F. H. 2. Afd. I. S. 227—28.

22

Munch, l. c. 2. Afd. I. S. 238—40.

23

l. c. 2. Afd. I. S. 251.

24

N. F. H. 2. Afd. I. S. 253—55.

25

Dipl. Norv. II. No. 258.

26

Munch, N. F. H. 2. Afd. I. S. 293—95.

27

Dipl. Norv. I. No. 290.

28

Munch, N. F. H. 2. Afd. I. S. 515.

29

Munch, l. c. I. S. 518—19.

30

Se ovenfor S. 36—37.

31

Munch, N. F. H. 2. Afd. I. S. 184, 443

32

Munch, l. c. I. S. 441. — De her omtalte Foranstaltninger gjelder vistnok bare Norge; men det kan vel ikke være tvilsomt, at samtidig lignende Skridt har været foretaget også i Sverige. — Jvfr. Munch, l. c. I. S. 474.

33

Munch, N. F. H. 2. Afd. I. S. 612—17.

34

N. F H. 2. Afd. II. S. 131.

35

Munch, l. c. II. S 66.

36

Munch, N. F. H. 2. Afd. II. S. 122—124. Jvfr. Keyser, Kirkehistorie, II. S 398.

37

Munch, l. c. II. S. 138.

38

Keyser, Kirkehist. II. S. 402.

39

Keyser, l. c. II. S. 404—5. Munch. l. c. II. S. 137—38.

40

Se Erslev, Dronning Margrethe, S. 468—69.

41

Jvfr. Munch, N. F. H. 2. Afd. II. S. 286 ff. Keyser, Kirkehist. II S. 413 ff.

42

Munch, N. F. H. 2. Afd. II. S. 288.

43

Norg. gl. Love, III. S. 49.

44

Munch’s Formodning om, at Jon og Sigurd Hafthorssønner var Halvbrødre, at bare Sigurd var Søn af Kongedatteren Agnes, medens Jon var af et eldre Egteskab, at Jon Hafthorssøn ligeledes havde været to Gange gift, at hans anden Hustru Birgitte Knutsdatter var en Datter af Hertug Knut Porse i hans Egteskab med Hertuginde Ingebjørg, Håkon den Femtes Datter, at Jons yngre Søn Håkon var af Egteskabet med Birgitta, medens den eldre Ulv var af hans første Egteskab, og at dette forklarer, at der i 1388 bare var Tale om Håkon Jonsøns, ikke om hans eldre Broder Ulv Jonssøns Arveret til Norges Throne, — har vist sig at være urigtige. Det må ansees for godtgjort, at Jon Hafthorssøns Hustru Birgitta Knutsdatter var en Datter af Lagmanden Knut Magnussøn i Vestergötland; følgelig kan Håkon Jonssøn alene gjennem Faderen ha havt Adkomst til at komme i Betragtning som norsk Thronprætendent, og følgelig har Jon og Sigurd Hafthorssønner været Helbrødre og begge Sønner af Kongedatteren Agnes, hvilket også bestyrkes ved andre Vidnesbyrd. Se G. Storm, Hist. Tidsskr. 2. Rœkke, V. S. 134—139.

45

Trykt bl. a. Dipl. Norv. III. No. 977.

46

Trykt i Paludan-Müller’s Observationes criticœ de foedere inter Daniam, Sveciam etc. S. 105—8.

47

N. F. H. 2. Afd. II. S. 296—97.

48

Dipl. Norv. III. No. 484 (latinsk Gjenpart). Paludan-Müller, Observ. crit. S. 108—110 (norsk Gjenpart).

49

Isl. Annál. S. 332.

50

Dipl. Norv. III. No. 478.

51

Munch, N. F. H. 2. Afd. II. S. 294.

52

Se Anm. ovenfor S. 112.

53

Keyser, Kirkehist. II. S. 422. — Munch, N. F H. 2. Afd. II. S. 299—300, 323—24.

54

Erslev, Dronning Margrethe, S. 154.

55

Agmund Finnssøn døde 14de April 1388, Munch, N. F. H. 2. Afd. II S 285. Sigurd Hafthorssøn antages først at være død 1393. Også hans eldre Broder Jon levede endnu i 1388; men begge Brødre havde da ophørt at ta Del i det offentlige Liv. Munch, l. c. II. 362—63.

56

Keyser, Kirkehist. II. S. 422.

57

Se Rydberg, Sverges Traktater, II. S. 576—78. Jvfr. Erslev, Dronning Margrethe, S. 225.

58

Paludan-Müller, Observ. crit. S. 101 f. Erslev, Dronning Margrethe, S. 232—34, 475—78.

59

Rydberg, Sveriges Traktater, II. S. 567 ff.

60

Styffe, Bidrag etc. II. No. 41. Jvfr. Erslev, Dronning Margrethe, S. 234—35.

61

Erslev, Dronning Margrethe, S. 247—49.

62

Erslev, l. c. S. 482 (Anm. 42).

63

L. Dåe, Hist. Tidsskr. IV. S. 72 Anm. 1.

64

Munch, N. F. H. 2. Afd. II. S. 300—301.

65

Munch, l. c. II. S. 323.

66

Yngvar Nielsen, Det norske Rigsråd, S. 278—79.

67

Erslev, Dronning Margrethe, S. 249.

68

I Dronning Margrethe’s Instruktion for Erik af Pomern på hans norske Rejse i 1405 heder det: »Item vm Northmennenæ wele haue Righens Incigle vpp, som prouesten aff Oslo loffthe,.... tha ma han sighe thøm, at han wil først tale with righens radh vm hwem som han wyl haue ther til oc at han wyl ey før taghe Inciglet vpp« o. s. v. Ny Danske Magaz. VI. S. 253—55.

69

Keyser, Kirkehist. II. S. 456, 463—64.

70

Y. Nielsen, Det norske Rigsråd, S. 282—84.

71

Jvfr. Erslev, Dronning Margrethe, S. 253—54. L. Dåe, Hist. Tidsskr. IV. S. 85.

72

Dipl. Norv. II. No. 680, 681, 683.

73

Dipl. Norv. I. No. 696.

74

Dipl. Norv. II. No. 697.

75

Keyser, Kirkehist. II. S. 500.

76

Keyser, Kirkehist. II. S. 506—7.

77

L. Dåe, Hist. Tidsskr. IV. S. 79.

78

Styffe, Bidrag, II. S. C—CI; jvfr. S. 265—91.

79

Dipl. Norv. II. No. 727.

80

Keyser, Kirkehist. II. S. 512. L. Dåe, Hist. Tidsskr. IV. S. 85.

81

Dipl. Norv. III. No. 771, V. No. 711.

82

Keyser, Kirkehist. II. S. 529.

IV.

Hovedpunkter af Norges politiske Historie 1448—1532.

KRISTOFFER af Bayern døde 6te Januar 1448, uden at efterlade sig Børn. At vende tilbage til Arveprincippet ved Besættelsen af den ledige Throne var ugjørligt. Der fandtes ingen lovlig Arving til Norges Rige, hvorom der kunde bli Tale, eftersom Erik af Pomern og hans Brodersøn noksom havde vist, at de ikke skjøttede om at gjøre sin Arveret gjeldende, og Kong Kristoffers øvrige Slægtninge vistnok var aldeles ukjendt for Nordmændene[1]. Man var altså henvist til et Valg.

Nogen Forpligtelse for de tre Riger til at vælge Konge i Fællesskab existerede ikke. Ved den i 1438 i Kalmar afsluttede Overenskomst mellem det danske og svenske Rigsråd var det, som før nævnt, udtrykkelig bleven fastsat, at man, i Tilfælde af Kongevalg, først skulde afgjøre, om det var bedre at vælge én Konge over alle tre Riger, eller om hvert Rige skulde ha sin egen Konge. I 1441 var der, ligeledes i Kalmar, bleven afsluttet af norske og svenske Rigsråder en evigvarende Allianee mellem Norge og Sverige på de samme Vilkår, nemlig at Forbindelsen skulde stå ved Magt, hvad enten man enedes om at vælge én Konge over begge Riger eller særskilte Konger for hvert af dem[2]. Hvert Rige havde altså forbeholdt sig Adgang til at vælge på egen Hånd, og deres Forening under Kristoffer havde en rent personlig og tilfældig Karakter og savnede enhver endog blot formel Garanti for sin Vedvaren.

Det heder, at det danske Rigsråd umiddelbart efter Kristoffer’s Død indbød det svenske og norske til et Møde i Halmstad for i Fællesskab at vælge Konge. Dette Møde kom i ethvert Fald ikke istand. Derimod afholdtes ifølge det svenske Rigsråds Indkaldelse en almindelig Herredag i Stockholm i Juni Måned 1448. Blandt de her forsamlede Stormænd fandtes vistnok mange, som ønskede den tidligere Union mellem Rigerne oprettet påny. Men Flerheden var dog nu stemt for at vælge egen Konge, og som Grund hertil opgives af en samtidig Forfatter, den lybske Krønikeskriver Detmar’s Fortsætter, at man følte sig fornærmet over det danske Rigsråds egenmægtige Fremgangsmåde ved Kristoffer af Bayern’s Valg og i det hele over det Principat, Danmark havde tiltaget sig i Unionen[3]. Valget foretoges allerede den 28de Juni og faldt på Karl Knutsson, der forenede næsten alle Stemmer. Det skal iøvrigt ikke ha manglet på Kandidater, efter hvad den samtidige svenske Historieskriver Ericus Olai fortæller; tvertom! »der fandtes mange rige og mægtige Riddere i Landet, som aspirerede til den kongelige Værdighed, uden at betænke sin Stilling og de truende Vanskeligheder.« Men Karl Knutsson, der havde været Rigsforstander under Interregnet mellem Erik af Pomern og Kristoffer, og som i Kristoffers Regjeringstid havde været forlenet med hele Finland, fordunklede alle andre, skjønt rigtignok, som det synes, mere ved ydre Fortrin end ved nogen sær fremtrædende Dygtighed.

Med dette Valg var det givet, at Unionen ikke vilde bli fornyet for det første. Rigtignok har Karl Knutsson selv fortalt, at et dansk Parti gjentagne Gange tilbød ham også Danmarks Throne. Men det er liden Grund til at tro herpå[4]. I Danmark var man udentvil da, som før og siden, stemt for Unionens Fornyelse, men ganske vist alene på det Vilkår, at den danske Konge eller Thronkandidat blev antat i de to andre Riger, derimod ikke så, at Danmark modtog sin Konge fra Sverige eller Norge. Unionens oprindelige Tanke havde været et dansk-tydsk Principat over Sverige og Norge; det var i denne Ånd man fremdeles vilde ha den opretholdt fra dansk Side, og det var af denne Grund, at de danske Stormænd vedblev at være så enstemmig i sin Unionsvenlighed.

Til at repræsentere en sådan Union måtte en tydsk Fyrste synes bedst egnet. I denne Retning kom da også det danske Valg at gå. Man tilbød først den ledige Throne til Adolf, Greve af Holstein og Hertug af Slesvig, der i så mange År havde kjæmpet mod Danmark og tilsidst vundet Kampens Pris, idet Kong Kristoffer’s første Regjeringshandling som dansk Konge var at overlade ham Hertugdømet Slesvig som et frit og arveligt Fanelen. En Hovedgrund til, at det danske Rigsråd tilbød Danmarks gamle Fiende at bli dets Konge, har udentvil været, at man ad denne Vej håbede at gjenvinde Slesvig, især da Hertug Adolf var børnløs. Men den samme Grund har udentvil også virket til, at Adolf, der ikke kunde ville, at hans Livs Verk, Foreningen af Holstein og Slesvig, skulde gjøres om igjen, vægrede sig ved at modta den tilbudte Krone. Derimod anbefalede han det danske Rigsråd at ta istedet for ham hans eldste Systersøn Grev Kristiern af Oldenburg, og han rejste selv til Kjøbenhavn, hvor Rigsrådet forsamlede sig, for at virke for denne sin Kandidat. Det synes, som at han i Begyndelsen har mødt nogen Modstand; men det varede ikke længe, inden man blev enig, og den 1ste September 1448 blev Kristiern valgt til dansk Konge. Også ved dette Valg åbnede man sig en Udsigt til Slesvigs Gjenforening med Danmark, da Hertug Adolf var børnløs. Men det var neppe såmeget denne Udsigt, der samlede Stemmerne såvidt hurtigt om den oldenburgske Greve, — Hertug Adolf stod endnu i sin kraftigste Mandsalder, og man måtte være beredt på, at han vilde sørge for at sikkre sit Værk, — som snarere, at det danske Rigsråd indså Nødvendigheden af at gjøre en skyndsom Ende på Interregnet, eftersom Sverige allerede havde foretat sit Kongevalg, og den nye svenske Konge allerede havde begyndt at ruste sig for at få opgjort forskjellige Differentser mellem Rigerne, blandt andet vedkommende Gotland.

Danmark og Sverige tog altså hvert sit Parti, — nogenlunde hurtigt og nogenlunde enigt. Nordmændene derimod viste den samme Ubeslutsomhed og Sendrægtighed denne Gang som ved Interregnet mellem Erik af Pomern og Kristoffer af Bayern. Før det År, i hvilket Kristoffer døde, var gået tilende, havde de Danske og Svenske foretat sit Kongevalg og ordnet sin Regjering, og endnu synes man ikke at ha rørt på sig i Norge, endnu synes intet Skridt at være gjort fra norsk Side for at bringe Landet ud af den utrygge Stilling, hvori det var bragt ved Kongens Død. Under Thronledigheden efter Erik af Pomern havde Nordmændene havt en fra Tidens Synspunkt god og gyldig Grund til at opsætte med at bestemme sig: deres Respekt for Legitimiteten og Fastholden ved Landets gamle Lov og Forfatning. De vilde ikke opgi sin lovlig hyldede og kronede Arvekonge, før det var blevet klart, at han havde opgit sig selv. Dennegang var der intet sådant Pietets-eller Legitimitetshensyn, der kunde standse dem. Der var ingen Arving, hvis Ret måtte respekteres; man var ikke bundet ved nogen Traktat eller Forpligtelse ligeoverfor andre Riger. Norges Stilling opfordrede i endnu højere Grad end Sveriges eller Danmarks til at træffe et Valg så hurtigt som mueligt. Alligevel gik År og Dag hen, inden man kom såvidt, at det norske Rigsråd blev samlet for at rådslå om, hvad der var at gjøre.

Det er, til Forklaring af denne påfaldende Sendrægtighed, bleven henvist til de geografiske Forhold: de store Afstande, de besværlige og farefulde Rejser, som de norske Rigsrådsmedlemmer måtte foreta for at samles til Rådslagning, — videre dertil, at Rådets selvskrevne Formand, Erkebiskopen, havde sit Sæde i Throndhjem, som dengang måtte siges at være en Udkant af Landet. Dette har ganske vist også været en medvirkende Grund; men Hovedgrunden ligger andensteds. De geografiske Forhold var de samme nu som tidligere. Afstandene var ikke større, Rejserne ikke mere farefulde i det femtende Århundrede, da Statens Pulsslag næsten hørte op eller blev så langsomt som hos en Skindød, end de havde været i det tolvte og trettende Århundrede, da de ikke havde kunnet hindre et endog sterkt bevæget offentligt Liv. De ydre Afstande var de samme nu som da; det var de indre, som havde voxet, idet Samfundet mere og mere opløste sig og faldt fra hinanden i sine enkelte Bestanddele ved Bortvisningen eller Hensmuldringen af det Lag, der havde været det forbindende, det politisk levende og ledende Element, — ved det gamle Aristokratis stadig videregående Forfald, medens intet nyt dannede sig i dets Sted.

Man skulde tro, at, siden både de Svenske og Danske nu havde valgt sin egen Konge, måtte det ligge nærmest for Nordmændene at gjøre ligeså. Dette stemte jo også med deres tidligere Holdning, under Unionen med Sverige, da de så vedholdende og ivrig havde arbejdet på at komme løs fra det monarkiske Fællesskab, — og det stemte med den nu mere end hundredårige Erfaring, der til Overflod havde godtgjort, at Norge, under en Forening med Sverige eller Danmark, vilde, som det fattigste og mindst folkesterke af Rigerne, bli betragtet og behandlet som et Biland, at den fælles Konge kun sjelden vilde gjeste det, at Landets indre Styrelse på Grund deraf vilde komme til at savne Midtpunkt, hvoraf igjen Følgen måtte bli, at Retsplejen forfaldt, og at den gode lovlige Orden, der var Lyssiden ved Norges politiske Forfatning, sådan som den var bleven udviklet efter Borgerkrigene, gik tabt, — at det var var sålangt fra, at en Forening med de andre skandinaviske Riger tjente til at støtte eller beskytte Norges Handelsinteresse ligeoverfor Hanseaterne, at tvertom det modsatte var Tilfælde, eftersom Norges Handelsinteresse alene kunde afgi et underordnet Synspunkt for Unionskongen, medens Hanseaternes Venskab for ham i Regelen måtte bli et Hensyn af første Rang.

Det er sikkert nok, at Norge ikke blot stod tilbage for Sverige og Danmark i Hensyn på Folketal og Velstand, national og politisk Rørighed, men at det også på denne Tid var blevet Naborigerne underlegent i militær Henseende ved, fremfor disse, at mangle Rytteri — Tidens Hovedvåbenart — og befæstede Slotte, der spillede en så indgribende Rolle i denne Tidsalders Krigsførsel. Man kunde nu mene, at Norges ledende Mænd ikke har været blinde for dette, at de har havt en rigtig Følelse af, at Nordmændene, ved at vælge egen Konge, kom til at indta en Stilling ligeoverfor Naborigerne, som de vanskelig vilde kunne hævde. Herved må dog erindres, at der mellem Danmark og Sverige bestod meget alvorlige Stridsemner, som måtte ventes at ville komme op, såsnart Rigerne skiltes ad. Dette skete, som bekjendt, også; Karl Knutsson og Kristiern af Oldenburg var ikke før bleven valgt til Konger, hver i sit Rige, før de stod i Våben mod hinanden. Under disse Omstændigheder kunde der ikke være synderlig Fare for en Indblanding fra dansk eller svensk Side, såfremt Nordmændene nogenledes enig og bestemt havde slået ind på den Vej at vælge sin egen Konge.

Det synes altså, som om der nu var budt Norge en så god Lejlighed, som ønskes kunde, til at gjenvinde den fuldt uafhængige Stilling, der ifølge alle hidtil gjorte Erfaringer stemte bedst med Landets Interesse. Men denne Lejlighed blev ikke blot ikke benyttet; der blev ikke engang gjort noget alvorligt Forsøg på at benytte den.

I et Brev, udstedt i Throndhjem den 24de Novbr. 1449 i den nordenfjeldske og søndenfjeldske Almues Navn[5], fortælles det, at da Erkebiskop Aslak Bolt ud på Sommeren 1448 rustede sig til at drage til Oslo for at forhandle med de øvrige Rigsråder om Kongevalget efter Kristoffer, holdt han et Møde med Almuen nordenfjelds og krævede af den, at den skulde udtale sig om, hvem den ønskede til Konge. Almuen bad ham da, heder det, at han fremfor alt aldrig måtte samtykke i, at nogen dansk eller tydsk Mand toges til Konge. Dernæst udtalte den, at den helst ønskede, at Hr. Sigurd Jonssøn, der havde været Norges Drotsete fra 1439 til 1442, og som stammede fra den gamle norske Kongeæt, måtte bli Konge. Kunde ikke dette ske, vilde man ha igjen sin gamle Herre, Kong Erik, dog på det Vilkår, at han strax kom ind i Riget og holdt Fred med svenske Mænd. Kunde heller ikke dette ske, vilde man ha Kong Karl i Sverige

Dette Brev er, som sagt, udstedt i Throndhjem den 24de November 1449, på en Tid da Kong Karl Knutsson selv var tilstede i Throndhjem, hvor han kort forud var bleven kronet som Norges Konge af Aslak Bolt. Nogle År senere (nemlig 1ste Juni 1453), efterat Kristiern af Oldenburg var blevet den sejrende, udstedtes ligeledes i den nordenfjeldske Almues Navn et andet Brev[6], hvor det, tvertimod den i Brevet af 24de Novbr. 1449 givne Beretning, forsikkres, at Kong Karl trængte sig ind i Riget mod Almuens Vilje, og at de, som har sagt, at den skulde ha villet ha Karl til Konge og ikke Kristiern, har talt »mod Gud, Ære og al Redelighed«.

Det kunde synes, at hverken den ene eller den anden af disse to indbyrdes modsigende Fremstillinger har Krav på at gjelde som troværdig, — at de begge nærmest bør opfattes som et Slags politiske Tendentsskrifter, istandbragte af de i Øjeblikket rådende Magthavere og i deres Interesse, medens Almuen, i hvis Navn Brevene er udstedt, har været et vilje- og meningsløst Redskab, hvem man la i Munden, hvad den skulde sige eller lade skrive[7].

Her må dog gjøres nogen Forskjel. Når det i Brevet af 1ste Juni 1453 heder, at Almuen altid havde holdt fast ved den rette og lovlig valgte Konge Kristiern, og at Kong Karl havde trængt sig ind i Riget mod både dens og Rådets Vilje og endog ved Tvang opnået at bli kronet af Erkebiskop Aslak: da er dette ganske vist intet andet end en efter Omstændighederne indrettet Fremstilling af Gangen i den forudgående Thronstrid, — et Fabrikat, hvorpå der ikke kan legges den ringeste Vægt. Derimod er der gode Grunde til at anta, at Beretningen i Brevet af 24de Novbr. 1449 om, hvad der passerede på det af Erkebiskop Aslak sammenkaldte Møde, skjønt vistnok arrangeret til Fordel for den svenske Thronkandidat, alligevel indeholder en Kjærne af Sandhed, og at Almuens Udtalelser vedkommende Kongevalget, om de end på en Måde har været lagt den i Munden af de ledende Mænd, dog tillige har svaret nogenledes til, hvad den virkelig mente, så man kan opfatte dem som Udtryk for et Slags Folkestemning. Det må på Forhånd synes rimeligt, at Almuen helst ønskede, at Landet måtte få sin egen Konge, og at der hertil måtte bli taget en indenlandsk Mand, såfremt der fandtes nogen sådan, som havde de nødvendige Kvalifikationer. Dette stemmer jo med, hvad der var dens øjensynlige og nærliggende Interesse, og det stemmer med, hvad man ved om dens Stemning i de nærmest forudgående Tider, og hvad man ved om den svenske Almues Stemning i de samme Tider og under nogenledes ensartede Forhold. Men Almuen var uvant til at optræde på egen Hånd, hvor det gjaldt Statsanliggender; det er vel ikke utænkeligt, at politiske Meninger eller Ønsker kunde gjøre sig gjeldende også hos den, men de måtte under alle Omstændigheder være altfor uklare og famlende til at få noget at betyde, når de ikke blev taget i Brug af Stormandsklassen. Og blandt Stormændene fandt Ønsket om, at Norge måtte få sin egen Konge, ingen Tilslutning; idetringeste var der ingen, der prøvede på at opta dette Ønske som et politisk Program.

Den Mand, der ifølge Brevet af 24de Novbr. 1449 blev nævnt som det Kongsemne, Bønderne i det nordenfjeldske helst ønskede valgt, Sigurd Jonssøn, indtog ved sin Byrd og sin Rigdom den fremste Plads inden Datidens norske Adel. Han var en Dattersøn af Sigurd Hafthorssøn, følgelig en Dattersøns Dattersøn af Håkon den Femte, og han havde på sin Hånd samlet Giske-Bjarkø-Hestbø- og Sudrheimsætternes mange Ejendome. Men han synes også derved at ha været en god Repræsentant for den fåtallige Kreds af både fysisk og åndigt henvisnende Storætter, der stod igjen som en Rest af Norges gamle Aristokrati, at han aldeles savnede politisk Ærgjerrighed eller Foretagsomhed og helst syslede i Ro og Mag med sine private Anliggender. De høje Stillinger i Statens Tjeneste, han hidtil havde indtaget, som Drotsete 1439—1442 og Rigsforstander efter Kristoffer af Bayern’s Død, skyldte han vistnok udelukkende Hensynet til hans Byrd og Rigdom, og endnu vissere er det, at det var dette Hensyn, der knyttede Tanken om et selvstændigt norsk Kongevalg til hans Navn. Ifølge de i Norge rådende strengt legitimistiske Grundsætninger måtte det synes ligetil, at en så højbyrdig Mand — en Frænde af selve Kongeætten — var nærmest til at komme i Betragtning ved Valget af Konge, uden Hensyn til om han besad de andre nødvendige Kvalifikationer. Og da det nu viste sig, at Sigurd Jonssøn ikke besad disse, da det viste sig, at han var aldeles uvillig til at overta en Thronprætendents farlige og besværlige Rolle, faldt Tanken om et selvstændigt norsk Kongevalg bort, uden at træde frem i Handling, uden at skabe et Parti eller engang et Spor af Bevægelse. Det var ikke her som i Sverige, hvor der efter Ericus Olai’s Udsagn fandtes mange Riddere, som holdt sig gode nok til at aspirere til den kongelige Verdighed. Kronen hang for højt til det i Nordmændenes Opinion. Man kunde akceptere som Konge en, der allerede indehavde den kongelige Verdighed i et andet Land. Man kunde finde det nogenledes rimeligt, at en Mand som Sigurd Jonssøn, i hvis Årer der dog altid flød noget af det kongelige Blod, — en Dattersøns Dattersøn af en Konge, — opstilledes eller opstillede sig selv som Thronprætendent. Men mindre måtte det ikke være. Det måtte ligesom komme udenfra eller ovenfra. At besætte Thronen ved et aldeles frit Valg, at opstille en ret og slet Adelsmand som Kongsemne, måtte synes et altfor djervt Tiltag i et Land, hvor man havde vænnet sig til at se i Kongedømet noget så helt af Folket uafhængigt og over Folket ophøjet. Og hertil kom da, at der udentvil blandt de norske Stormænd rådede en lignende indbyrdes Jalousi som blandt de svenske, så de kviede sig ved at la en fordums Ligmand nå op til at bli alles Overmand.

Det blev altså kun Spørsmål om at slutte sig enten til det danske eller til det svenske Kongevalg. Stormændene delte sig i et dansk og et svensk Parti; om et norsk var der ikke Tale. Af disse to Partier må det svenske vistnok ansees for det mest nationale eller mindst unationale, — det, der havde de bedste Chancer til at vinde et Slags Folkestemning for sig, ligesom det også fra først af fandt den sterkeste Tilslutning. Nordmænd og Svenske stod hinanden ulige nærmere i Hensyn på Folkelynne og Samfundsskik end Nordmænd og Danske. Samkvæmet mellem Norge og Sverige havde også været nærmere, og der var knyttet flere Forbindelser mellem disse to Lande end mellem Norge og Danmark. Endnu i det sextende Århundrede, før de hyppige Krige havde vakt en så dyb gjensidig Uvilje mellem de to på den skandinaviske Halvø boende Folk, vidner Peder Klaussøn om den »store Lighed oc Enighed mellem dette Landsfolck (d. e. Nordmændene) oc de Vestre Goter (d. e. Indbyggerne i de Norge nærmest tilgrændsende svenske Landskaber Vestergötland og Dalsland), icke alleeniste met god Naboskab oc Forligelse, men ocså met beggis deris Skick, Seder, Måel oc andet sådant, så det siunes icke utroligt, at de hafue udi Begyndelsen været et Slags Folck«, — hvorimod der »altid hafuer været oc indtil denne Dag vedvarer mellem Danske og Norske en medfød Had oc ond Forligelse«[8]. Unionen mellem de skandinaviske Riger havde i den nærmest forudgående Tid, under Dronning Margrethe og Erik af Pomern, havt Karakteren af et dansk-tydsk Supremati, med en systematisk gjennemført Indtrængen af danske eller tydske Fogder og dermed følgende Indførelse af det dansktydske Bondetyrannis Sedvaner, og hvorvel Sverige havde lidt ulige mere under dette Uvæsen end Norge, så var dog heller ikke Norge gået fri. Den søndenfjeldske Almues Rejsning under Amund Sigurdssøn var jo først og fremst rettet mod de danske Mænd, der havde fået Len og Embeder i Landet, og som man ikke længere vilde tåle. Det er da troligt nok, at det kan forholde sig rigtigt, når det i Brevet af 24de Novbr. 1449 fortælles, at den nordenfjeldske Almue ved det af Erkebiskop Aslak Bolt afholdte Møde bad Erkebiskoppen om, at han fremfor alt ikke måtte samtykke i, at nogen dansk eller tydsk Mand toges til Konge. Det er ligeledes troligt nok, at Almuen, når den ved samme Lejlighed udtalte Ønske om at få igjen sin gamle Herre Erik af Pomern, dertil føjede det Vilkår, at han skulde holde Fred med svenske Mænd. Det er troligt, at det har hørt til Grundsætningerne i den norske Almues Politik, — såvidt den havde nogen, — at man burde undgå at komme i noget fiendtligt Forhold til det nærmeste Naboland, mod hvilket der var en lang Grændse at forsvare[9], og at den af Hensyn hertil måtte være mere tilbøjelig til at vælge en svensk Konge end at vælge en dansk.

Alligevel kan der neppe være Spørsmål om at tillegge enten den ene eller den anden af de to Fraktioner, hvori de norske Stormænd delte sig ved denne Lejlighed, en national eller patriotisk Karakter i Ordets moderne Mening. Om begge må det siges, at de gjør Indtryk af at ha været snarere Koterier end virkelige Partier, og man kan fra Nutidens Synspunkt ikke føle Interesse for nogen af dem. Begge søgte at fremstille Almuen som sin Forbundsfælle; begge erhvervede Udtalelser fra den i sin Favør. Og, skjønt det er Grund til at tro, at Almuens Sympathi nærmest gik i svensk Retning, så var dog, som rimeligt kunde være, denne Sympathi ikke sterk nok til at drive til nogen virksom Optræden. Resultatet blev da, at Almuen fordetmeste forholdt sig passiv ved den hele Thronstrid, som om det var et Spørsmål, der ikke vedkom den, hvem der skulde være Norges Konge.

I Spidsen for det dansksindede Koteri stod to Fremmede: den danskfødte Biskop Jens af Oslo og Holsteineren Hartvig Krumedike. I Spidsen for det svensk-sindede Koteri derimod stod vistnok indfødte norske Stormænd: Erkebiskop Aslak Bolt, Rigsrådsmedlemmerne Erik Sæmundssøn, Olav Nilssøn og hans Broder Peder Nilssøn. Men det er Grund til at tro, at hvad der bestemte disses Standpunkt, mest har været rent private Forhold: de har havt svenske Familjeforbindelser eller ejet Jordegods i Sverige. Flere af dem, der i Begyndelsen optrådte som Tilhængere af den svenske Konges Kandidatur, gik snart over til det modsatte Parti, uden at det sees, at de har været tvungne dertil, således de før nævnte Brødre Olav Nilssøn og Peder Nilssøn samt Rigsrådsmedlemmerne Erik Bjørnsøn og Hans Krukov. Også inden Stormændenes Kreds møder vi en lignende Uklarhed og Vakling som hos Almuen. Motiverne var små, og Handlingerne blev derefter.

Såfremt der havde blevet for Alvor Tale om et selvstændigt norsk Kongevalg, vilde der måske ha kunnet komme Fart i Folk. Dette var en Sag, som kunde ha voxet sig stor, — som kunde ha endt i Ånden, om den end noksåmeget var begyndt i Kjødet, d. v. s. i de små Beregningers og Privatinteressers Tjeneste. Men således som Tingene nu stillede sig, var der ikke levnet nogen Mulighed for en virkelig national Bevægelse, — en sådan, der driver Kræfterne frem hos et Folk. Det kunde være noget at vinde for de enkelte Stormænd, eftersom Thronstriden fik det ene Udfald eller det andet; men for det hele Land var der bleven stillet i Udsigt »tveir kostir ok hvergi góðr«. For Landet måtte det bli et Fald, hvordan det så end gik; det var alene Spørsmål om, til hvilken Side man skulde falde, — hvor dybt Faldet skulde bli, — og Omstændighederne føjede sig så, at Faldet blev meget dybt.

De første Skridt til at få Thronfølgespørsmålet ordnet synes at være skeet på et Rådsmøde, som fandt Sted i Oslo i Begyndelsen af Året 1449. Mødet må ha været temmelig fåtalligt, og man kom heller ikke videre end til at sende to Rådsmedlemmer, nemlig Biskop Jens af Oslo og Hartvig Krumedike, ned til Kong Kristiern i Danmark. Vistnok tyder dette Skridt og Valget af Sendebudene på, at Stemningen hos de ved Rådsmødet Forsamlede har været nærmest til Gunst for den danske Thronkandidat; alligevel kan det dog neppe være tvilsomt, at de to Udsendinger overtrådte sin Fuldmagt, når de ved Ankomsten til Danmark ligefrem hyldede Kristiern som Norges Konge[10].

Omtrent samtidig med Rådsmødet i Oslo var syv »Norges Råd og Mænd«, blandt hvilke Ridderne Erik Sæmundssøn og Olav Nilssøn, forsamlet på Båhus og udstedte her den 26de Febr. 1449 et Brev, hvorved de »forbinder sig ind til højbårne Fyrste, Hr. Karl. Sveriges og Göta Konge, og ind til hans Nådes Rige Sverige«, og lover at skulle »udsætte Liv og Gods for, at disse Riger Sverige og Norge igjen kan komme og blive tilsammen«, — hvilket også, efter hvad de forsikkrer, stemte med »Erkebiskop Aslaks og flere andre verdige Fædres, Biskoppers, Prælaters, Ridderskabs og menige Almues Råd og Vilje«[11].

Dette var Begyndelsen. Den kunde neppe være mere ulykkespående. Landets Stormandsklasse, så fåtallig og svag, at den selv ved det bedste Sammenhold vanskelig skulde kunne udfylde sin politiske Rolle, viser sig fra første Færd aldeles lamslået ved sin indbyrdes Uenighed og Mangel på Almenånd. Somme går hen og hylder på egen Hånd den danske Konge, andre går hen og »forbinder sig«, ligeledes på egen Hånd, til den svenske Konge, ja endog, som det heder, til Sveriges Rige. Og, som Begyndeleen var, så blev også Fortsættelsen.

Da de to til Danmark udsendte Mænd kom tilbage, fandt et nyt Rådsmøde Sted i Oslo, og her blev Kristiern den 3die Juni 1449 »enstemmig« valgt til Norges Konge, hvorhos de tilstedeværende Rådsmedlemmer forpligtede sig til at mødes med Kongen i Marstrand den 15de Juni for at forhandle om en Håndfæstning. Dette Møde fandt også Sted, og Kristiern udstedte her sin norske Håndfæstning, der i alt væsentligt stemte overens med hans danske, og hvorved det bl. a. blev fastsat, at Norge herefter skulde være et frit Valgrige. Dagen efter udstedte de tilstedeværende Rådsmedlemmer med Erkebiskop Aslak i Spidsen en Kundgjørelse til den norske Almue, hvori de fortæller, at de har annammet Kristiern som Konge, eftersom de har fundet, at han er af det rette norske Kongeblod og nærmeste Arving til Riget efter Kong Erik ifølge den norske Lovs Arvegangsorden, hvorhos det forkyndes Almuen, at Kong Kristiern vil ved næste St. Hans’s Tid komme til Throndhjem for at aflegge sin Kongeed, og at han imidlertid havde indsat Erkebiskop Aslak og Hr. Sigurd Jonssøn til »fuldmægtige Høvedsmænd over alt Norges Rige«[12].

Lederne for det svensksindede Koteri påstod i den nærmestfølgende Tid, at dette Valg var ugyldigt, fordi det ikke havde været frit, at Biskop Jens og Hartvig Krumedike ledsagedes ved sin Tilbagekomst fra Danmark ikke blot af Sendebud fra det danske Rigsråd, men af en hel dansk Hærstyrke, der endog opgives at ha udgjort 2000 Mand, — at det var under Pression heraf, at Rådsmedlemmerne havde valgt, og at særlig Rådets Formand, Erkebiskop Aslak, havde været Gjenstand for megen Tvang og Svivirding og »ingenledes havde måttet komme af Oslo, enten tilsøs eller tillands«. — Man bør nu vistnok ikke fæste ubetinget Lid til disse Påstande; det er sandsynligt, at de indeholder adskillig Overdrivelse: Kong Kristiern har neppe havt Råd til at sende en så stor Styrke som to tusind Mand til Oslo, eftersom han netop ved denne Tid lod foreta et omfattende Angreb på Sverige[13]. Men derom kan der dog ikke være Tvil, at hans Kandidatur til Norges Throne er bleven støttet ved militære Midler, og at blandt de i Oslo ved denne Lejlighed tilstedeværende Rådsmedlemmer, idetringeste Erkebiskop Aslak Bolt, har været Gjenstand for en Pression af en eller anden Art; det voldsomme Vredesudbrud, hvortil Erkebiskoppen kort Tid efter hengav sig ligeoverfor Hartvig Krumedike, Hovedmanden inden det dansksindede Koteri, finder heri sin bedste, nærmestliggende Forklaring. Kristierns Valg har altså i ethvert Fald foregået på en sådan Måde og under sådanne Omstændigheder, at den nationale Æresfølelse hos de norske Stormænd måtte ha rejst sig derimod, såfremt den havde været nogenledes vågen. Men heraf merkes intet Spor. Tvertom; det ser ud til, at Kristierns Parti fik afgjort Overtaget blandt Stormændene, efterat han havde opnået at bli valgt på en med Landets Ære så lidet stemmende Måde. Det var nu engang en Kjendsgjerning, at han var kommet sin Medbejler i Forkjøbet ved at opnå et i Formen lovligt Valg; dette har virket bestemmende på adskillige af dem, der hidtil havde stået tvilrådig, og for hvem det bare gjaldt om at komme til at stå der, hvor det syntes dem tryggest og bedst stemmende med deres private Fordel.

De ivrigste eller mest kompromitterede af den svenske Thronkandidats Tilhængere vilde dog ikke endnu opgi hans Sag. I Løbet af Sommeren blev der agiteret endel blandt Almuen på forskjellige Kanter af Landet og erhvervet Udtalelser eller Erklæringer til Fordel for Kong Karl, og ud på Høsten drog denne selv til Norge med en liden Hærstyrke og mødtes på Hamar med sine norske Venner, der havde sørget for at sammenkalde en hel Del Bønder fra de omliggende Bygder. Man arrangerede nu her et formeligt Kongevalg, hvilket naturligvis enstemmig faldt på Kong Karl, som derefter rejste nordover til Throndhjem, hvor han blev kronet af Erkebiskop Aslak og samtidig udstedte en Håndfæstning. der på det nærmeste stemte overens med Kong Kristierns.

Således var det kommet derhen, at Konge stod mod Konge, Valg mod Valg, — det ene vistnok i Formen ligeså gyldigt eller ugyldigt som det andet. Karl havde det Fortrin fremfor sin Medbejler, at han var bleven kronet; men så var til Gjengjeld Kristierns Valg det eldste. Almuen var udentvil fordetmeste stemt for Karl; men til Gjengjeld havde Flertallet inden Stormandsklassen sluttet sig til Kristiern. I det Søndenfjeldske var det dansksindede Koteri sterkest, særlig fordi dets Hovedmand Hartvig Krumedike sad inde med Akershus Slot; hvilket Kong Karl forgjæves belejrede om Vinteren 1449—1450; i det Nordenfjeldske, hvor Erkebiskoppen residerede, havde Karls Venner Overtaget Ingen af de to Partier havde tabt og ingen havde vundet, og — hvad der var det værste — ingen af de to Partier rådede over sådanne Kræfter inden Landets egne Grændser, at der var nogen Udsigt til, at det ved Hjælp af disse skulde kunne bli Situationens Herre og gjøre en Ende på den rådende Usikkerhed.

Nordmændene havde — istedetfor at nytte den gunstige Lejlighed til at gjenvinde en fuldt selvstændig politisk Stilling — stelt sig så, ved sin Mangel på Samhold, at Landets Skjæbne aldeles og på en for Alverden iøjnefaldende Måde gled ud af deres Hånd. Medens de to Partier, hvori de havde delt sig, stod ligeoverfor hinanden uden at kunne enes og uden engang at kunne komme til at kjæmpe med hinanden, blev Spørsmålet om, hvem der skulde være Norges Konge, afgjort udenfor Norges Grændser, ved en Sammenkomst mellem danske og svenske Stormænd.

Kong Karl, som ikke havde formået at indta Akershus, havde ikke været heldigere i sit Forsøg på at gjenvinde Gotland for den svenske Krone. Herved forberededes et Omslag i Forholdene i Sverige: det unioneltsindede Parti rejste atter Hodet, og Magten gled mere og mere over fra Kong Karl til Rigsrådet og Stormandsklassen, der vilde ha Fred med Danmark. Karl havde, under Trykket af dette Omslag, allerede om Sommeren 1449 måttet indgå en Overenskomst, hvorved det blev bestemt, at tolv svenske og tolv danske Rigsrådsmedlemmer skulde mødes i Maj Måned det følgende År for at afslutte en endelig Fred mellem Rigerne. Ved dette Møde, hvortil der fra svensk Side blev sendt åbenbare eller hemmelige Modstandere af Kong Karl, deriblandt flere til Sverige indflyttede danske Adelsmænd, kom man først overens om, at Unionen mellem Danmark og Sverige atter skulde fornyes ved første givne Lejlighed, og dernæst lovede de svenske Sendebud på sin Konges Vegne, at han skulde oplade Norge til Kong Kristiern og frasige sig ethvert Krav på dette Rige[14]. Kong Karl måtte vel finde det hårdt at opfylde et Løfte, som var indgået på hans Vegne uden hans Vidende og Vilje; men Rigsrådet og ikke han var nu Herren, og efter dets Ordre udstedte han den 10de Juni 1450 et Brev, hvorved han opgav »al sin Del og Rettighed i Norge«. »Ville Norges Riges Indbyggere«, føjede han til, »have Kong Kristiern for deres Herre og Konge, da tillade vi det og skal ikke hindre enten ham eller nogen Norges Riges Indbyggere deri«[15].

Disse Ord måtte klinge næsten som en Hån; thi det var åbenbart, at der nu ikke spurtes meget efter, hvad Nordmændene selv vilde. For det svensksindede Koteri blandt de norske Stormænd var der ingen anden Råd end at opgi Kong Karls Sag, efterat han selv havde opgit den, og Almuens Sympathier for den svenske Thronkandidat var ikke af en sådan Art, at de skulde kunne drive den til at rejse sig på egen Hånd. Kong Kristiern, som i nogen Tid havde rustet sig til et Tog til Norge, kunde derfor nu føle sig tryg. Den Flåde, der ledsagede ham på Toget, blev nu væsentlig til Stads, eftersom der ikke længer kunde være Tale om nogen Art af Modstand. Han kom til Throndhjem i Juli Måned 1450 og blev kronet her med megen Pomp og i Nærværelse af mange norske og danske Stormænd.

På Tilbagerejsen, under Kongens Ophold i Bergen, afsluttedes den 29de August 1450 af 26 norske og danske Rigsråder den bekjendte Overenskomst, der blev det officielle Grundlag for Norges og Danmarks senere statsretlige Forhold. Ifølge denne Overenskomst skal Norge og Danmark blive og være tilsammen i broderlig Kjærlighed og Venskab, og det ene Rige ikke være det andets Overmand, men hvert Rige regjeres med indfødte Mænd, som dets Privilegier udviser. De to Riger skal herefter blive under én Herre og Konge til evig Tid og det ene komme det andet til Hjælp og Trøst, eftersom behov gjøres. Når Kongen dør, skal Rigsrådet i det Rige, hvor Dødsfaldet indtræffer, strax udbyde det andet Riges Råd til et Fællesmøde; efterlader Kongen egtefødte Sønner, da skal begge Råd endrægtelig vælge den af dem til Konge, der synes bedst falden dertil; efterlader han ingen egte Sønner, da skal Rådene endrægtelig vælge den til Konge, som på begge Rigers Vegne synes dem bedst tilfalden, og ved dette Valg skal hvert Rige ha sit frie Kår uden al Hinder eller Argelist, dog så, at de ej må skilles ad, førend de er bleven enig om en Herre og Konge over begge Riger og ej flere[16].

Den bergenske Overenskomst er, som man ser, alt andet end grej og klar. Den bevæger sig i svævende Talemåder istedetfor at gi bestemte og tydelige Regler, — endog i højere Grad end de øvrige Unionsakter fra denne Tid. Alligevel fik den fremfor disse varig Betydning og må siges at betegne et virkeligt Vendepunkt. I al sin Uklarhed slog den fast eller gav Udtryk for en fuldbragt Kjendsgjerning af stor Rækkevidde, — Resultatet af den forudgående Valgkamp, — og dette Resultat var, at det danske Statsskib havde taget det norske på Slæbetoug, — at Norge var bleven stillet i et ligefrem Underordnings- eller Lydrige-Forhold til Danmark.

Det kan, både ifølge Overenskomstens Indhold og ifølge de ydre Omstændigheder, under hvilke den blev til, ikke være tvilsomt, at den hidrører fra dansk Initiativ og må ansees for dansk, ikke norsk Arbejde. På samme Tid tør man nok tro, at de norske Stormænd, der nævnes blandt Udstederne, har gået med på den, ikke nødtvungen, men godvillig og gjerne. Ved at stille et Valgkongedøme i Spidsen for den nye »evige« Union brød vistnok den bergenske Overenskomst afgjort med, hvad der var Hovedstykket i den nationale norske Statsret, og hvad der havde været den ledende Tråd eller Tanke i Nordmændenes tidligere Unionspolitik, såvidt der overhovedet kan være Tale om en sådan. Men dette principielle Brud var jo på en Måde forberedt ved et faktisk; Nordmændene havde i den nærmest forudgående Tid Gang på Gang måttet foreta ligefremme Kongevalg, hvorved der ikke kunde være Spørsmål om at gjøre gjeldende noget Hensyn til den lovlig fastsatte Arvegangsorden; man var altså ved Begivenhedernes egen Magt ført ud af den Vej, som Traditionen og de nedarvede nationale Retsvedtægter havde anvist. Iøvrigt var det jo, som før nævnt, allerede i Kong Kristierns norske Håndfæstning bleven udtalt, at Norge herefter skulde være et frit Valgrige. Bergens-Overenskomsten fastslog forsåvidt kun en Grundsætning, der allerede forud havde fået Indgang i den norske Statsret, og sørgede for at betrygge den ved at knytte det norske Rigsråds Valgret sammen med det danske Rigsråds, der var såmeget eldre og bedre befæstet. De norske Stormænd kan ha førestillet sig, at de herved opnåede en virkelig Fordel for sig selv og for den Samfundsklasse eller den Institution, hvis Repræsentanter de var. De fik Del i en Myndighed, som før ikke havde tilkommet dem, — en liden Del vistnok, eftersom de skulde udøve Myndigheden i Fællesskab med en så langt talrigere og mægtigere Korporation end deres egen, — men dog altid noget, som de før ikke havde havt, altså tilsyneladende en ren Gevinst. De kan ha forestillet sig, at det skulde lykkes dem ved Hjælp af dette nye Magtmiddel at få sine Privilegier udvidet, i Lighed med hvad der havde lykkets så vel for deres danske Standsfæller. Hertil kom nu, at Følelsen af deres egen og Landets politiske og militære Afmagt, der var kommet tilsyne på en så iøjnefaldende Måde under den nys udkjæmpede Thronstrid, må ha været over dem og virket til at gjøre dem nøjsomme. Foreningen med Danmark var nu engang en fait accompli, og efter Måden, hvorpå den var bleven istandbragt, kunde det synes, som om Norge opnåede nokså rimelige Vilkår, når det blev ligestillet med Danmark, om end bare tilsyneladende og i en rent udvortes Forstand.

At denne Ligestilling nemlig ikke var og ikke kunde være stort andet end et Skin, måtte være klart for enhver, som vilde tænke over Tingen. Det behøvedes intet politisk Skarpblik for at indse, at Ordene i den bergenske Overenskomst om, at det ene Rige ikke skulde være det andets Overmand, bare var Ord, og at Danmarks Overvægt over Norge i Hensyn på Velstand og Folketal og fremfor alt i Hensyn på politisk Liv og Bevægelighed altid måtte komme til at gjøre sig gjeldende til Norges Skade i en Realunion som den, der nu var bleven grundlagt, endog om Ligeberettigelsen mellem Rigerne havde været fastslået i klare og bestemte Regler, istedetfor bare at være udtalt som en almindelig Grundsætning. Erfaringen havde vist, at Norge blev betragtet og behandlet som et Appendix til Danmark, endog når de to Riger var bleven forenet på den for Norge hæderligste og gunstigste Måde, nemlig i Kraft af det hos Nordmændene nationale Arveprincip og således at den fælles Konge først havde fået Norges Krone ved Arv, inden han fik Danmarks ved Valg. Såmeget utvilsommere måtte det være, at Norge vilde bli tilsidesat, når den fælles Konge skyldte sin Stilling i begge Riger til et Valg, hvorved det danske Rigsråd havde den ubetinget afgjørende Stemme. Det behøvedes intet politisk Skarpblik for at indse, at, når det norske og danske Rigsråd i Forening skulde vælge Konge, så vilde dette i Virkeligheden komme til at betyde, at det danske valgte for begge Riger. Ikke blot var det danske Rigsråd i sig selv langt sterkere end det norske, som Repræsentant for en langt talrigere, bedre privilegeret og mere korporationsmæssig afsluttet Adel; men det stod særlig på en langt tryggere Grund, når det gjaldt at vælge Konge. I Danmark var Valgprincippet gammelt og rodfæstet, — et Resultat af en lang indre Udvikling; i Norge derimod var det noget nyt, der stod i den mest afgjorte Strid med Folkets historiske Traditioner, — en udenfra indført Form, som få kjendte eller erkjendte og ingen endnu forstod at gjøre nogen rigtig Brug af. Det var Kristiern af Oldenburgs til det norske Rigsråd udstedte Håndfæstning, der for første Gang indførte Valgprincippet i Norges Statsret Men i den af det norske Rigsråd samtidig udstedte Kundgjørelse til Almuerne rundt om i Landet fremhæves alligevel som Grund til, at man havde »annammet« Kristiern til Konge, at han var af det norske Kongeblod og ifølge Norges Lov ret Arving til Riget efter Kong Erik, og til Bevis for Rigtigheden af denne Påstand meddeles en Stub af hans Slægtregister. Beviset er istandbragt ved Hjælp af Forvexlinger, der er så grove, at de må antages at ha været forsætlige[17]. Lederne for det svensksindede Parti var også opmerksom herpå og erklærede offentlig Påstanden om Kristierns Arveret til Norge for uhjemlet. Alligevel kan man ikke tvile på, at den, — gjentaget som den blev Gang efter Gang i officielle Aktstykker, – har vundet Indgang og gjort den tilsigtede Virkning. Det har gået med Kristiern af Oldenburg forsåvidt, som det gik med Erik af Pomern: man har i Begyndelsen studset og stejlet endel ved Præsentationen af denne fremmede Mand som et Skud af den norske Kongestamme og ret Arving til Norge; men efterhånden har den store Flerhed slået sig tiltåls ved den Tro, at det jo dog måtte forholde sig rigtig med, hvad Landets bedste Mænd havde forsikkret på en så højtidelig Måde. Påstanden om Kristiern’s Arveret var, om end ikke rigtig, så dog heller ikke grebet aldeles ud af Luften; Forvexlingerne i den Stamtavle, der blev opstillet til Støtte for Påstanden, er vel altfor grove til, at man kan anta, at et Kollegium af Landets geistlige og verdslige Stormænd har gjort sig skyldig i dem i god Tro, men ingenlunde sådanne, at de må ha været iøjnespringende også for den store Flerhed. Hvad der nu fandtes igjen af Frænder af det gamle norske Kongehus var så langt ude beslægtet, at det behøvedes et helt Studium for at ha Greje på Graderne og deres indbyrdes Rækkefølge. Og hvilke Tvil der end fra først af kan ha rådet i Hensyn på Kristierns Arveret, så var det ganske vist den almindeligt gjeldende Forudsætning ved ham som ved Erik af Pomern, at siden han nu engang var bleven erkjendt som Norges lovlige Konge, så skulde Kongearvetallet for Fremtiden regnes fra ham. Arveprincippet vedblev at holde sig i den almindelige Folkemening, medens Valgprincippet var indført på Papiret, – en ny Grund til Usikkerhed og Vakling netop hvor det gjaldt at optræde enigt og sterkt, — en ny Svaghed føjet til de andre, hvorunder Norges Rige led i denne Tidsalder.

I den bergenske Overenskomst blev det fastsat, at, når den afdøde Konge efterlod egtefødte Sønner, skulde begge Rigers Råd endrægtelig vælge den af dem til Konge, der syntes bedst falden dertil. Dette stemte overens med gammel dansk Praxis og gjorde intet væsentligt Skår i Valgrettens Betydning, hvor denne var så grundfæstet som i Danmark og lagt i en så mægtig Korporations Hånd som det danske Rigsråds. Det var såmeget mere Grund for de danske Rigsrådsmedlemmer til fra nu af at følge den gamle Regel, fordi de heri havde et ufejlbart Middel til at fastholde Norge i den ved Bergens-Overenskomsten stiftede Forening. Når de i sit Valg bare holdt sig til den sidst afdøde Konges Sønner eller nærmeste Frænder, kunde de forøvrigt stelle med Valget, som de vilde, og knytte til det sådanne Vilkår, som de fandt for godt. uden at de behøvede at frygte for, at der fra norsk Side vilde ske noget Forsøg på at overrive det Bånd, der knyttede Rigerne sammen. De kunde være tryg for, at den store Flerhed af det norske Folk vilde modtage den nye Konge uden Modsigelse, i nedarvet Loyalitet, som Odelsmand til Riget, om han end noksåmeget var deres Kreatur og Organet for deres Vilje. På denne Måde måtte det kunne lykkes dem at bringe det norske Kongedøme helt i sin Magt, hvilket jo igjen vilde sige det samme som at bringe den norske Stat i sin Magt. Vejen var banet for det danske Rigsråd og den danske Adel til at fuldende den fredelige, forfatningsmæssige Erobring af Norge, som var begyndt så godt ved Kongevalget efter Kristoffer af Bayern, og de norske Stormænd, der beseglede den bergenske Overenskomst af 1450, beseglede i Virkeligheden Norges Kapitulation som selvstændig Stat trods Talemåderne om Rigernes Ligeberettigelse og frie Kår og om den gjensidige Hjælp og Trøst, som de skulde bringe hinanden.

Det varede ikke længe, før Nordmændene fik erfare, hvad disse Talemåder havde at betyde. Det er noksom kjendt, hvormegen Skam og Skade der overgik Norges Rige under Kristiern af Oldenburgs 31årige Regjering. Mod sit Løfte i Håndfæstningen, og mod hvad der var fastsat i den bergenske Overenskomst, gav han norske Len og Slotte bort til Udlændinger. På Throndhjems Erkestol blev ophøjet, mod Kapitlets Valg, to fremmede Mænd, af hvilke den ene var en forløben Eventyrer og vitterlig Bedrager og den anden så uskikket for sin Stilling, at han selv indså sin Umulighed og drog sig tilbage. Orknø og Hjaltland blev pantsat og skiltes derved for altid fra Norges Rige, — uden at det norske Rigsråds Samtykke var indhentet, hvad man trygt kan gå ud fra, trods Kong Kristierns Forsikring om det modsatte: hans Sandfærdighed var nemlig ikke større end hans Dygtighed og Ordholdenhed[18]. Ved den berygtede Voldsdåd i Bergen i 1455, da de tydske Handelsfaktorer overfaldt og myrdede Befalingsmanden på Bergens Kongsgård, Hr. Olav Nilssøn, hans Broder Hr. Peder Nilssøn og Bergens Biskop Thorleiv, blev Norges Lov og Norges Riges Højhed trådt under Fødder, uden at Norges Konge gjorde Mine til at søge Oprejsning. Hr. Olav Nilssøn stod vistnok ikke på nogen god Fod med Kong Kristiern; han havde på en Måde tiltvunget sig Befalingen på Bergens Kongsgård; han synes at ha været en voldsom og uregjerlig Mand, og det er sandsynligt, at Kong Kristiern i sit Hjerte var nok så vel tilfreds med at være bleven befriet fra ham, Men hvor sterke personlige Grunde end Kristiern kan ha havt til »ikke at vredes meget over, hvad der var hændt med Hr. Olav« (for at bruge den lübeckske Krønikeskriver Reimar Kock’s Ord), vilde han dog, om han ikke havde savnet Følelse for sin Verdighed og sin Pligt ligeoverfor det Rige, hvis Konge han var, ha krævet Straf over en så vederstyggelig Ugjerning, en så grov Krænkelse af Rigets Lov og Højhed. Olav Nilssøns Enke og Børn førte gjennem en lang Række af År på egen Hånd Fejde med Hansestæderne og tilføjede dem derunder stor Skade og tvang dem til at indgå ydmygende Overenskomster, hvorved de forpligtede sig til at betale store Summer for at få Fred[19]. Men Kong Kristiern, — Herren over så vidtstrakte Besiddelser, udstyret med såmange store Titler, — vågede ikke at foreta sig nogetsomhelst og frafaldt tilsidst ethvert Krav, som han på Kongedømets Vegne kunde ha i Anledning af de forøvede Misgjerninger. Han får i de lübeckske Krøniker det Skudsmål, at han var »ein gnedich, myldich, sachtmodich vorste«, — og værre Testimonium kunde vel ikke gives nogen nordisk Fyrste i denne Tidsalder, da Hansestædernes og de skandinaviske Rigers Interesse fremdeles stod i en så uforligelig indbyrdes Modsætning. Det lykkedes ham for en Tid at føje den svenske Krone til den danske og norske; efter Morbroderen Hertug Adolf’s Død opnåede han at bli valgt til Hertug af Slesvig og Greve af Holstein; han forenede flere Lande under sit Scepter end nogen anden nordisk Fyrste enten før eller siden; men det var en ilde sammenføjet Bygning, der rystede ved det mindste Stød[20]. De nye Erhvervelser kostede Kristiern store Pengesummer, uden at bringe ham nogen virkelig Magt; hans Finantser kom i en uafhjælpelig Uorden; han blev den »bundløse Pung«, og hans stadige Pengeforlegenhed gjorde ham igjen til en lydig Tjener af de hanseatiske Kjøbmænd. For ikke at forspilde Udsigten til at kunne fylde sin Pung hos dem imødekom han ethvert Krav, som opstilledes af deres Handelspolitik, og herved blev da særlig Norges Interesse opoffret på en Måde, der ikke kunde være mere hensynsløs eller skammelig.

Under Kristoffer af Bayerns Regjering havde man fra norsk Side begyndt et alvorligt Arbejde for at vise de tydske Handelsfaktorer i Bergen tilbage inden Lovens og Privilegiernes Grændse. Hovedmanden i dette Arbejde var øjensynlig den daværende Befalingsmand på Bergens Kongsgård, Hr. Olav Nilssøn, som derfor også blev Gjenstand for det bittreste Had fra de Kontorskes Side. Det fremgår af et af Kontoret affattet Klageskrift af 1447[21], at Arbejdet ingenlunde har været frugtesløst, og at Tydskerne har følt sig temmelig alvorlig truet. Men Kong Kristoffers Død og Kristiern af Oldenburgs Ophøjelse på Thronen friede dem aldeles ud af deres Vånde. I 1453 var Kristiern tilstede ved et Rådsmøde i Bergen til Afgjørelse af Tvistemålene mellem de Kontorske og Hr. Olav Nilssøn, og han viste allerede her den »Hengivenhed« for de tydske Stæder, hvorpå han siden afla såmange Prøver, idet han afsatte den af Tydskerne forhadte Befalingsmand, der havde villet tvinge dem til at respektere Lands Lov og Ret. Året efter, ved et Rådsmøde på Elfsborg, fik Stæderne en i de rummeligste Udtryk affattet Stadfæstelse af alle sine Privilegier i Norge. Både den lübeckske Gesandt, der var tilstede ved denne Lejlighed, og en samtidig lübecksk Krønike vidner om de norske Rigsrådsmedlemmer, at de søgte at hindre denne Indrømmelse. De måtte gå ind derpå, »fordi Kongen af Danmark så vilde ha det«[22]. — Ved denne Tid havde Hollænderne begyndt at konkurrere med de tydske Stæder i Handelen Norge; den åbnede en Udsigt til Forbedring i Landets kommercielle Forhold og havde derfor også før Kristierns Regjeringstiltrædelse nydt nogen Opmuntring fra den norske Styrelses Side. Men Kristiern drev sin »Hengivenhed« for de tydske Stæder såvidt, at han ligefrem arbejdede på at indskrænke eller tilintetgjøre den. I Året 1469 udstedte han på Segeberg i Holstein, uden at høre sit norske Råd, en Forordning, hvorved Hollændernes Fart på Bergen blev indskrænket til 1 eller 2 Skibe årlig[23]. Et Par År efter, da Kristiern atter trængte Hanseaternes Medvirkning for at gjenvinde den svenske Krone, udvirkede de hos ham en ny Forordning af lignende Indhold: Hollænderne måtte bare komme med 1 eller 2 Skibe til Bergen; de skulde udlosse Ladningen i 2 Gårde på Stranden og selge den i Stort, ikke i Småt; som Straf for Overtrædelse heraf sattes høje Bøder og Konfiskation af det indførte Gods[24]. — Også i det søndenfjeldske Norges Kjøbstæder, Oslo og Tunsberg, arbeidede Kristiern efter Evne for Opretholdelsen og Udvidelsen af det hanseatiske Handelsherredøme. I Året 1474, 3die Februar, lykkedes det Norges Rigsråd at udvirke hos den udvalgte Konge Hans, som da var tilstede i Oslo, at denne By, der havde lidt meget ved de Rostockerne tilståede Rettigheder, fik sine af fremfarne Konger givne Privilegier fornyet, og at alle Breve, som var givet mod disse, blev kjendt ugyldig[25]. Herligheden varede imidlertid ikke Året ud. Ved et Brev af 6te Septbr. 1474 tilbagekaldte Kristiern de Indskrænkninger i Rostocks Handel på Oslo, Tunsberg og Viken, som den udvalgte Konge Hans og det norske Rigsråd havde påbudt, og befalede Oslo Borgerskab at lade Rostockerne fremdeles nyde alle de dem forhen af Kongen givne Friheder. I Brevet, der er udstedt af Kongen på egen Hånd, uden at han har hørt noget norsk Rigsrådsmedlem, opgir han som sit Motiv »den Vilje og Kjærlighed«, som Rostockerne havde vist ham. For den samme Viljes og Kjærligheds Skyld, d. v. s. til Vederlag for Pengeforstrækninger, som han havde opnået eller håbede at opnå hos de rostockske Kjøbmænd, udfærdigede han i deres Interesse en Række andre Breve og Forordninger af lignende Indhold, hvorved han bragte det derhen, at Rostockerne for en Stund næsten kom til at spille den samme Rolle i Oslo og Tunsberg som Lübeckerne i Bergen[26].

Aldrig har Norge været så ilde styret som under denne første Konge af den Æt, der i en så ganske merkelig Grad skulde bli Gjenstand for det norske Folks arveundersåtlige Troskab og Hengivenhed. Det kan ikke være anderledes, end at en så hensynsløs Opoffrelse af Norges mest åbenbare Interesser, så store Tab, tilføjet Riget af dets egen Konge, må ha vakt Uvilje hos de Nordmænd, der stod højt nok til at kunne følge nogenledes med og ha et nogenledes frit Overblik over, hvad der vedrørte Statsstyrelsen, særlig da Medlemmerne af Rigets Råd, hvem Kong Kristiern havde behandlet med såmegen Tilsidesættelse, hvis Forestillinger han havde sat sig udover, eller hvis Samtykke han havde undladt at indhente i såmange Tilfælde, hvor det burde ha været indhentet. Man merker dog intet Spor af Opposition, sålænge Kristiern levede Denne Konges 31 Regjeringsår hører til de sørgeligste i vor Historie, ikke blot ved den lange Række af skadelige Forholdsregler, der skyldtes Kongens Holdningsløshed og Hensynsløshed, hans Mangel på Evne eller Vilje til at opfylde sin Pligt ligeoverfor Norge, men også ved den fuldkomne indre Ro, der vedblev at råde i Landet trods alt dette Ustel. Men at der i Stilhed var opsamlet en Sum af Uvilje, viste sig dog, da Kongen var død.

Hans eldste Søn og Eftermand, Hans, havde allerede i 1458 fået Brev på Sukcessionen til Norges Throne. Tre og tyve Medlemmer af det norske Rigsråd afgav i dette År et skriftligt Løfte om, at de, »fore then indfødde wars kere nadige Herres, Koning Christierns Dygdh oc Æra«, vilde, efter hans Død, »undfå og annamme hans eldste Søn, den, som Gud da under at leve«, som hans Eftermand[27]. Dette Løfte blev gjentat i 1480, i hvilket År man finder, at danske og norske Rigsrådsmedlemmer har været forsamlet i Halmstad, dels for at fornye Hertug Hans’s Valg til Thronfølger, dels for at hylde ham som sin Fars Medregent[28]. Han havde selv i Farens levende Live, nemlig i 1474, været i Norge og udøvet Regjeringsmyndighed, udstedt Breve sammen med det norske Rigsråd, ved hvilken Leilighed han titulerede sig »Kong Kristierns Søn, kåret Konge til Danmark, ret Arving til Norge«. Alligevel optrådte det norske Rigsråd strax ved Efterretningen om Kong Kristierns Død (Maj 1481), som om Kronen var ledig og de Hertug Hans givne Tilsagn ikke havde nogen bindende Kraft[29]. Råaets Formand, Erkebiskop Gaute Ivarssøn (Erkebiskop 1474—1510), overtog Rollen som Rigsforstander eller Rigets Vikarius og afgjorde som sådan i Fællesskab med flere af Rådets øvrige Medlemmer Sager, der hørte ind under Kongedømet (August og September 1481). Det er øjensynligt, at Rådet på Forhånd har været bestemt på at ville nytte Lejligheden ved Kong Kristierns Død til et Forsøg på at skaffe Norge en bedre politisk Stilling.

I Begyndelsen af det følgende År, nemlig 1ste Februar 1482, afsluttedes mellem sexten Medlemmer af det norske Rigsråd og to »fuldmægtige Sendebud« fra det svenske en Overenskomst, der gik ud på, at Norge og Sverige skulde hjælpe hinanden til Opretholdelse af sin Frihed og Ret, og at navnlig ved det forestående Kongevalg det ene Rige intet skulde foreta uden med det andet Riges Råd[30]. Samtidig udstedte det norske Rigsråd et Brev til det svenske, i hvilket det opregnede de Artikler, hvori »Norges Rige og Indbyggere haver fanget Brøst i Kong Kristierns Tid«. Disse vare: Pantsættelsen af Orknø og Hjaltland; Voldsdåden i Bergen 1455, hvorved intet var bleven gjort; de mange for Riget skadelige Privilegier, som Kong Kristiern havde git de tydske Kjøbmænd; de mange skadelige Rejser, hvorved Rådet var bleven kaldt ud af Riget; den megen Orlog og Krig, som var slaget ind på Rigets Indbyggere, uden Norges gode Mænds Råd og Samtykke; — videre, at Norges Riges Skat og Rente var bleven ført ud af Riget og intet deraf anvendt til Kronens Nytte, — at Båhus Slot og andre Len var bleven overdraget Udlændinger, mod Rådets Vilje, og at idethele Udlændinger havde »fanget megen Vold og Fremgang i Norge i Kong Kristierns Tid, ydermere end nogen Tid tilforn været haver«; — »når vi kjærede og klagede på udenlandske Mænd, da måtte os ingen Ret vederfares; men hvilken af Norges Mænd der brotslig vard, da vard han svarlig rettet«[31]. Disse og flere Ankeposter vilde det norske Råd ha rettet på med Svenskernes Hjælp, inden det foretog Kongevalg. Tillige blev det svenske Rigsråd anmodet om at udvirke, at et Møde, som ifølge tidligere Aftale skulde finde Sted i Kalmar mellem Fuldmægtige fra alle tre Riger, kunde i Stedet derfor bli afholdt i Lødøse.

Dette Fællesmøde kom ikke istand. Svenske og danske Sendebud mødtes i Kalmar ud på Sommeren 1482, men skiltes uden Resultat, da de Svenske ikke vilde indlade sig på noget endeligt Kongevalg, før Nordmændene kom tilstede. Hertug Hans var imidlertid bleven hyldet som Konge i Danmark, Maj 1482, og der indfandt sig nu Sendebud fra det danske Rigsråd hos det norske for at udvirke hans Antagelse i Norge. I Henhold til den med Sverige trufne Aftale vægrede Nordmændene sig ved at indgå herpå. De fastholdt, at der først måtte rettes på de af dem fremsatte Ankeposter, og at særlig de Riget frakomne Slot og Len først måtte antvordes dem i deres frie Værge, så de »havde sit Land og Rige kvit og frit« som før, inden de kunde annamme den unge Herre som Konge, og da de danske Sendebud ikke havde nogen Fuldmagt til at afgjøre disse Ting, måtte de drage tilbage med uforrettet Sag[32].

Ved den samme Tid, da denne Forhandling fandt Sted, gjorde man fra norsk Side et Forsøg på at ta sig selv tilrette i Hensyn på en af de vigtigste Ankeposter, idet flere Rigsrådsmedlemmer med Erkebiskoppen Gaute og Ridderen Jon Svalessøn Smør, der var bleven udnævnt til Rigsforstander, i Spidsen drog mod Båhus Slot, der ved Siden af Akershus var det vigtigste militære Punkt i det søndenfjeldske Norge og vel netop af denne Grund var af Kong Kristiern bleven overdraget til en dansk Adelsmand, Jørgen Larenssøn, hvem man nu vilde tvinge til at opgi Slottet. Almuen i det omkringliggende Len rejste sig Mand af Huse for at hjælpe Rigsråderne mod den forhadte fremmede Befalingsmand. Alligevel holdt denne Stand, idet han håbede på Undsætning fra Danmark. De norske Rigsrådsmedlemmer skrev til sine svenske Kolleger og bad dem om Hjælp til at vinde Slottet. De skrev til Kong Hans og det danske Rigsråd med Forestillinger om de Brøst og den »Fornedring«, som de på Norges Vegne havde at klage over[33]. Fra dansk Side kom der et Svar, hvori de opfordredes til at afstå fra Belejringen af Båhus, der blev fremstillet som en »Oprejsning«, — et »Brud på den kjærlige Bebindelse mellem Rigerne«. De norske Rigsråder affattede i den Anledning en ny Skrivelse til de svenske, hvori de forsvarede sig mod den fra dansk Side fremsatte Anklage. »Det var en skadelig Fred, om hvert Rige ej måtte søge sin Ret indenlands og forsvare sit eget Land og sine egne Thegner. Efter Forbundet skulde det ene Rige heri hjælpe det andet og ej være det til Hinder« — — — — —. »Hvad den Artikel angår«, heder det videre, »at de tre Riger skulle forbindes under én Konge til evig Tid, da tykkes os ej nyttigt at være, at det sker så uoverlagt, fordi det har ingen god Fremgang havt til denne Tid, — — — og står til at frygte, at det måtte komme til mere Skade og større Uenighed (i Fremtiden)«. Brevet ender med en Bøn om Hjælp, — — — »om det kan behov gjøres«. Iøvrigt stolede de norske Rigsråder på Guds Hjælp og mente, at de nok skulde kunne forsvare sin Ret indenlands[34].

Men nej! — det skulde vise sig, at de ikke formådde såmeget. Belejringen af Båhus havde ingen Fremgang. Fra Sverige kom ingen Hjælp, men bare gode Råd. De svenske Rigsråder opfordrede i sit Svar de norske til at sende Deputerede til et Møde, som fra dansk og svensk Side var aftalt at skulle finde Sted i Halmstad den 13de Januar 1483, og hvor der skulde rådslåes og besluttes angående »de tre Rigers Privilegier, Friheder, Bedste og Bestanda«. I Hensyn på Båhus henviste man Nordmændene til at søge sit Ønske opnået ved en venlig Forhandling med fire danske Sendebud, der havde fået Lejde til at drage igjennem Vestergötland og nu var på Vejen til Norge, og man lod dem vide, at de, endog om det ikke skulde lykkes dem på denne Måde at få Slottet ud af Jørgen Larenssøns Hænder, alligevel helst burde ophøre med Belejringen, for at der ikke skulde være noget til Hinder for det aftalte Fællesmøde, af hvilket man naturligvis ventede sig alt muligt godt[35].

Under disse Omstændigheder sank Modet hos de norske Rigsrådsmedlemmer, og det faldt nu ikke de danske Sendebud vanskeligt at få udvirket, at Nordmændene forpligtede sig til at delta i det aftalte Fællesmøde, mod gode Løfter om Forbedring af Norges »Friheder« o. s. v., men uden at opnå den faktiske Garanti, som lå deri, at de til Udlændinger overgivne Slot og Len atter blev stillet i Norges Krones og Råds »frie Værge«.

Til den fastsatte Tid (13de Januar 1483) mødte i Halmstad på Danmarks Vegne 16 Rigsrådsmedlemmer og på Norges 9, deriblandt Erkebiskop Gaute og Hr. Jon Smør. Et Par Uger senere indfandt sig 4 svenske Sendebud, der dog ikke havde Fuldmagt til at foreta Kongevalg, men begjærede, at et nyt Fællesmøde måtte bli fastsat til Høsten, hvilket også skete. De to andre Rigers Deputerede enedes ikke destomindre om at foreta Valget strax, og den 1ste Februar 1483 valgtes Hans til en »fuldmægtig Herre og Konge over Danmarks og Norges Rige« og udstedte samme Dag en Håndfæstning, fælles for begge Riger[36].

I denne Håndfæstning er optat en Række af Artikler, sigtende til at hævde Rigernes Ligeberettigelse og Selvstændighed i Hensyn på den indre Styrelse: — Kongen skal styre hvert Rige efter dets Lov og gamle Sedvaner; han skal ikke indsætte i Rigsrådet nogen Udlænding og ikke bortgi Len eller Slot til Udlændinger, men styre Rigerne med gode indfødte Mænd; han skal ikke pålegge nogen Skat eller udstede noget Forbud eller give udenlandske Kjøbmænd noget Privilegium eller opta nogen i Rigsrådet eller ind- eller afsætte nogen Lensmand uden efter Rigets Råds Råd; hvert Rige skal ha egen Mynt, eget Arkiv og Skatkammer; Kongen skal opholde sig lige længe i hvert Rige, og i hans Fravær skal indsættes en Regjeringskommission, bestående af 4 Medlemmer af Rigets Råd, med Fuldmagt til at våge over Opretholdelsen af Lov og Ret. Disse Artikler er fælles for Norge og Danmark; særskilt Norge vedkommende er et Løfte om, at Kongen skal gjøre alt, hvad han formår, for at Norges Rige får tilbage, hvad der var frakommet Riget af Land og Indtægt under Kristiern I.s Regjering, og at der gives Oprejsning for Udåden i Bergen i 1455, — videre en Bestemmelse om, at Rigsrådet skal samles éngang hvert andet År, i Oslo eller Bergen, hvad enten Kongen er inden eller uden Landet, til Overvejelse af Rigets Ærinder, og at Kongen skal ubrødelig holde og stadfæste, hvad her lovlig dømes og afsiges for Ret.

De norske Rigsrådsmedlemmer havde ved disse gode Løfter opnået alt, hvad de efter Omstændighederne kunde vente og håbe. Om de fra først af har havt et andet, større, mere reelt Mål for Øje ved sin »Oprejsning«, — om de har tænkt på at få Norge helt løsgjort fra den »kjærlige Bebindelse« med Danmark, kan måske være tvilsomt, skjønt Udtrykkene i deres Breve til det svenske Rigsråd temmelig bestemt synes at pege i denne Retning. Det var højst naturligt, at en sådan Tanke måtte opstå hos dem efter alt, hvad de havde erfaret og oplevet; de måtte føle sig i sin gode Ret, og de var i sin gode Ret, når de prøvede på at få opløst et Forhold, som bare havde bragt Skam og Skade, og satte sig udover de med Danmark og den oldenborgske Kongeæt afsluttede Overenskomster, der var bleven brudt fra den anden Side så mange Gange og på en så hensynsløs Måde. Men, hvor nær Tanken om at udfri Norge af den kjærlige Bebindelse måtte ligge, og hvor gode Grunde den end havde for sig, så var den alligevel upraktisk og umulig. Det var for sent at prøve på noget sådant nu.

I 1448 stod Chancerne for en selvstændig norsk Politik ulige bedre. Der syntes dengang endnu levnet en Udsigt til en virkelig national Rejsning; man kunde dengang ha løftet Selvstændighedens Fane uden at komme i Kollision med den traditionelle Opfatning af Kongedømets Væsen, Folkets nedarvede Respekt for den kongelige Arveret. Nu var det ikke længer muligt. Kristiern af Oldenburg var nu engang bleven proklameret som den lovlige Arving til Norges Throne, udsprungen af det »rette norske Kongeblod«, og det var utvilsomt blevet den bos Folket almindelig gjeldende Forudsætning, at Kongearvetallet for Fremtiden skulde regnes fra ham. Heri havde den »kjærlige Bebindelse« en Garanti, som måtte gjøre ethvert Forsøg på at sprænge den fra norsk Side håbløst, sålænge man fra dansk Side sørgede for at la Kongevalget falde på den »rette« Mand efter Arvetallet. Grundsætningen om, at den kongelige Odelsret fik respekteres, sålangt den rak, var altfor dybt rodfæstet til, at en Politik, der stred imod den, kunde vinde almindelig Tilslutning, hvor vel beføjet den end kunde være i andre Henseender. Det hjalp ikke, at de norske Rådsherrer havde den største Grund til at klage på Rigets Vegne over Kristiern I.s Styrelse og til at søge Garantier mod en Fortsættelse af det samme System. De slog alligevel ind på en Vej, hvor de aldrig kunde få Folket med sig. når de vægrede sig ved at erkjende Kristierns eldste Søn som hans selvskrevne Eftermand og søgte at hævde for sig den frie Valgret til Thronen. Det er ved Begivenhederne under Thronledigheden efter Kristiern I. endnu mindre Grund til at tro på eller tale om en national Bevægelse end ved Thronstriden efter Kristoffer af Bayerns Død. Ved den sidstnævnte Lejlighed rettedes der ialfald Appeller til Almuerne rundt om i Landet, og man ser dem også optræde og idetringeste tilsyneladende ta Parti og spille en Rolle. Derimod søgte de norske Rådsherrer under Thronledigheden efter Kristiern Hjælp hos sine svenske Kolleger, medens der ikke er Spor af, at de har prøvet på at skaffe sig et Rygstød i en almindelig Folkebevægelse. Man har vistnok Grund til at tro, at de ved sin Optræden har havt Rigets Velfærd og Selvstændighed og ikke blot sin egen Fordel for Øje; deres Politik kan derfor tillegges en patriotisk Karakter; men national var den ikke og kunde den ikke bli, ifølge det engang valgte Udgangspunkt[37].

Princippet om Kongedømets ubetingede Arvelighed var og blev det eneste praktisk mulige Udgangspunkt for en national norsk Politik. Det rette havde været, at Nordmændene havde vedblevet at holde urokkelig fast ved dette Princip. I den strengt monarkiske Tradition lå Hovedgrunden til Folkets politiske Svaghed, men her var dog tillige noget givet, som under heldige Omstændigheder måtte ha kunnet bli en Styrke og et Værn. Man må vel endog finde det underligt, at dette ikke i nogen Grad blev Tilfælde, tiltrods for de uheldige Omstændigheder, — at der ikke, på Basis af denne strengt monarkiske Tradition, dannede sig et Slags Alliance eller Forsvarsforbund mellem Nordmændene og Kongerne af den oldenborgske Æt ligeoverfor det danske Rigsråd og den danske Adel

Det måtte være klart, at Norge i en sådan Alliance vilde finde en Garanti for sin politiske Selvstændighed, som højlig behøvedes. Erfaringen havde jo allerede noksom godtgjort, hvorlidet det norske Rigsråd formåede, når det stod alene. Men hvis Norges politiske Selvstændigbed trængte Støtte fra Kongedømets Side, syntes det til Gjengjeld også at ligge i Kongedømets egen velforståede Interesse at yde denne Støtte. Efterat Oldenborgerætten var bleven erkjendt som den rette norske Kongeæt, havde Kongerne af denne Æt aldeles ingen Grund til at frygte noget Frafald i Norge. De kunde føle sig langt mere tryg i Besiddelsen af den norske Krone end i Besiddelsen af den danske. Danmark var og blev naturligvis Hovedriget for dem som for de eldre Unionskonger. Men de måtte dog ønske at opnå en så uafhængig Stilling som muligt ligeoverfor det danske Rigsråd, og i så Henseende afgav den Arveret, der tilkjendtes dem i Norge både af Loven og af Folkemeningen, et godt Støttepunkt, — et Middel, hvorved de kunde sikkre sin Æt også Danmarks Throne eller tilprutte sig gunstige Valgvilkår, eftersom det danske Rigsråd holdt fast ved Foreningen med Norge. Af denne Grund syntes det også at stemme med deres Fordel at værne om Norges politiske Selvstændighed, at vedligeholde en skarp Grændse mellem Arveriget Norge og Valgriget Danmark, at sørge for, at Norge ikke gled ind under det danske Rigsråds Indflydelse eller Styrelse.

Alligevel møder man sågodtsom intet Spor af en sådan Politik. Norges geistlige og verdslige Stormænd var nu engang kommet bort fra den nationale Statsret i Hensyn på Thronsukcessionen og vedblev at følge den ved den bergenske Overenskomst indslagne Vej. De strævede med at hævde for sig en fri Valgret, hvorved de alene kunde opnå Papirgarantier uden virkeligt Værd, og hvorved de stillede sig i Opposition til Kongedømet istedetfor at knytte et nærmere Forbund med det. Hvad de første Konger af den oldenborgske Æt angår, da ser man vel, at de ikke har været aldeles blind for Betydningen af den Stilling, som indrømmedes dem af Norges nationale Statsret, eftersom de stadig fastholdt Titelen af Arvinger til Norges Rige. Men det er på den anden Side meget langt fra, at de udnyttede denne Stilling således, som den vel kunde ha været udnyttet. Ingen af dem var udrustet med nogen overlegen politisk Evne, og Norge lå dem desuden så fjernt, at det var undskyldeligt, at de undervurderede dets Resurcer, små som disse i Virkeligheden var. Det var sålangt fra, at de søgte at hindre Norges Sammensmeltning med Danmark til en Helstat, at de tvertom stadig arbejdede på at fremskynde denne, i bedste Overensstemmelse med det danske Rigsråd.

Det kunde da ikke vare længe, inden Norges politiske Selvstændighed blev helt brudt. Erfaringen havde, som sagt, allerede tilstrækkelig godtgjort, at det norske Rigsråd ikke formåede at gjennemføre nogen selvstændig Politik, at det ligesålidt var istand til at bryde Foreningen med Danmark som til at hævde Norges Rang og Ret inden denne, — og dertil kom, at dets Indflydelse og Anseelse var hjemfalden en uundgåelig, uafhjælpelig Dekadence. Dets geistlige Medlemmer repræsenterede Kirken, de verdslige Aristokratiet. Men Kirkens Velmagtstid var forlængst forbi, og hvad Aristokratiet angår, da vedblev dets Rækker at tyndes i det 15de Århundrede som i det 14de. Den ene Æt elter den anden dør ud eller synker ned blandt Mængden, og ved Århundredets Slutning er det kun nogle ganske enkelte, som fremdeles kan siges at hævde en aristokratisk Rang og Stilling. — Eftersom det norske Samfund demokratiseredes og nivelleredes, blev det også mere og mere ukrigersk, militært værgeløst. Det gamle Ledingsvæsen var allerede i det fjortende Århundrede blevet aldeles aflægs, og vi møder i Unionsperioden intet Spor af, at der fra Styrelsens Side har været gjort noget for at vedligeholde det. Ligesålidt er der noget Spor af, at der fra Styrelsens Side har været gjort noget for at grundlegge et nyt, mere tidsmæssigt Landeværn Under Håkon VI.s Regjering, — i Tiden efter Unionen med Sverige og forud for Unionen med Danmark, — synes et Forsøg i denne Retning at ha fundet Sted, idet for enkelte Landsdeles Vedkommende Rytteritjeneste blev sat istedet for den eldre Udrustning tilsøs[38]. Men dette Forsøg førte ikke til noget varigt Resultat og blev ikke optat påny i den følgende Tid. Unionskongerne forsømte Norge i denne som i andre Henseender. At Norge delte Konge med et andet Land viste sig overalt, hvor det gjaldt at grunde noget nyt eller at gjennemføre tidsmæssige Reformer, at være, praktisk taget, enstydigt med, at det var uden Konge og uden Styrelse. I Danmark og Sverige var allerede i det 13de Århundrede det gamle Forsvarsvæsen blevet afløst af et nyt, ved Indførelsen af den privilegerede Rostjeneste, der blev Grundlaget. hvorpå en talrig og mægtig Adel dannede sig. Dette nye Forsvarsvæsen viste sig ganske vist meget upålitligt og artede sig på en fra den oprindelige Tanke meget afvigende Måde; men det var dog bedre end intet. Adelsmændene forsømte sine Pligter som Rigets stående Hær, medens de udvidede sine Rettigheder; ved sine indbyrdes Fejder, sine befæstede Slotte og Flokke af væbnede Tjenere blev de en Byrde og Plage for det Folk, hvis Forsvar de skulde ha været. Alligevel oparbejdedes og vedligeholdtes dog herigjennem militære Kræfter, der var uundværlig for Hævdelsen af Statens Selvstændighed, og hvortil Norge sågodtsom aldeles savnede Sidestykke. Det blev et Forhold på det militære Område, svarende til det, der fandt Sted på det politiske: i Danmark og Sverige en stadig fortsat Bevægelse, som, om den end ofte artede sig anarkisk og famlende, dog altid havde Livets Magt i sig; i Norge Forpupning og Forstenelse. Den norske Stormandsklasse fulgte ikke bedre med på det ene Område end på det andet. Den gik tilbage i Hensyn på krigersk Ånd som i Hensyn på politisk Interesse og Foretagsomhed. Det ene fulgte af det andet. I et Samfund, hvor alle Retsforhold var så fastgrundede, og hvor der var draget så snævre Grændser for den enkeltes Magtbegjær eller Udvidelseslyst, som i det norske, havde Stormændene liden Opfordring til at holde sig militært rustet, når de ikke blev drevet dertil af Statsstyrelsen. De norske Stormænd byggede sig ikke befæstede Borge som deres svenske og danske Standsfæller og tilegnede sig overhovedet langtfra i samme Grad som disse den mellemeuropæiske Feudaladels militære Karakter og Sedvaner. Almuen i Norge fik det som Følge heraf såmeget friere og fredeligere; men Landet blev til Gjengjeld sågodtsom værgeløst og savnede gjennem lange Tider endog Elementerne, hvoraf et ordentligt Landeværn skulde dannes.

Denne Norges militære Svaghed havde åbenbaret sig på den mest iøjnefaldende Måde og måtte være bleven vel kjendt også i Danmark ved hvad der skete under Thronledigheden efter Kristoffer af Bayern, og endnu mere ved hvad der skete under Thronledigheden efter Kristiern I. Det norske Rigsråds Forsøg på at opta en selvstændig Politik ligeoverfor det danske mislykkedes dengang, fordi der på Båhus sad en dansk Befalingsmand, som ikke vilde respektere det norske Rigsråds Autoritet, og hvem det norske Rigsråd ikke med Opbydelse af al sin Magt formåede at tvinge. Det viste sig, at de tre faste Slotte i Norge — Båhus, Akershus og Bergenhus (Bergens Kongsgård) — havde en i militær Henseende så alt overvejende Betydning for det iøvrigt forsvarsløse Land, at det bare gjaldt fra dansk Side at sikkre sig Besiddelsen af disse tre eller bare et enkelt af dem, for at være istand til at holde enhver Opposition, enhver Rørelse af Selvstændighedsånden nede. Dette var et Forhold, som man ikke kunde undlade at bli opmerksom på. Og det kunde heller ikke falde Kongen vanskeligt, når han var enig med det danske Rigsråd i Hensyn på den Politik, der skulde følges ligeoverfor Norge, at sørge for, at Båhus, Akershus eller Bergenhus kom i Hænderne på sådanne Mænd, der var villig til at tjene denne Politik, eller af hvem man ialfald ikke behøvede at frygte nogen Opposition.

Vistnok stod det i Kong Hans’s Håndfæstning, at han skulde styre hvert af de forenede Riger med gode indenlandske Mænd af og i hvert Rige, og at han ikke skulde bortgi noget norsk Slot eller Len uden med det norske Rigsråds Råd og Samtykke. Men også Kristiern I havde lovet noget lignende i sin norske Håndfæstning, uden at dette havde hindret ham fra at indtrænge Udlændinger i flere af Rigets både geistlige og verdslige Embeder. Og det var ikke at vente, at hans Søn skulde anse sig sterkere bundet, efterat nye Erfaringer havde godtgjort, hvor svagt det norske Rigsråd var[39].

Det ser ud til, at det har været et af Vilkårene for den mellem det norske Rigsråd og de fire danske Sendebud i 1482 afsluttede Overenskomst, at Jørgen Larenssøn skulde opgi Båhus, og at dette Vilkår også blev opfyldt[40]. Et Par År efter finder vi imidlertid, at Befalingen på Båhus påny var overdraget en dansk Mand, Ebbe Munk[41]. I 1503 blev Slottet betroet til Dansken Otte Rud, og i Tiden nærmest fortid havde det været i Hænderne på Henrik Krumedike, som vel var norsk Godsejer og Medlem af det norske Rigsråd, men som både ved sin Æt og sin Fødsel var Udlænding og altid viste sig som et villigt Redskab for den danske, mod Norges Uafhængighed rettede Politik. På Akershus møder vi under Kong Hans’s Regjering flere Udlændinger som Høvedsmænd, nemlig Henrik Krumedike (1485—87), Jørgen Vestenie, en dansk Adelsmand, (1507), Mats Søfrenssøn, udentvil også dansk, — ligeledes på Bergens Kongsgård: Skotten David Sinclair (1496), Danskerne Anders Mus (1501) og Mogens Jenssøn (1505—6), Hollænderen Herman Willumsen (1512). Samtidig blev Udlændinger indtrængt på norske Biskopsstole, mod Håndfæstningen og mod Kapitlernes Valg: Anders Mus på Oslo Biskopsstol (1506) Erik Valkendorf på Erkestolen i Throndhjem (1510)[42].

Kong Hans viste sig ikke mere ordholden i Hensyn på sine øvrige Løfter til Nordmændene, så disse havde al mulig Grund til at være misnøjde. Alligevel var hans Styrelse ikke så ulykkelig for Norge, som Faderens havde været. Der var ikke så mange eller så store Ankeposter at rette mod ham som mod Kristiern I, og man skulde, når man ser hen til den øjensynlige Tilbagegang inden den norske Stormandsklasse, heller ikke tro, at Evnen og Viljen til at gjøre disse Ankeposter gjeldende eller til at hævde almentfædrelandske Interesser kan ha voxet, — snarere omvendt. Det kan da synes at være noget påfaldende deri, at Norge under Kong Hans blev Skuepladsen for gjentagne indre Uroligheder, medens der i Kristiern I.s Styrelsestid neppe merkes Spor af Bevægelse. Men disse Uroligheder har øjensynlig havt en temmelig overfladisk og tilfældig Karakter. Man har gjort formeget Væsen af dem i en nyere Tid, idet man formeget har opfattet dem som en virkelig national Rejsning og udledet dem af en gjærende patriotisk Uvilje over det Afhængighedsforhold, hvori Norge var kommet. Det ser ud til, at deres Kilder snarere har ligget udenfor end indenfor Landet, og det rette er vistnok at opfatte dem som blotte Efterdønninger af Bevægelsen i Sverige, — Gnister fra Branden på den anden Side af Grændsen, der snart sluktes, fordi de inden det norske Samfund ikke fandt noget at nære sig ved.

Hvad der er bleven sagt om Aslak Bolt, gjelder med en langt mere utvilsom Ret om Knut Alfssøn, at man nemlig, ved at se i ham den norske Patriot i Ordets moderne Mening og opfatte ham som Martyr for den nationale Selvstændigheds Sag, miskjender både ham og Tiden, i hvilken han levede. Aslak Bolt har øjensynlig været en Mand af mere end sedvanlige Dimensioner; i ham var der noget af Stoffet til en Høvding; — derom vidner hans Forhold som Kirkestyrer. Om Knut Alfssøn derimod vides intet, som tyder på, at han har været fremragende ved andet end ved sin Æt og sin Rigdom. I et samtidigt dansk Kildeskrift[43] er han bleven karakteriseret som en »enfoldig« Mand og et Redskab for svenske »Forrædere«, d. v. s. det antiunionelle Parti i Sverige med Rigsforstanderen Steen Sture i Spidsen, og der er Grund til at tro, at denne Karakteristik svarer til det virkelige Forhold.

Knut Alfssøns Fader havde ligget i Fejde og Fiendskab med den førnævnte Hartvig Krumedike, Hovedmanden for det dansksindede Parti under Thronledigheden efter Kristoffer af Bayern. Fiendskabet synes at være gået i Arv til Sønnerne: Henrik Krumedike, som ved År 1490 blev Høvedsmand på Båhus, og Knut Alfssøn, som nogen Tid efter blev Høvedsmand på Akershus. Forholdet mellem disse to blev yderligere forværret derved, at Henrik Krumedike undlod at efterkomme Knut Alfssøns Begjæring om Hjælp mod en farlig og vidtforgrenet Almuerejsning, som var udbrudt i hans Len. Henrik Krumedike havde arvet Faderens Stilling som det oldenborgske Kongehus’s særlig betroede Mand og Repræsentant i Norge. Han stod i høj Gunst til Hove, og det måtte falde ham såmeget lettere at vække Mistanke hos den af Natur så mistænksomme Kong Hans mod Knut Alfssøn, fordi denne ved sin Æt og sit Giftermål var på det nærmeste knyttet til Sverige. Herved er udentvil igjen Knut Alfssøn bleven drevet Skridt for Skridt over på svensk Side, til hvilken han ifølge sine Forbindelser havde en naturlig Ludning[44], indtil han i Året 1501, da en ny svensk Rejsning mod Kong Hans forberededes, drog til Sverige, deltog i de misfornøjede svenske Herrers Rådslagninger og sendte Kong Hans et ligefrem Opsigelsesbrev. Mod Slutningen af samme År vendte han tilbage til Norge for at fremkalde en Rejsning i dette Rige. Han havde her i Akershus Slot, hvormed han havde været forlenet, og som vedblev at være i hans Vold, et særdeles godt Udgangspunkt for sine Operationer, og det lader også til, at det en Tidlang lykkedes ham at spille Mester i det søndenfjeldske Norge. Men ud på Sommeren det følgende År indesluttedes han på Akershus af sin gamle Fiende Henrik Krumedike og blev under Belejringen taget af Dage på den noksom kjendte Måde.

Man ved ikke af, at Knut Alfssøn har fundet nogen Forbundsfælle inden den norske Stormandsklasse. Hos Almuen Kan han neppe ha været populær. Alligevel, da han hørte til en af Landets højbyrdigste og mest ansete Ætter, kunde det ikke være anderledes, end at det Forræderi, for hvilket han blev Offer, måtte vække en vidt udbredt Uvilje. Fra Sverige, hvor det nationale, antiunionelle Parti vedblev at ha Overhånden, udgik der stadig nye Opeggelser til den søndenfjeldske Almue, hvilket måtte virke til at vedligeholde den engang vakte Gjæring, så Kong Hans tilsidst fandt det nødvendigt at sende sin Søn, Hertug Kristiern, op til Norge med udstrakt Fuldmagt til at styre Riget. Hertug Kristiern har udentvil, overensstemmende med sin Karakter, strax grebet til voldsomme Midler for at kvæle Oprørsånden og derved netop virket til at fremkalde det Oprør, der brød løs i Begyndelsen af Året 1508 under Herlog Høfudfats Anførsel. Oprøret blev undertrykket efter en kortvarig Kamp, og det var ved denne Lejlighed, at Kristiern skulde ha faret så hårdt afsted med den norske Adel, at den siden aldrig kunde forvinde det, efter Arild Hvitfeldts Beretning, som gjentoges af Holberg og senere Forfattere, og hvorved Rejsningen under Herlog Høfudfat næsten kom til at gjelde som et Vendepunkt i Norges Historie. Urigtigheden af denne Beretning er nu forlængst fuldstændig godtgjort. Ikke en eneste Stormand eller Mand af Adel kan påvises blandt dem, der mistede Livet på Grund af sin Deltagelse i Herlog Høfudfats Rejsning. Om Herlogs egne personlige Forhold er intet bekjendt; men såmeget kan ansees for sikkert, at hverken han eller nogen af de andre Hovedmænd for Oprøret i 1508, hvem Hertug Kristiern lod henrette sammen med ham, har hørt til den egentlige Stormandsklasse eller engang til Adelen i en videre Forstand. Det har i det højeste været gode Bønder. Deres Rejsning sees at ha været rettet mod Fogderne, af hvilke et Par blev ihjelslagne, og bør udentvil opfattes som et blot og bart Almueoprør, der ikke har havt nogen politisk, endmindre nogen national Karakter, men nærmest er bleven fremkaldt ved Pålæg, som man fandt trykkende eller anså for ulovlige[45].

Skjønt det er al mulig Grund til at tro, at Kristiern i de Straffedome, han lod gå ud over Deltagerne i Opstanden 1508, har vist den samme overdrevne og ukloge Strenghed, der tilsidst skulde bli hans Ulykke, synes han dog ikke at være bleven forhadt i Norge. Tvertom har man fra den følgende Tid Vidnesbyrd om, at han har været Gjenstand for et Slags Hengivenhed fra Folkets Side. Han var, ifølge Arveprincippet, Odelsmand til Norges Throne og havde allerede i 1489 modtat Hylding af det norske Rigsråd som Faderens Eftermand, med udtrykkelig Tilsidesættelse af enhver Artikel i Håndfæstningen af 1483, der kunde tydes som stridende mod denne Hylding[46]. At gjøre ham hans Ret til Thronen stridig og følge Sveriges Exempel ved at bryde Forbindelsen med Danmark: derom har der neppe kunnet være nogen alvorlig Tanke blandt de norske Stormænd og da naturligvis endnu mindre blandt Almuen. Det norske Rigsråd gjorde intet Forsøg på at indta en lignende Holdning ved Kong Hans’s Død som den, det havde indtat ved Kong Kristiern I.s. Om man end nu, som da, måtte ønske at nytte Thronledigheden til at forbedre sine og Rigets Privilegier, så søgte man ialfald at nå sit Ønske ad andre, mere fredsommelige, mindre anstrængende Veje. Man var blevet klog af Skade. Følelsen af Landets Afmagt gjorde sig stadig sterkere gjeldende, og i samme Grad minkede Handlekraften og det politiske Initiativ hos de ledende Mænd. Man indskrænkede sig til at supplicere, hvor man før havde troet at kunne true sig frem.

Kong Hans døde den 23de Februar 1513. Året forud var det bleven aftalt, at et Møde skulde afholdes i Kjøbenhavn af Herrer fra alle tre Riger, for at få knyttet påny den kjærlige Bebindelse mellem Rigerne. Mødet fandt Sted til den fastsatte Tid, St. Hans 1515, altså efter Kongens Død, og blev for Norges og Danmarks Vedkommende et Valg- og Hyldingsmøde. De svenske Sendebud vægrede sig ved at delta i noget Kongevalg, eftersom de ikke havde Fuldmagt hertil. Derimod kom de tilstedeværende danske og norske Rigsrådsmedlemmer overens om at »samtykke og fuldbyrde« Kristierns Valg til Danmarks og Norges Konge, og enedes samtidig om at udstede en for begge Riger fælles Håndfæstning.

Ved at sammenligne denne Håndfæstning med den, som blev udstedt i 1483, vil man få et Indtryk af, hvorledes Norge gled dybere og dybere ind i det ved Bergens-Overenskomsten af 1450 fastslåede Afhængigheds-Forhold.

Også Håndfæstningen af 1483 er fælles for begge Riger. Men her er dog endnu i Formen tat Hensyn til Norges Stilling som et eget Rige. Her er flere Artikler, der særligt vedkommer Norge og sigter til at afhjælpe Norges særskilte Brøst, og her er flere, der går ud på at hævde de to forenede Rigers politiske Jevnbyrdighed og Selvstændighed i Hensyn på den indre Styrelse.

Håndfæstningen af 1513[47] derimod lægger åbenlyst an på at fremstille de to Riger som et Hele. Den har bare en eneste Artikel, som særskilt vedkommer Norge, nemlig en Gjentagelse af Løftet om, at Kongen »med det første vilde indløse Orknø og Hetland til Norges Krone med Norges Indbyggeres Hjælp og Trøst«, — et Løfte, hvis fuldkomne Betydningsløshed man allerede dengang måtte være på det rene med. Den har enten aldeles ikke optat de Artikler i Håndfæstningen af 1483, der sigter til at hævde Rigernes Jevnbyrdighed og Uafhængighed af hinanden, i Hensyn på den indre Styrelse, eller den har optat dem med sådanne Tillæg, hvorved Lighedsprincippet ligefrem fornegtes til Norges Skade. Den har intet tilsvarende til Bestemmelserne af 1483 om, at hvert Rige skal ha egen Mynt, eget Skatkammer og Arkiv, — at der, når Kongen drager af et Rige i et andet, skal indsættes en Kommission af Rigsråder til at våge over Opretholdelsen af Lov og Ret under hans Fravær, — at Norges Rigsråd skal samles i Bergen eller Oslo hvert andet År til Overvejelse af Rigets Ærinder, og det hvad enten Kongen er inden eller uden Riget. I Håndfæstningen af 1483 heder det, at Kongen skal styre hvert Rige efter dets Lov og gamle Sedvaner, ikke indsætte i Rigets Råd nogen Udlænding og ikke bortgi Len eller Slotte til Udlændinger, men »råde og regjere med gode indenlandske Mænd af og i hvert Rige og ej drage dem nogen Vanbyrding over Hovedet i nogen Måde«. I Håndfæstningen af 1513 lyder den tilsvarende Artikel således, at Kongen »ikke skal annamme udenlandske Mænd i Rigens Råd og ej heller antvorde dem Slot, Land eller Len, men styre, råde og regjere Danmark og Norge med Rigens gode Ædlinger, og om nogen Vanbyrding har nu i Danmark eller Norge Slot eller Len, da skal de med det første afsættes og gode indfødte Rigens Ædlinger indsættes i deres Sted; dog i Norges Rige skikkes efter Rigens Lejlighed«.

Blandt Deltagerne i Herremødet i Kjøbenhavn i 1513 var kun otte Medlemmer af Norges Rigsråd mod treti danske, og af disse otte tilhørte igjen de fire, deriblandt selve Rådets Formand, Erkebiskoppen af Nidaros, Erik Walkendorf, Danmark ved sin Æt og Fødsel. Man kunde mene[48], at, når Håndfæstningen så utilsløret lægger an på at stille Norge i et Afhængighedsforhold til Danmark, så ligger Grunden, tildels ialfald, deri, at Norge var repræsenteret på en så svag og unational Måde. Man kunde mene, at de danskfødte Medlemmer af Norges Rigsråd bare har repræsenteret Norge i formel Henseende, medens de i Virkeligheden har støttet den danske Politik, der gik ud på Rigernes Sammensmeltning, d. v. s. Norges Underordning under Danmark. Det viser sig imidlertid, at samtlige de ved Herremødet i Kjøbenhavn i 1513 tilstedeværende Medlemmer af det norske Råd har forenet sig om et Forsøg på at gi Håndfæstningen et med Norges Selvstændighed og særskilte Tarv bedre stemmende Indhold end det, den fik. Man har nemlig en til vor Tid bevaret Forestilling i denne Retning, der må antages at være udarbejdet af dem og i deres Navn at ha været indleveret til Kong Kristiern II, og man har ligeledes bevaret et Udkast fra Kongens Kantsler til »Svar på de Artikler, Norges Riges Råd har foregivet«[49].

Af Rådets Forestilling hidsættes følgende: »Det er vort Begjær, at Eders Nåde vil forse Norges Riges Råd og indfødte Ædlinger med Norges Riges Slot og Len, — — — og at Eders Nåde vil sætte dem på mulig Afgift, så de kunne forbedre Slottene og holde Folk, dem uden Skade og E. N. og Riget til Tjeneste, at afverge Rigens Skade og Fordærv, efterdi E. N. er ikke selver tilstede. Og at E. N. ikke vil sætte os nogen Vanbyrding over Hovedet, som hertil været haver«. — —

»Item, at Kirker og Klostre skulle have deres frie Kår, — — — og at de Kirker, som Kronen haver jus patronatus til, måtte forsees med Norges Riges indfødte Mænd«.

»Item skal ej nogen Skat eller Tyngsel lægges på Riget, Almuen eller Kjøbstedsmænd, uden Rigets Råds Samtykke«.

»Item at Rådet nordenfjelds og sønden skal have Fuldmagt til at høre alle Sager udi Rette, og skal ingen skyde sig fra deres Ret og uden Riget, medmindre end Rigens Råd dømer dem selv ud af Riget og for Eders Nåde«.

»Item at ingen Privilegia gives udlændiske Kjøbmænd imod Norges Lov og Privilegia uden Rigens Råds Samtykke i den Landsende«.

»Item at alle de Fogder, som ikke er indfødte, må nu strax afsættes«.

»Item at Rådet, gode Mænd og Rigens tro Indbyggere ej foragtes, hånes eller beskattes af Kongens Fogder, Tjenere eller Sendebud«.

»Item at ingen Udlændiske annammes udi Rådet uden Rigens Råds Råd, Vilje og Samtykke«.

Svaret fra Kongens Kantsler på denne Forestilling er karakteristisk. Somme af Artiklerne indskydes for det danske Rigsråd, somme forbigåes i Taushed, somme besvares på en undvigende Måde eller således, at den opstillede Fordring ligefrem afvises.

Det heder her bl. a.: »Item om den Artikel, at forse Norges indfødte Ædlinger med Kronens Slot og Len der i Riget, haver min Herres Nåde overvejet, at Adelen udi Norge er fast uddøet, og vil Hans Nåde forse Kronens Len og Slot i Norge med Norges og Danmarks Ædlinger og indfødte Mænd«.

»Om de Kirkens Len, Kronen haver jus patronatus til, samtykker min Herres Nåde, at de forsees med Norges og Danmarks indfødte Mænd«.

»Item den Artikel, at ej nogen Skat skal legges på Kjøbstæder og Almue, samtykker Hans Nåde, dog efter Norges Lov«.

»Item om at afsætte de Fogder, der ikke er indfødte i Riget, vil Hans Nåde tale med Rådet».

»Item den Artikel, at ingen Udlændiske annammes i Rådet, samtykker Hans Nåde, at ingen annammes i Norges Riges Råd uden Danmarks og Norges indfødte Mænd«.

Svaret er, som sagt, karakteristisk. Det viser, hvor fuldkommen tryg man har følt sig på det norske Rigsråds og de norske Stormænds politiske Afmagt. Man har ikke engang fundet det Umagen værdt at forstille sig ligeoverfor dem eller gi dem gode Løfter. Man har ligefrem ladet dem vide, at de fik ta de Vilkår, som man bød dem, og at man ikke erkjendte og ikke agtede at respektere Norges Krav på Selvstændighed og Ligeberettigelse i Foreningen.

Måden, hvorpå Kong Kristiern svarte de norske Rigsrådsmedlemmer, viser sig at være såmeget mere betegnende for Norges Stilling, når man dermed sammenholder hans Svar til det danske Rigsråd, med hvilket han i Anledning af Håndfæstningen førte en Skriftvexel, der ligeledes er bleven bevaret til vor Tid, og hvoraf Uddrag er meddelt i Allen’s Værk: »De tre nordiske Rigers Historie under Kongerne Hans, Kristiern II og Gustav Vasa«. »I Tonen af Kongens Svar til det norske og danske Rigsråd er der en Forskjel, som tydelig lader sig merke«, siger Allen[50]. »Mod det danske Rigsråd er Tonen hensynsfuld, imødekommende, stundom næsten bedende; mod det norske Rigsråd bruger han, uden just at være frastødende eller skarpt afvisende, langt færre Omsvøb, er mere sikker, bestemt og afgjørende. Han vidste vel, på hvilken Side Magtens Tyngdepunkt lå«.

Ja, — det var ikke vanskeligt at vide. Det behøvedes på denne Tid ikke meget Skarpsind for at skjønne, at Norge var svagt i politisk og militær Henseende og det norske Rigsråd en næsten rodløs Institution, som savnede de nødvendige Vilkår for at kunne spille en selvstændig Rolle. Men et Spørsmål er det, om det var politisk rigtigt af Kristiern den Anden at udnytte denne Svaghed til det yderste, således som han gjorde, — eller om det ikke snarere kan siges, at han også ved sit Forhold i dette Punkt har udvist den samme Forening af voldsomt Magtbegjær og politisk Kortsynethed, Mangel på virkelig Herskerevne, der gjennemgående karakteriserer hans Færd.

Det har kildret hans Herskesyge at lade de norske Rigsrådsmedlemmer få vide og føle, ved Forhandlingerne om Håndfæstningen ligesom senere, at han var Herren, — at skalte og valte efter Behag med Norges Len og Slotte og gi dem bort, mod hævdet Sedvane, til Udlændinger af borgerlig Herkomst, der var hans Venner og Klienter. Men herved udrettede han aldeles intet til at styrke sin Stilling eller til at sikkre sig mod de Farer, som han måtte kunne vide truede ham. Han var, allerede før han blev Konge, Gjenstand for den danske Adels Uvilje, og han måtte kunne forudse, efter de Følelser, han selv nærede, og de Reformplaner, han havde udkastet, at han vilde få at bestå en Kamp på Liv og Død med den. Fra det herved givne Standpunkt havde det været en klogere, mere forsynlig Politik at arbejde på at hæve den norske Stormandsklasse istedetfor at trykke den ned, at gjenopbygge, såvidt det lod sig gjøre, Forskandsningerne om Norges politiske Selvstændighed istedetfor at hjælpe til at få sparket ned, hvad der endnu stod igjen. Den norske Stormandsklasse kunde, således som Sagerne nu stod, aldrig bli farlig for Kongedømet; derimod syntes der at ha været nogen Chance for, at den kunde bli en nyttig Forbundsfælle. Når det i Kong Kristiern’s Svar til det norske Rigsråd blev sagt, at »Adelen i Norge er fast uddøet«, da var dette fuldkommen rigtigt, forsåvidt at Kredsen af de gamle Storætter, der dannede det egentlige Aristokrati, var smeltet sammen til nogle ganske enkelte; men den lavere Adel var endnu nogenledes talrig repræsenteret, og blandt de til denne hørende Ætter har der vistnok fundet flere såvidt anselige og formående, at det måtte kunne ha lykkets at løfte dem op til en virkelig aristokratisk Rang, — op i Række med de egentlige Storætter, — såfremt man fra Styrelsens Side havde lagt an på at dra dem frem ved at gi dem Len og Slotte i Befaling. En af Grundene til, at det gamle norske Aristokrati ikke fornyedes nedenfra og derfor gik så hurtigt og fuldstændigt tilgrunde, lå netop i den Omstændighed, at Unionskongerne, hvis Forhold til Norge altid var et så fremmed og så fjernt, ikke lærte at kjende eller ikke brød sig om at ophjælpe de aristokratiske Elementer inden det norske Samfund, men i dets Sted indsatte Udlændinger på Landets mest anselige og indbringende Poster, efter hvert som Kredsen af de indfødte Stormandsætter, hvem man ikke kunde forbigå, smeltede sammen. Demokratiseringen af det norske Samfund havde ganske vist andre, dybereliggende Grunde og vilde være bleven gjennemført, senere eller tidligere, hvilken Politik der end var blevet fulgt fra Unionskongernes Side. Men, om Kongedømet end ikke havde det i sin Magt at skabe et nyt, livskraftigt norsk Aristokrati, så kunde det dog ha hindret, at det gamle gik så hurtigt og fuldstændigt til Grunde. Kristiern II kunde, om han havde lagt an derpå, ha tilført den norske Stormandsklasse nye Kræfter; han kunde ha udrettet noget til at hævde det norske Rigsråds Selvstændighed ligeover det danske; derved vilde han tillige ha udrettet noget til at sikkre sig et Rygstød i Norge ligeoverfor den danske Adel. Idet han istedet derfor tilsidesatte ved enhver Lejlighed det norske Rigsråd til Fordel for det danske[51] og bortgav til Fremmede de Poster, der skulde tjene til at opretholde den norske Stormandsklasse, virkede han til, at det norske Samfund blev endnu mere desorganiseret, end det før havde været, endnu mere blottet for enhver selvstændig ledende Kraft, endnu mere ude af Stand til at bevæge sig på egen Hånd, — at den norske Adel blev endnu mere fremmed for Landets Styrelse, endnu mere ubrugelig i politisk og militær Henseende, end den før havde været; og Følgen heraf måtte igjen bli, at, når Danmark gled ham ud af Hænderne, når den danske Adel rejste sig mod ham, var der såmeget mindre Hjælp og Trøst at finde for ham i Norge.

Vi behøver ikke at opholde os ved de Begivenheder, der førte til Kristiern II.s Fald. Det er bekjendt nok, at han viste sig ligeså råd- og dådløs i Modgangen, som han havde været hårdhændet og fremfusende, sålænge Lykken føjede ham[52]. Endnu efterat den jydske Adel i Ledtog med Hertug Fredrik havde rejst sig mod ham i åben Opstand, var hans Stilling i Danmark meget langtfra at være fortvilet. Han kunde stole på Bøndernes og fremfor alt på Kjøbstadbefolkningens Hengivenhed over det hele Land. Selv blandt den jydske Adel fandtes flere, og det af de allerfornemste og indflydelsesrigeste, der vedblev at stå på hans Side. Adelsmændene i Skåne og Sjælland svor ham fordetmeste pånyt Troskabsed, og mange af dem viste sig ubevægelige ligeoverfor de Opfordringer til Frafald, der blev rettet til dem af deres jydske Medbrødre. Han havde fremdeles til sin Rådighed flere tusind af de fremmede Landseknegte, som havde været brugt til Felttoget mod Sverige. Og dertil kom endnu Norge, hvor ikke en Hånd havde løftet sig mod ham, hvor vistnok de sidste Års tungs Skatter havde fremkaldt Misnøje blandt Almuen og hist og her endog voldsomme Udbrud, men hvor neppe nogen tænkte på Frafald fra ham, den lovlige Odelsmand til Riget og kronede Konge. Alligevel opgav han sin Sag næsten strax, uden at vove et Sværdslag for den, og drog allerede i April 1523, få Måneder efterat den jydske Adel havde sendt ham sit Opsigelsesbrev, med sin Dronning, sine Børn og nogle Tilhængere til Nederlandene for at søge Hjælp hos sin Svoger, Kejser Karl.

Norge blev således atter kongeløst, — atter ladet i Stikken af det legitime Thronsukcessionsprincip; det blev bragt i en Situation, hvor det gjaldt for Folket at ta sit Parti, at samle sig til en stor Kraftanstrængelse, for ikke at synke ned i en endnu dybere og mere håbløs Afhængighed.

Efter Forholdene og efter tidligere Erfaringer kunde det siges at være på Forhånd givet, hvad Udfaldet vilde bli. Allen taler i sit nysnævnte Værk[53] om, hvorledes der »nu, da Kristiern den Anden havde forladt sine Riger, frembød sig for Norge en Lejlighed, som aldrig kunde være gunstigere, til at gjenvinde sin Selvstændighed«. — — — — »Havde der været dygtige, fædrelandskjærlige og uegennyttige Ledere for Folket, og havde dette været gjennemtrængt af en levende Følelse for Fædrelandets Selvstændighed og derfor beredt til Kamp for og Opoffrelse for at nå så stort et Gode, vilde Norge ha kunnet indrette sig omtrent som det vilde. Fredrik den Første vilde ikke ha kunnet hindre det; han havde store Vanskeligheder at kjæmpe mod i Danmark og nok at gjøre med at befæste sin Throne her. Gustav Vasa — — — — måtte også rolig ha set derpå. — — — Hans Magt var i sig selv ikke meget stor på denne Tid. — — — Norge kunde, om det vilde det, ha holdt fast ved Kristiern II og bygget ham en ny Kongestol, som ikke vilde ha været let at rokke, om han ellers vilde ha ladet sig nøje med den. Man kunde også, om dette fandtes hensigtsmæssigt, ha valgt sin egen Konge, og, under Forudsætning af Samdrægtighed, fast Vilje og almindelig Deltagelse fra Folkets Side, vel ha hævdet et sådant Valg. Endelig kunde man, om man havde villet det, ha sluttet sig til Sverige. Dette havde været det letteste af alt. Norge kunde ha stillet sine Betingelser, og Gustav Vasa havde grebet til med begge Hænder«. — Disse Betragtninger kan nu i og for sig være fuldkommen rigtige; men, når man ser hen til, hvad der tidligere var passeret, må man erkjende, at det er liden Grund til at falde i Forundring over, at den Lejlighed, som blev budt Nordmændene ved Kristiern II.s Flugt til at ta deres Skjæbne i egen Hånd, ikke blev nyttet. Det havde været budt dem bedre Lejligheder forud, — således efter Erik af Pomerns Flugt 1438 og efter Kristoffer af Bayerns Død 1448. Dengang gjaldt det på en langt mere utvilsom Måde end i 1523, at Norge kunde ha indrettet sig, som det selv vilde, uden at det behøvede at frygte nogen Indblanding fra Naborigerne. Dengang kunde Norge altid ha påregnet Støtte hos Sverige ligeoverfor Danmark, eller omvendt Støtte hos Danmark ligeoverfor Sverige. Meget mindre gunstig stillede Forholdene sig nu, da den danske Konge Fredrik den Første og den svenske Gustav Vasa var sammenknyttet ved fælles Frygt for Kristiern den Anden. Man kan være vis på, at disse to vilde ha gjort sit yderste for at hindre Norge fra at bygge Kristiern en ny Kongestol. Og, medens Vanskelighederne ved at gjennemføre en selvstændig norsk Politik var større i 1523, end de havde været i 1438 eller i 1448, var Kræfterne blevet endnu ringere. Krigsvæsenet undergik i denne Periode gjennemgribende Forandringer, og da Norge ikke fulgte med i denne Udvikling, sakkede det mere og mere agterud i militær Henseende. I første Halvdel af det 15de Århundrede stod det allerede langt tilbage for Naborigerne med deres sammenlignelsesvis talrige og velrustede adelige Rytteri. Men dets militære Underlegenhed var endnu mere afgjort i Begyndelsen af det 16de Århundrede, da Kjærnen af de danske og svenske Hære dannedes af de med Skydevåben forsynede Landseknegte, der var rent professionelle Krigere, som fordetmeste blev hentet fra Tydskland, og hvis Underhold kostede mange Penge. Det norske Rigsråd havde altid vist sig svagt og uden noget rigtigt indbyrdes Sammenhold; men i 1523, i det kritiske Øjeblik, da Kristiern den Anden forlod sine Riger over Hals og Hoved uden at efterlade sig nogensomhelst Bestemmelse i Hensyn på, hvorledes der skulde forholdes med Styrelsen i Norge, var det næsten ophørt at være til. Tre af Biskopsstolene stod netop ledige, deriblandt Erkestolen i Nidaros. Rådet savnede altså sin selvskrevne Formand. Tallet på dets verdslige Medlemmer var reduceret til tre eller fire[54], af hvilke ingen indtog nogen sterk Stilling, enten ved Forleninger eller ved personlig Indflydelse. Rigets Hovedslotte var i Hænderne på Fremmede: Akershus var betroet til Hans Mule, Båhus til Hans Erikssøn, Kongsgården i Bergen til Jørgen Hanssøn, alle tre danske Mænd.

Da Efterretningen om Kristiern den Andens Flugt kom til Norge, skete et Forsøg på at organisere en Interimsstyrelse, i Lighed med hvad der var skeet under tidligere Thronledigheder. Norges Rigshovmester Hr. Nils Henrikssøn og Hr. Olav Galle trådte, ifølge en af det norske Rigsråd Året efter udfærdiget Beretning[55], sammen med »nogle andre« for at forhandle om Rigets Ærinder, og ved denne Sammenkomst blev det bestemt, at Nils Henrikssøn skulde fordre sig opgit Kongsgården i Bergen og overta Styrelsen nordenfjelds, medens Olav Galle skulde fordre Akershus og være Statholder søndenfjelds.

Dette Forsøg glippede aldeles. Hans Mule, en af Kristiern II fremdraget Lykkejæger, der bare synes at ha havt sin Privatfordel for Øje, vægrede sig ved at opgi Akershus Slot, og Olav Galle formåede ikke at ta det fra ham med Magt, men blev tvertom selv fordrevet til Sverige. Ikke bedre gik det i det Nordenfjeldske. Nils Henrikssøn søgte forgjæves at komme i Besiddelse af Kongsgården i Bergen, som af Jørgen Hanssøn, der fulgte efter sin Herre i hans Landflygtighed, blev overdraget til Dekanen Hans Knutssøn, — en dansk Mand som han selv.

Norges Rige lå således hen gjennem hele Året 1523 som et fuldkomment Vrag, uden Evne til at røre sig af Flækken. Rigsrådet gav intet Livstegn fra sig, og det lykkedes ikke at istandbringe noget, som lignede en Landsstyrelse. Imidlertid ordnedes Forholdene i Danmark, hvor den af Adelen og Rigsrådet indsatte nye Konge, Fredrik den Første, snart blev Herre over det hele Land. Lejligheden syntes nu at være kommet til at gjøre det af med den sidste Rest af Norges politiske Selvstændighed og at fuldende det Værk, som der havde været arbejdet på så længe og så vel. Eftersom der ikke længer fandtes nogen Repræsentation for den norske Stat eller Rigsenhed, eftersom Rigsrådet faktisk var opløst, kunde man, når man fra dansk Side søgte at fornye den »evige« Forening mellem Rigerne, ta de norske Bygder eller de norske Stormænd og Befalingsmænd hver for sig og få dem til at underkaste sig enkeltvis under Fredrik I og det med ham forbundne danske Rigsråd. De tre, som det først og fremst gjaldt at vinde, Befalingsmændene på Båhus, Akershus og Bergens Kongsgård, var danske Mænd, om hvem det kunde forudsættes, at de ikke vilde føle nogen Skrupel ved at indgå herpå, når man bød dem personlig gode Vilkår, og de øvrige vilde da, ved den fuldkomne Mangel på indbyrdes Sammenhold og Landets værgeløse Forfatning, næsten ikke ha noget andet Valg end at følge efter. Riget kunde således tages Stykke for Stykke, så dets Indlemmelse som Provins eller Lydland i den danske Helstat blev en fuldbragt Kjendsgjerning i al Stilhed og uden Kamp.

Det lader også virkelig til, at det fra først af var de danske Magthaveres Plan at gå frem på denne Måde ligeoverfor Norge. Og den Mand, der blev udseet til at spille Hovedrollen ved Gjennemførelsen af denne Plan, var Henrik Krumedike, som vel nu var og længe havde været fast bosat i Danmark, men dog fremdeles ejede store Jordegodser i Norge og på en Måde vel også fremdeles regnedes med blandt Medlemmerne af det norske Rigsråd, — som tidligere havde spillet en betydelig Rolle i Norge, hvor han havde havt store Len i Befaling og derunder forstået, ligesom hans Fader før ham, at holde sig tilvens med Almuen, ja endog at vinde et Slags Popularitet, — og som, på Grund heraf og på Grund af de i hans Slægt nedarvede politiske Traditioner, måtte være både velskikket og villig til at overta en sådan Opgave. Allerede i et Brev af 21de Maj 1523 omtales han som den, der »har Befaling over menige Norges Rige Søndenfjelds på højbårne Fyrste Hertug Fredriks Vegne«, og i November og December samme År fik han Breve fra det danske Rigsråd og fra Kong Fredrik og hans Søn Hertug Kristian med varme Taksigelser for, hvad han havde udrettet for dem i Norge. Det lader også til, at han i Mellemtiden har været meget virksom, og at hans Virksomhed har båret god Frugt. I September 1523 oplod Hans Erikssøn, der havde fået Båhus Slot i Befaling af Kristiern den Anden, Slottet til Kong Fredrik og modtog det igjen af ham mod Forpligtelse til at holde det til hans og Danmarks og Norges Riges Råds »troer Hænde«[56]. I Oktober opsa Hans Mule, Befalingsmanden på Akershus, sin gamle Herre Huldskab og Troskab og rejste til Lejren for Kjøbenhavn, hvor han overgav Akershus Slotslov til Danmarks Riges Råd og modtog den igjen mod Forpligtelse til at holde den til Kong Fredriks og Danmarks Riges Råds Hånd og at vove Liv og Gods for Kong Fredrik og Danmarks Riges Råd[57]. Samtidig fik Kong Fredrik Hyldningsbreve fra Biskop Magnus af Hamar og Ridderen og Rigsråden Gaute Galle, og norske Bønder indfandt sig hos ham og svor ham Troskabsed på egne og Sambygdingers Vegne[58].

Norge syntes således på bedste Vej til at glide uden Kamp og uden Betingelse ind under dansk Overhøjhed. Det lykkedes dog endnu denne Gang at frelse for Riget ialfald et Skin eller en ydre Form af politisk Selvstændighed. Så nivelleret og afkvistet, som det norske Samfund var blevet, savnede denne Form dog endnu ikke aldeles ethvert Støttepunkt. Der var én Faktor, som man havde sat ud af Betragtning ved Planen om at bringe Norge til Underkastelse Stykke for Stykke og uden Kamp, og det var det katholske Hierarki, — Biskopperne, hvis Verdighed endnu havde en i det ydre ubrudt Anseelse, og til hvis Magtstilling det hørte at være Medlemmer af Rigets Råd. Den politiske Handlekraft inden det norske Samfund havde længe været svag og i stadig Nedgang. Men, hvad der aldeles lammede den i 1523, var den Omstændighed, at Nidaros’s Erkestol tilfældigvis stod ledig. Imidlertid blev Pladsen udfyldt, og den nye Erkebiskop, Olav Ingebrigtssøn, kom i Maj 1524 tilbage til Landet og indtog sit Sæde. Dette måtte virke til at gjøre en Ende på den fuldkomne Opløsningstilstand, der havde rådet i Landet siden Kong Kristierns Flugt. Den norske Kirke havde atter fået en Styrer, det norske Rigsråd sin selvskrevne Formand. Om ham kunde man samle sig; han indtog en sådan Stilling, at han, endog bortset fra hans personlige Egenskaber, måtte føle sig kaldet til at optræde som Repræsentant for Rigets Selvstændighed og være sterk nok til at hindre alle Planer om at få det underkastet stykkevis og i Stilhed.

Hertil kom, at kort Tid forud det norske Rigsråd havde fået et nyt Medlem, som ved sin Ærgjerrighed og Aktivitet virkede til at bringe et Slags Liv ind i denne hendøende Institution, nemlig Dansken Vincents Lunge. Dette var en i flere Henseender fremragende Repræsentant for sit Lands Adel. Han var en lærd Mand, Doktor i Filosofi og geistlig og verdslig Ret, havde en kort Tid endog været Professor i Lovkyndighed ved Kjøbenhavns Universitet, blev siden Ridder og Medlem af Danmarks Riges Råd og deltog som sådan i Udfærdigelsen af Fredrik den Førstes danske Håndfæstning af 3die August 1523. Kort efter sendtes han af Kong Fredrik og det danske Rigsråd til det nordenfjeldske Norge med et tilsvarende Hverv til det, der var bleven overdraget Henrik Krumedike i det Søndenfjeldske. Men, da han i Norge ved Giftermål blev stor Godsejer, fik Befalingen på Bergens Kongsgård og tillige optoges i Rigets Råd, åbnede der sig for hans Ærgjerrighed en ny Udsigt, som bragte ham til aldeles at svigte den Politik, i hvis Tjeneste han fra først af var sendt op til Landet. Han ejede vistnok også Jordegods i Danmark og var Medlem af Danmarks Riges Råd. Men blandt de danske adelige Jorddrotter indtog han ingen høj Rang, og han kunde ikke vente at bli den ledende inden det danske Rigsråd. Anderledes i Norge, hvor den verdslige Stormandsklasse var så yderlig svagt repræsenteret. Her kunde det ikke synes vanskeligt at nå frem til den første Plads.

Han valgte derfor det Parti at forene sig med Erkebiskop Olav og optræde som Forsvarer af Norges og det norske Rigsråds Selvstændighed, og gjorde det med en Iver og Energi, der må kaldes et Særsyn i denne Slaphedens og Forstenelsens Periode i vor Historie. I hans Breve til Erkebiskop Olav møder vi Udtryk af en norsk Patriotisme, en Harme over Norges politiske Fornedrelse, der stikker forunderligt af mod den gjennemgående blodløse Karakter af de øvrige Aktstykker til Samtidens norske Historie. Man skulde tro, at han, den Fremmede, var den eneste, der brød sig om Landets Hæder, og som vilde vove noget for at holde den oppe, og han gir også selv at forstå, at så var Tilfælde, idet han jevnlig fører bittre Klagemål over de norske Stormænds Ligegyldighed og Mangel på politisk Fremfærd. Han skriver således i et Brev til Erkebiskoppen af 25de Januar 1525[59]: »Jeg fornemmer ingen her søndenfjelds uden Hr. Oluff Galle og Erik Ugerup efter sin Forstand og Magt, som noget agter mandeligen Rigens Ærinde, som i Bergen besluttet var, fremdeles at forfølge, hvilket mig storligen forundrer og for Hoved slager. — — — — — — Jeg haver skilt mig ved Slot og Len i Danmark, sagt alle gode Venner og alt Danmark god Nat og af dem alle begjærede, de mig efter den Dag for en Bagge i alle Måder holde skulde, den skal Eders Nåde mig så troligen befinde, som jeg tusindfold indfødder var«. I et andet Brev, dateret Bergen 31te Januar 1526[60], skriver han: »Mine Granner ere så overmåde rædde og ubevante med Krig og Orlog, at der findes hos dennem hverken Råd eller Dåd. — — — — — — — De ville ikke besinde, dennem bør at hjælpe til at forsvare deres eget Fædreneland og Rige, deres egen Hals, Gods og Velfærd. De lægge ikke på Hjerte, hvad Skjel og Tjeneste de skulle gjøre af Kronens Len i nogen Måde. — — — — Volens nolens patriæ fidelitatisque prestitæ amore loquor«. — I et tredie Brev, dateret Bergen 26de Juni 1527[61], underretter han Erkebiskoppen om, at flere Medlemmer af det danske Rigsråd var kommet til Oslo med Skibe og Krigsfolk og havde taget Akershus fra Nordmanden Hr. Olav Galle og overdraget det til den danske Nils Jepssøn, og føjer så til: »De agte sig fremdeles hid at gjøre med mig desligeste, skikkendes i mit Sted Hr. Mons Henrikssøn (Gyldenstjerne), og så fortan til Throndhjem, skikkendes Mester Jørgen Skodborg i Eders Nådes Sted, på det at norske Mænd, indfødte og indgiftede, ingen Magt skulde have, som dette fattige Rige vel vilde, Danske altid Overmagten have og Riget til Danmarks Ladegård, som hertildags skeet er, under sig beholde, hvilket Gud aldrig længe Fremgang give foragtelige! — — — — Alle de Uvenner jeg haver i Danmarks Rige, det er for Norges Krones Friheders og Bedstes Skyld, hvilke tilforn var ikke alene mine Venner, men Næstsødskendebørn, som de tre Capitainer og Riddere, her kommer, og vare. Dog, hvis de nu ere, er jeg vel tilfreds med; jeg vil ikke for det Frændskabs Skyld Norges Krone, som jeg mig fuldkommeligen tilgivet haver, i nogen Måde undfalde, den Stund Norges Riges Råd, Ædlinger og Indbyggere sig selver ikke undfalder«.

Man får nu vel et Indtryk af, at der går en noget skrydende Tone gjennem disse Breve; Vincents Lunge har lagt an på at fremstille sig selv i det allerfordelagtigste Lys ligeoverfor Erkebiskoppen; han har slået såmeget sterkere på de patriotiske Strenge, fordi ban vidste, at han som Fremmed måtte være Gjenstand for Mistanke. Men det er på den anden Side al mulig Grund til at tro, at hans Klager over de norske Stormænds »Ubevanthed med Krig og Orlog«, deres Mangel på politisk Fremfærd og Følelse af, hvad de skyldte sit Fædreland, har været både oprigtige og vel beføjede. Hans norsk-patriotiske Ytringer bør vistnok ingenlunde opfattes som blot Mundsvejr eller Komediespil. Han havde nu engang tat sit Parti, og, om det end var en rent personlig Ærgjerrighed, der gjorde ham til Forkjæmper for Norges og det norske Rigsråds Selvstændighed, kan der vistnok neppe være Tvivl om, at dette Motiv hos ham, der ved Fødsel og Opdragelse tilhørte en Adel, hvis militære og politiske Ånd endnu var nogenledes i Vigør, har været langt mere virksomt end Fædrelandskjærligheden hos hans norske Kolleger. Det var en ny Kraft, der således kom ind i Norges Styrelse, og dette, i Forbindelse med den nye Erkebiskops Overtagelse af sin Stilling som Kirkens og Rigsrådets Formand, viste sig at være tilstrækkeligt til at hindre Gjennemførelsen af den af Henrik Krumedike repræsenterede Politik og fremkalde en tilsyneladende endog meget decideret Vending i Tingenes Gang.

Erkebiskop Olav kom tilbage til Throndhjem i Maj 1524. I August samme År holdtes et Rådsmøde i Bergen, hvori Erkebiskoppen, 5 Lydbiskopper og 8 verdslige Stormænd deltog. Rådet opsa først Kristiern den Anden Huldskab og Troskab. Dernæst enedes man om at vælge Fredrik den Første til hans Eftermand, men på visse Vilkår; han skulde anerkjendes mod at vedta en Håndfæstning, og der blev affattet et Udkast til en sådan. Med dette Udkast drog Vincents Lunge til Danmark, hvor det blev vedtaget og stadfæstet af Kong Fredrik den 24de Novbr. 1524[62].

Denne Håndfæstning[63], der i det meste er formet efter Fredrik den Førstes danske Håndfæstning af 3die August 1523, synes at betegne et Fremskridt for Norge i statsretlig Henseende, idet den hævder Norges Selvstændighed og Jevnbyrdighed med Danmark på en langt mere utvetydig Måde end Håndfæstningen af 1513. Blandt de hertil sigtende Artikler kan især fremhæves følgende: »Kongen skal hjælpe Erkebiskop, Biskopper og Prælater, Riddere og Riddermænds Mænd, Norges Riges Råd, af Kronens Len, at de ikke skulle besøge Herredag og bære anden Rigens Tyngde ganske på egen Kost og Tæring, eftersom deres Gods ikke er frit med kongelig Rente (ↄ: skattefrit til Kronen) som i Danmark; — Kongen skal ikke skrive eller kalde sig ret Arving til Norge efter denne Dag; — da Norge er et frit Valgrige, skal han ikke forlange af Rigets Råd eller dets Indbyggere, at nogen hans Søn eller nogen anden i hans Tid skal udvælges til Konge at bli efter ham; — han skal annamme alle Slotslove i Norges Rige af Norges Riges Råd, og han forpligter sig til at overdrage dem til samme Riges Ædlinger, indfødte og indgiftede, at holde dem til Kongens Hånd og til Erkebiskoppen af Throndhjems og Norges Riges Råds Hånd efter Kongens Død; — ingen skal efter denne Dag optages i Norges Riges Råd, uden de, som Kongen med Rådets Samtykke optager, og de skal da sverge den Ed, som tilhører«.

Man kan finde det underligt, at Kong Fredrik og hans danske Rådgivere gik ind på at tilstå det norske Rigsråd så gode Vilkår, efterat Erfaringen så ofte havde vist, hvor liden virkelig Magt dette Råd havde at byde over, og efterat man kort forud tilsyneladende havde været på bedste Vej til at bringe Norge til Underkastelse uden nogetsomhelst Vilkår. Men Kong Fredrik, som var en kløgtigere Politiker end Brodersønnen Kristiern den Anden og ikke mere samvittighedsfuld, har udentvil ment, at der ikke lå megen Vægt på, hvad Håndfæstningen kom til at indeholde, og at det ikke var Umagen værdt at føre nogen Strid derom. Et Papir eller et Pergament vilde, når det kom til Stykket, ikke kunne hindre ham i at følge den Politik ligeoverfor Norge, som han måtte finde hensigtsmæssig og stemmende med sin Fordel.

Det gik da også, som man kunde ha ventet efter tidligere gjentagne Erfaringer. Det Fremskridt, som Norge tilsyneladende havde gjort ved Håndfæstningen af 24de November 1524, viste sig at være et blot Blændværk. Forfaldet havde grebet altformeget om sig til, at en Gjenrejsning nu var mulig; den nedadgående Bevægelse var altfor dybt begrundet i Landets historiske Forhold til, at den kunde standses ved en enkelt Kraftanstrængelse. De gode Løfter i Håndfæstningen blev ikke respekteret. Fredrik I, der, medens han var Hertug i Slesvig og Holstein, havde tituleret sig Arving til Norge, vedblev, også efterat ha modtat Valg som Norges Konge, at fastholde den deri udtalte Påstand. Tiltrods for sit Løfte i Håndfæstningen, at han ikke skulde forlange af Rigets Råd eller Indbyggere, at nogen hans Søn eller nogen anden i hans Levetid skulde udvælges til at være Konge efter ham, sendte han i 1529 sin eldste Søn, Hertug Kristian, til Norge for at modta Hyldingsed af Nordmændene som deres Arveherre. I den nærmeste Tid efter Fredrik I.s Valg til norsk Konge blev Norge i Hovedsagen styret af de tre Mænd: Erkebiskop Olav, der var Rådets Formand og desuden forlenet med Thrøndelagen, Vincents Lunge, der var Høvedsmand på Bergens Kongsgård og Kongens Statholder Nordenfjelds, og Olav Galle, der var Høvedsmand på Akershus og Statholder Søndenfjelds[64]. Denne Tingenes Orden, der udelukkede både Kong Fredrik og det danske Rigsråd fra at gribe ind i Norges Styrelse, måtte være dem begge imod, og Kongen fandt sig da heller ikke længer i den, da han begyndte at føle sig tryg i Sadlen. I 1527 blev Akershus Slot med Magt taget fra Olav Galle og overdraget til den danske Adelsmand Mogens Gyldenstjerne, og samtidig overdroges Båhus Slot til en anden dansk Adelsmand Klaus Bilde. Det var ved denne Lejlighed, Vincents Lunge skrev det før citerede Brev til Erkebiskop Olav, hvori han udtalte, at den samme Skjæbne, der havde overgået Olav Galle, var tiltænkt ham og Erkebiskoppen, og at Hensigten var at frata norske Mænd al Magt og gjøre Riget til Danmarks Ladegård. Hans Ord sandedes også for hans eget Vedkommende, idet han Året efter måtte afstå Bergens Kongsgård til den danske Adelsmand Esge Bilde, der af Kongen var udnævnt til Befalingsmand i hans Sted. Han havde i sit Brev til Erkebiskoppen ladet forstå, at han vilde sætte Magt mod Magt, såfremt de Danske prøvede på at ta Kongsgården fra ham. Men, da det kom til Stykket, veg han uden at gjøre Modstand. Hermed var den ved Håndfæstningen af 1524 etablerede Orden kastet helt overende; de nye Befalingsmænd på Rigets tre Hovedslotte var hverken indfødte eller indgiftede og repræsenterede både ved sine Personer og ved Måden, hvorpå de var indsatte i sine Poster, Danmarks og det danske Rigsråds Overhøjhed over Norge.

Det viste sig, at Vincents Lunge havde regnet fejl. Han var udentvil en dygtig og energisk Mand; men, når han kopierede den Politik, der var traditionel hos hans danske Standsfæller, og arbejdede på at skaffe det norske Rigsråd en lignende Stilling ligeoverfor Kongedømet som den, det danske Rigsråd indtog, vidner det om Miskjendelse af Forholdene og Overvurdering af de Kræfter, som det norske Rigsråd kunde råde over. Hans Politik var såmeget mere forfejlet, fordi han som Tilhænger af den lutherske Reformation og Deltager i den Udplyndring af den katholske Kirke, hvormed Fredrik den Første indledede Reformationsverket i Danmark og Norge, stillede sig i et fiendtligt Forhold til Rådets geistlige Medlemmer og virkede til at undergrave, hvad der var og altid havde været den bedste Støtte for Rådets uafhængige Autoritet.

Det var ved en Samvirken mellem ham og Erkebiskop Olav, at det havde lykkets at gjenoplive Rådet og standse den stykkevise Underkastelse af Riget. Disse to var øjensynlig både ved sin ydre Stilling og ved sine personlige Egenskaber Norges anseligste Mænd. På den fortsatte enige Samvirken mellem dem måtte det fremfor alt bero, om Håndfæstningen af 1524 skulde bli mere end tomme Ord, og om Norges Rigsråd skulde hævde sig i sin Rolle som en virksom Statsinstitution. Men denne Forudsætning glippede meget snart. Efterat det havde lykkets Fredrik den Første at gjennemføre flere mod den katholske Kirke rettede Foranstaltninger i Danmark, udstrakte han også sin reformatoriske Virksomhed til Norge. Det gik først og fremst ud over Klostrene, der blev sekulariseret og udplyndret, det ene efter det andet. En af de ivrigste Medhjælpere i denne Forretning og en af dem, der fik størst Andel i Byttet, var Vincents Lunge. Kong Fredrik overdrog til ham et af de bergenske Klostre; et andet udplyndrede han på egen Hånd i Ledtog med Klostrets Prior. Erkebiskop Olav kunde selvfølgelig ikke være et roligt Vidne til disse Angreb på den katholske Kirkes Stiftelser; han måtte søge at hindre dem, såvidt det stod til ham, og han måtte derefter, i Egenskab af Kirkens Mand, komme til at stå på en spændt Fod med Kong Fredrik og Vincents Lunge, så gode Grunde han end fra et verdslig-politisk Standpunkt kunde ha til at holde Fred og Venskab med dem begge.

Erkebiskop Olav Ingebrigtssøns Navn har en alt andet end god Klang i vore Øren. Det er knyttet til Mindet om Norges dybeste nationale Fornedrelse, og det på en sådan Måde, at næsten den mørkeste Skygge i det helt igjennem mørke Billede falder over ham personlig. Henrik Krumedike skildrede ham for Kong Fredrik den Første som en »falsk Mand«, efter hvad Vincents Lunge fortæller[65]. Og af den nyere Historieskrivning har han fået et lignende Skudsmål. Hans Politik er bleven karakteriseret som uklog og uredelig på engang. Det er bleven sagt om den, at den vidner om, at hans Moral har været slap og hans Karakter svag, og at det har skortet ham på varm Følelse for sit Kald og fast Overbevisning om sin Sags Sandhed og Retfærdighed[66]. Det har endog været sagt, at et sådant Motiv som Fædrelandskjærlighed, Følelse for Norges Riges Ære og Frihed må ha været ham helt fremmed. at han arbejdede for rent personlige Formål, eller at det idethøjeste var den katholske Prælats hierarkiske Iver, der ledede ham. Dette er nu åbenbart urigtigt; Vincents Lunge vilde ganske vist ikke ha slået så sterkt på de patriotiske Strenge i sine Breve til Erkebiskoppen, såfremt han ikke havde vist, at disse Strenge fandt Gjenklang, og Erkebiskop Olav’s egne Optegnelser[67] vidner også om, at hans Fædrelands Hæder har ligget ham på Hjerte, og at han har været harmfuld over det Afhængighedsforhold til et andet Land, hvori Norge var bragt. Der har ikke været Stof i ham til en Helt eller til en Martyr. Men en aldeles ubetydelig Personlighed var han dog åbenbart heller ikke. Man ser, at han ikke har savnet Øje for hvad det kom an på for at opretholde Norges Rige og den katholske Kirke mod de Farer og Fiender, der truede begge, og han var på sin Vis stadig virksom, skjønt han blev slet støttet af sine Omgivelser. Og ved Betragtningen af det ugreje, famlende, tvetydige i hans Færd må man ikke glemme, hvor vanskelig en Situation han stod i. En Mand med hans Evner og Kundskaber — han var en efter Tidens Lejlighed lærd Mand og satte Pris på Lærdom[68], — vilde under almindelige Forhold ha kunnet udrette noget godt og varigt Men de Forhold, hvori han kom til at stå, var sådanne, at endog en overordentlig Personlighed måtte være blevet magtesløs. Han fik at repræsentere den norsk-katholske Kirke og Norges politiske Selvstændighed på en Tid, da begge ravede mod et uundgåeligt Fald; hans Stilling la på ham to Opgaver, som hver for sig kanske vilde ha oversteget endog den største Kraft, hvorover Enkeltmand kan råde, og som desuden i flere Henseender kolliderede med hinanden.

Ved den ene Opgave var Vincents Lunge ham en uundværlig Forbundsfælle, ved den anden en af hans værste Fiender. Hans Rolle som Forkjæmper for Norges Selvstændighed krævede af ham, at han gjorde, hvad han kunde for at vedligeholde en venlig og tillitsfuld Stemning ligeoverfor Nordmændene og det norske Rigsråd hos Fredrik den Første, af hvis gode Vilje det jo i en så væsentlig Grad afhang, om de ved Håndfæstningen givne Løfter skulde bli opfyldte. Det var derfor, fra norsk-politisk Synspunkt seet, en afgjort Fejl af Erkebiskop Olav, at han, da Fredrik den Første yttrede Ønske om at bli kronet som Norges Konge, ikke skyndte sig med at imødekomme dette Ønske[69]. Men man må finde denne Fejl forklarlig og undskyldelig, når man mindes Fredrik den Førstes Optræden ligeoverfor den katholske Kirke. Det var fra norsk-politisk Synspunkt seet en Fejl af Erkebiskoppen, at han forpurrede Kong Fredriks Plan om at få sin eldste Søn Hertug Kristian hyldet som Nordmændenes Arveherre (1529). Tildragelserne under Thronledigheden efter Kristiern den Andens Flugt, da det syntes så nær ved, at Norges politiske Selvstændighed skulde bli borteskamoteret i al Stilhed, uden at en Hånd rørte sig til Forsvar, og nu i de nærmest forudgående År, da det havde lykkets Fredrik den Første uden nogensomhelst Vanskelighed at vælte overende den ved Håndfæstningen af 1524 etablerede Ordning af Norges Styrelse og gjøre sig til Herre over Riget ved at indsætte »pålitlige« danske Befalingsmænd i de tre Hovedslotte, måtte ha git ham en Forestilling om, hvor nødvendigt det var at søge i en nær Tilslutning til Kongedømet den Garanti for Norges Selvstændighed, som Håndfæstninger og fri Valgret ikke kunde skaffe, og hvor store Farer man udsatte Riget for ved at holde Sukcessions-Spørsmålet åbent indtil en indtrædende Thronledighed. Men Hertug Kristian var en endnu mere afgjort og ivrig Tilhænger af den nye Lære end Faderen, og man kan ikke fortænke Erkebiskop Olav i, at han i længste Laget, og længere end det var politisk forsvarligt, vægrede sig ved at akceptere som Norges tilkommende Konge en Mand, hvis Thronbestigelse måtte synes ham enstydig med en Dødsdom over den Kirke, hvis Hoved han var.

Det samme Hensyn må også tjene til at undskylde ham, når han gjorde sig skyldig i den endnu meget værre politiske Fejl: at slutte sig til det Forsøg, som Kristiern den Anden gjorde på at gjenvinde sine Riger med Våbenmagt. Man ser, at han har kviet sig derved og længe stået tvilrådig, inden han bestemte sig[70]. Han har indseet, at det var et fortvilet Spil, han spillede, at han udsatte sig selv og sit Fædreland for de største Farer ved at indlade sig med den landflygtige Konge; han har ikke miskjendt, at Chancerne for, at Kong Kristierns Foretagende skulde lykkes, var overmåde små. Men på den anden Side har det stået for hans Tanke, at den katholske Kirkes Stilling i Norge var en sådan, at den ikke godt kunde bli værre, og det har kunnet synes ham, at han i Egenskab af Kirkens Formand var forpligtet til at gribe enhver Udvej, der åbnede sig til dens Frelse, og til at vove det yderste heller end at finde sig i, at Tingene vedblev at gå, som de hidtil havde gået.

Kong Kristierns Foretagende var slet planlagt og blev slet udført. Det var allerede en Fejl af ham, at han styrede til Norge med sin Flåde istedetfor til Danmark[71]. En Sejr i Norge vilde ikke ha nyttet ham stort, medens et Nederlag måtte bli lige skjæbnesvangert for ham, enten han led det i det ene eller det andet Land. Han havde i en Række af År været utrættelig virksom for at samle den Styrke, hvormed han skulde gjenvinde sine Riger; men da det kom til Stykke, viste det sig, at han ikke kunde bruge den. Som man ved, blev han liggende flere Måneder for Akershus Slot, uden at det lykkedes ham at tvinge den danske Befalingsmand til Kapitulation, og da de Belejrede fik Undsætning fra Danmark, opgav han Spillet strax og indlod sig i Underhandlinger. Det hele Foretagende endte så ulykkeligt og uhæderligt som vel muligt, — for ham og for Norge. Man fik et nyt Vidnesbyrd om, at Kong Kristiern, med al sin Hårdhed og Heftighed, savnede virkeligt Mod og Kraft, og ikke mindre klart blev Norges fuldstændige politiske og militære Afmagt lagt for Dagen. Foruden Erkebiskoppen gik også flere af de andre norske Biskopper åbenlyst over til Kristiern, da han kom til Landet, og efter deres Opfordring og Exempel en stor Del af Almuen. Det kan ikke være tvivlsomt, at der hos det menige norske Folk har rådet Sympathi for ham: han var jo Norges lovlige Arvekonge, og de Grunde, der havde rejst den danske Adel mod ham, var Nordmændene uvedkommende, så hans Afsættelse må ha stået for dem som en blot og bar Voldsgjerning. Det viser sig også, at de norske Bønder villig greb til Våben for ham, hvor der bødes dem nogen Lejlighed dertil; men Kristiern forstod sålidt at udnytte denne Resurce som de øvrige, der stod til hans Rådighed[72]. Folket blev uden Fører; den, som skulde ha været det, svigtede; der var intet Samhold, intet nogenledes virksomt Organ, hvorigjennem et almindeligt Ønske eller en almindelig Stemning kunde træde frem og gjøre sig gjeldende.

Norge kom således atter til at lide et nationalt Nederlag uden at ha kjæmpet. Skjønt ingen egentlig Rejsning fandt Sted til Fordel for Kong Kristiern, blev han dog modtat således, at det kunde synes, som om Folket gjorde hans Sag til sin. Fredrik den Første kunde, da han havde fået Kristiern i sin Magt, betragte sig som Sejrherre ikke blot over ham, men også over Norge. Han kunde betragte Norge som et frafaldent Land, der var bleven vundet tilbage med Våbenmagt. Han nyttede denne Sejr, overensstemmende med sin Karakter, på et mådeholdent Sæt, idet han valgte at opfatte Nordmændenes Overgang til Kristiern den Anden ikke som frivillig, men nødtvungen. De værst kompromitterede: Erkebiskop Olav og Biskopperne af Hamar og Oslo, fik at udrede en Pengebod, og de to sidstnævnte måtte indgå en Forpligtelse til ikke at skille sig fra det danske Rigsråd ved det kommende Kongevalg for begge Riger[73]. Iøvrigt skulde alt bli som før; med andre Ord Bergens-Overenskomsten af 1450 og Kong Fredriks Håndfæstning af 1524 stadfæstedes, og det gamle Forhold mellem Rigerne blev i Formen gjenoprettet[74].

Men også blot i Formen. Norge var i Virkeligheden sunket endnu et Trin dybere ned. Det havde lidt Tab, der ikke kunde gjenoprettes ved en kongelig Nådeshandling. Rigsrådet, der skulde repræsentere dets Selvstændighed, og hvem Alliancen mellem Vincents Lunge og Erkebiskop Olav for en kort Tid havde indblæst noget Liv, sank tilbage i Opløsning og Afmagt, og Udsigten til, at det atter skulde hæve sig, var nu mindre end nogensinde. Vincents Lunge og Erkebiskop Olav var blevet de bittreste Fiender; Erkebiskoppen selv og de øvrige norske Biskopper havde lidt en stor Ydmygelse og havde måtte indgå Forpligtelser, der var ligefrem stridende mod deres Stilling som Medlemmer af et selvstændigt norsk Råd. Det Nederlag, der havde rammet dem personligt, rammede også den Kirke, hvis Formænd de var. Erkebiskop Olav havde ikke, før sin Deltagelse i Kristiern den Andens mislykkede Foretagende, formået at hindre, at den ene kirkelige Stiftelse efter den anden blev sekulariseret og udplyndret. Nu måtte han være såmeget mindre istand dertil Rundt omkring i Nabolandene gjorde imidlertid Reformationen rivende Fremskridt. I Sverige havde den katholske Kirke allerede fået Dødsstødet ved den på Rigsdagen i Vesterås 1527 vedtagne Reces. I Danmark havde den nye Lære fundet mange ivrige Forkyndere og megen Indgang hos Adel og Borgerstand. Geistligheden havde vist sig aldeles ud af Stand til at hindre dens Udbredelse, og når den katholske Kirke endnu i det ydre blev opretholdt, skyldtes dette åbenbart mere Kong Fredriks forsigtige Karakter end dens egen Forsvarsevne. Kong Fredriks eldste Søn, der ifølge Rigets gamle Sedvaner havde mest Udsigt til at bli hans Eftermand, var, som nævnt, en mere decideret Tilhænger af Reformationen, og det måtte synes på Forhånd utvilsomt, at han, når han kom på Thronen, vilde gribe til radikale Forholdsregler ligeoverfor den bestående kirkelige Orden, og at det vilde lykkes ham at drive dem igjennem. Hos det norske Folk havde vistnok den reformatoriske Åndsbevægelse endnu ikke fundet nogen Indgang. Men ved den Sammenhæng, der bestod mellem Danmark og Norge, og som der nu neppe kunde være noget Håb om at få løst, fulgte det af sig selv, at Danmarks katholske Kirke vilde dra Norges med sig i sit Fald. Og med den katholske Kirke vilde igjen det sidste Værn for Norges politiske Selvstændighed gå tilgrunde. En verdslig Stormandsklasse fandtes nu ikke mere i Norge. Den eneste norske Æt, som endnu på denne Tid hævdede en virkelig aristokratisk Rang over det øvrige Folk, var Gallerne. Iøvrigt fandtes der kun Ætter tilhørende den lavere Adel, som bare ved en rent ydre Distinktion, men hverken ved Rigdom eller Anseelse hævede sig udover Storbøndernes Kreds, og som altid eller idetringeste siden umindelige Tider havde stået fjernt fra enhver Deltagelse i Statslivet. Det geistlige Element i Rigsrådet, som længe havde været det virksomste og betydningsfuldeste, var derfor nu mere uundværligt end nogensinde. Når det katholske Hierarki ophørte at existere, blev det neppe muligt længer at få sammensat et norsk Rigsråd, der havde endog blot en Skygge af Autoritet. En Kirkereformation måtte altså medføre som en næsten uudblivelig Følge, at det danske Rigsråd indtog den ledigblevne Plads, der ikke længer kunde udfyldes på anden Måde, og at Norge blev et Lydland af Danmark ikke blot i Realiteten, men endog i Formen.

Det er iøjnefaldende og forlængst indseet, at Norges egentlige Ulykke i Unionsperioden, — Hovedgrunden til, at det sakker agterud for Naborigerne og tilsidst taber sin politiske Selvstændighed og en god Del af den nationale med, — var Savnet af en nogenledes talrig og sterk Adel.

Hvad man iøvrigt har plejet at fremhæve til Forklaring af Norges Synken og Fald, må enten opfattes som afledet heraf, eller det har været af underordnet Betydning: — med virkende Årsager, ikke selve Hovedårsagen.

Det er bleven talt om en Modsætning mellem den norske og den svenske Bondestand i denne Periode. Den svenske, er det bleven sagt, la et patriotisk Sindelag for Dagen og vidste at hævde sin Stemme i Afgjørelsen af Fædrelandets Skjæbne; den norske derimod var vistnok fri og kraftig og havde en levende Følelse for personlig Uafhængighed, men var på samme Tid politisk ligegyldig eller umyndig, — uden Tilbøjelighed til at gribe ind i Statslivet[75]. Denne Modsætning var ikke tilstede fra først af. De svenske Bonderejsninger i Unionens første Tider lignede, som før fremhævet[76], i alt væsentligt de samtidige norske og havde ligesålidt som disse nogen egentlig politisk Karakter. Men efterhånden blir Forholdet et andet: — Bevægelsen hos den svenske Bondestand voxer og samler sig mere og mere afgjort om et virkelig Politisk Program, medens Bevægelsen hos den norske Bondestand dør af eller vedblir at holde sig på de rykkevise og planløse Rejsningers Stadium, — og dette står igjen øjensynlig i Sammenhæng dermed, at den svenske Adel var en opblomstrende, fremadskridende Samfundsklasse, medens den norske sygnede hen og holdt på at gå tilgrunde. Det var de indbyrdes kjæmpende Adelskoterier, der vedligeholdt Agitationen inden Bondealmuen; det var ærgjerrige Stormænd, der kaldte den frem på den politiske Skueplads og opstillede en Fane eller et Program, hvorom den kunde samle sig.

Overhodet ved vi jo, at det historiske Initiativ i denne Periode på næsten alle Områder tilhørte Adelen. Hos Adelen gjorde den mest bevidste Nationalfølelse sig gjeldende; i den fandt Folket sin virksomste politiske Repræsentation; på den beroede Udviklingen af et tidsmæssigt Landeværn.

At Norges politiske, militære og nationale Afmagt i Unionsperioden først og fremst har sin Grund i den norske Adels Svaghed: det tør vi da også forudsætte, at Alverden nu er enig om. En dyberegående Meningsforskjel kan der først være Tale om, når det dernæst spørges, hvori denne den norske Adels Svaghed sammenlignet med den danske og svenske igjen har sin væsentlige Grund. Vi har i forudgående Afsnit af dette Værk søgt Grunden i Norges tidligere politiske Udvikling; vi har søgt at påvise, at når det norske Samfund i Unionsperioden blev det mest demokratiske af de skandinaviske Folkesamfund, så kom det deraf, at det i Sagaperioden havde været det mest aristokratiske. En helt anden Forklaring er bleven opstillet af Professor Aschehoug i hans Skrift: Statsforfatningen i Norge og Danmark indtil 1814. Om denne Forklaring, som vel må antages at være den almindeligst kjendte og hyldede nufortiden, da den er fremsat i et medrette så højt anseet Værk, tror vi, at den, omendskjønt den indeholder nogen Sandhed, alligevel er misvisende, fordi den ikke rammer, hvad der her er Hovedsagen, — og vi skal nu søge at godtgjøre dette, så kort som muligt.

Professor Aschehoug udhæver[77], at Norges eller, hvad der er det samme, den norske Adels Svaghed i Unionsperioden «fremtræder så tydeligt og så stadigt, at den må have hvilet på uforanderlige Årsager«. — »Hvilke disse var, er det heller ikke vanskeligt at påvise. For det første må den norske Adel i Gjennemsnit have stået meget tilbage for den danske og svenske i Rigdom«. Og den «store og blivende Grund« hertil lå igjen i «Forskjellen mellem Landenes naturlige Beskaffenhed«. »Den Rigdom, som skulde tjene en adelig Æt til Støtte, måtte dengang mere end nogensinde bestå i Jordegods. Men hvad. enten man ser hen til Udstrækning eller Afkastning, er det, netop på Jord Norge uden Sammenligning er fattigere end Naborigerne«. Dernæst var »Norges afsides Beliggenhed til Hinder for, at dets Adel kunde blive« — i samme Grad som Danmarks og Sveriges — »delagtig i den nyere europæiske Civilisation«.

På et andet Sted[78] imødegår Aschehoug den Mening, at den danske Adels Overvegt over den norske, der åbenbarer sig på en så iøjnefaldende Måde ved Unionsperiodens Slutning, først skulde være fremkommet efterhånden, derved, at Unionskongerne foretrak den danske og tilsidesatte den norske Adel ved Forleningerne, hvilket skulde ha havt til Følge, at flere og flere norske adelige Ætter sank ned i Bondestanden. Heri er, siger han, vistnok nogen Sandhed. »I det første halve Århundrede efter Calmarunionens Stiftelse var den norske Adel, skjønt den visselig ikke kunde måle sig med Broderlandenes i Antal og endnu mindre i Rigdom, dog heller ikke indskrænket til nogle ganske få Ætter. I den følgende Tid nævnes stedse færre norske Adelsmænd, og i Kristiern den Andens Svar på det norske Rigsråds Fordring, at Rigets Len blot skulde gives indfødte Adelsmænd, anføres det som Grund til Afslaget, at den norske Adel da var fast uddøet«. Sandt er »det også, at Unionskongerne meget snart efter Foreningens Indgåelse begyndte at anbetro fremmede Adelsmænd norske Len, Men at sådanne for Standen og Riget lige skadelige Rets-krænkelser bleve tålte, er nærmest et Bevis mere for den også af andre Grunde uomtvistelige Kjendsgjerning, at den norske Adel allerede ved Foreningens Stiftelse havde tabt Evnen til at styre Riget. — — — — Heller ikke er det bevist, at den norske Adels Tilsidesættelse ved Forleningerne i den første Del af Tidsrummet, og navnlig førend Christian II kom hid som Statholder, fandt Sted i en sådan Udstrækning, at den kunde blive Hovedårsagen til Standens Tilbagegang. Såvidt man kan se, var nemlig den største Del af de norske Len indtil den Tid i Nordmænds Besiddelse. Derimod er det klart, at Foreningen i og for sig, uden Hensyn til Måden, hvorpå Kongen benyttede sin Forleningsmyndighed, yderligere måtte svække den norske Adel. Ved at stilles ligeoverfor den rigere, bedre privilegerede og dygtigere Adel i Nabolandene kunde den ikke andet end tabe Tilliden til sig selv. At hæve sig til den danske og svenske Adels Ligemænd faldt den vanskeligt eller endog umuligt. Det var Tjenesten ved Hoffet og i Lejren, hvor unge Adelsmænd dengang måtte søge sin fornemste Uddannelse. Adgangen til denne Skole blev for Norges adelige Ynglinge spærret eller ialfald indskrænket fra den Tid af, da dets Konger toge stadigt Ophold udenfor Landet, medens Krigene fjernedes fra dets Grændser eller førtes i Øjemed, der var det mere eller mindre ligegyldige. Nordmændene forstode ikke efter Sveriges og Danmarks Exempel at skaffe sig et særeget Universitet. Kun om få norske Adelsmænd vides det, at de have søgt Uddannelse ved fremmede Højskoler, og de, med hvem dette var Tilfælde, lader til at have været bestemte for den gejstlige Stand. Endogså de rigeste og mest storættede Mænd synes i Almindelighed at have holdt sig hjemme på sine Godser og været sysselsatte med sine private Anliggender. Under et sådant Liv tabte Standen sin Dådskraft — — — — — — — — — — — — — — — — — —. Det var ikke Mangel på Fædrelandskjærlighed, ikke Egennytte eller indre Splid, der holdt den norske Adel i Uvirksomhed. Det var en Kraftesløshed, så fuldstændig og almindelig, at dens Årsager ikke har stået til at hæve. Landets ejendommelige Beskaffenhed forbød, at der i Norge uddannede sig et Aristokrati, stærkt nok til at styre og værne om Riget under de vanskelige og indviklede Forhold, der i Tidens Løb vare fremkomne i Nordeuropa — — — — — — — — — — —. Norge savnede altså, hvad Sverige besad, de nødvendige Kræfter til at opretholde en national Regjering. Denne Svaghed var vitterlig for alle. For Kongerne lige fra Unionens første Tider; thi uagtet Nordmændene villig erkjendte Erik af Pomern som sin Arveherre og viste ham større Troskab end hans øvrige Undersåtter, behandlede han dem altid med Ligegyldighed og værdigedes ikke engang at ty til dem, efterat Sverige og Danmark havde afkastet hans Herredømme. Dette Vidnesbyrd om, at han anså Norge nde af Stand til at yde nogen virksom Hjælp til at dæmpe Opstanden i de tvende andre Riger, ja endog uformuende til at bevare sin Selvstændighed under hans Scepter, bliver såmeget uforkasteligere, som det for Erik af Pomern vilde have været fordelagtigst, om Norge havde besiddet en større Styrke. For de Danske, der plejede at sige, at Norge kunde erobres med to Orlogsskibe eller trehundrede Mand. For Sverige, thi ellers måtte dette Land have givet de norske Høvdinger den Understøttelse til at løsrive sig fra Danmark, som de flere Gange forlangte. For Nordmændene selv, thi under de Forsøg, der gjordes på at sprænge Foreningen med Danmark, viste de så liden Kraft og Udholdenhed, at deres Ledere sandsynligvis fra Begyndelsen have mistrøstet om Udfaldet eller dog snart erkjendt, at deres Foretagender vare håbløse. I disse deltog i Almindelighed heller ikke de fornemste og mest erfarne norske Adelsmænd, såsom Herrerne Endride Erlandssøn, Sigurd Jonssøn og Nils Henrikssøn Gyldenløve. Hr. Carl Knutssøn til Giske, hvis Fader var myrdet af det danske Herredømmes virksomste Redskab i Norge, Henrik Krumedike, var ikke destomindre en trofast Tilhænger af den blandt Unionskongerne, der var Rigets Selvstændighed farligst, nemlig Christian II. Og selv de Nordmænd, der søgte at adskille deres Fædreland fra Danmark, synes aldrig at have tænkt sig Muligheden af, at det skulde kunne bestå som selvstændig Stat. Deres Mål gik, såvidt man kan se, ingensinde videre end til en Forening med Sverige.«

Disse Vidnesbyrd om, at Norges Uformuenhed til at stå på egne Ben var vitterlig for alle, gjelder nu, såvidt de overhodet duer noget, bare den sidste Del af Unionsperioden. Først da havde man i Danmark ad Erfaringens Vej fået Kundskab om Norges værgeløse Forfatning, og først da var udentvil Forskjellen mellem de to Riger i Hensyn på militær Udrustning blevet en så stor, at de danske Skryderier om, hvor let Norge var at erobre, kunde synes nogenledes rimelige. Først under Thronstriden efter Kristoffer af Bayern indtræder det Forhold, at de norske Stormænd deler sig i et dansk og et svensk Parti, og først om den følgende Tid gjelder det med nogen Sandhed, at de Nordmænd, der ønskede at løsrive sit Fædreland fra det danske Supremati, ikke synes at ha stillet sig noget højere eller videre Mål end at opnå en Forening med Sverige. Tidligere var man ikke så beskeden; man synes at ha tænkt sig det ikke blot som muligt, men endog som ønskeligt, at Norge kom til at stå for sig som en helt selvstændig Stat. Således holdt jo Nordmændene fast ved Erik af Pomern, efterat han var blevet afsat i Danmark og Sverige, og når man deraf, at Erik ikke »værdigedes at ty til Norge«, skjønt de norske Stormænd gjentagne Gange bad ham derom, uddrar den Slutning, at han har ment, at Norge »ikke formåede at hævde sin Selvstændighed under hans Scepter«, så kan man med lige god Ret slutte af de norske Stormænds Optræden ved denne Lejlighed, at de i så Henseende har havt en anden Mening end Kongen; — det ene Vidnesbyrd kan vel omtrent veje op mod det andet. Under den første Forening med Sverige arbejdede de norske Stormænd, som vi har seet, med stor Enighed og Styrke på at få Foreningsbåndet løst, og det gjaldt i deres Øjne som noget i den Grad ønskeligt, at den norske Stat atter kunde komme til at føre en helt selvstændig Existents, at de, for at opnå dette, endog satte sig udover Hensynet til den rette Arvegangsorden, som ellers var Begyndelsen og Enden af deres Statsret.

Hvad vi iagttager under Unionsperioden for Norges Vedkommende, er overhodet ikke en Svaghed, som er og blir den samme og lige stor fra først til sidst, men en Svaghed, som stadig voxer og blir mere og mere kjendelig. Norge synker, — Selvtilliten hos dets repræsentative Mænd tar af, Evnen til Selvhævdelse ligeså, — medens Sverige og Danmark hæver sig, — hvilket igjen, efter hvad før er bleven udviklet, vil sige det samme, som at den norske Adel går tilbage, medens den svenske og danske går frem. Professor Aschehoug medgir også, at den norske Adel var sterkere i Unionens første Dage, end den siden blev. Han siger med Rette, at denne Tilbagegang ikke kan ha havt sin Hovedgrund deri, at Unionskongerne drog den danske Adel frem og tilsidesatte den norske ved Forleningerne. Thi for det første er det neppe tvilsomt, at lige til Kristiern den Andens Tid den største Del af de norske Len blev overdraget til Nordmænd, og dernæst var i Unionens første Tider, — under Dronning Margrethe og Erik af Pomern — den svenske Adel i langt højere Grad end den norske Gjenstand for en sådan Tilsidesættelse, uden at dette formåede at standse den i dens Fremgang. Men hvad Professor Aschehoug selv fremhæver til Forklaring af den norske Adels Tilbagegang i Unionsperioden, synes os endnu mindre at kunne gjelde som den omspurte »Hovedårsag«. Det er vistnok rigtigt, at det virkede til Skade for den norske Adel, at Landet ifølge Unionen ophørte at ha Hof og Konge inden sit eget Skjød, og at Krigene fjernedes fra dets Grændser; men lignende Forhold indtrådte jo også i en temmelig vid Udstrækning for Sveriges Vedkommende; alligevel vedblev den svenske Adel at hæve sig, medens den norske gik tilbage; vi kan altså heri vel se en medvirkende Grund til den norske Adels Tilbagegang, men Hovedgrund kan det ikke være. At den norske Adel måtte »tabe Tilliden til sig selv ved at stilles ligeoverfor den rigere, bedre privilegerede og dygtigere Adel i Nabolandene«, og at Unionen derigjennem »måtte virke til yderligere at svække den«, synes en lidet rimelig Påstand. De forenede Riger blev jo fra først af ingenlunde sat i nogen særdeles intim Forbindelse med hinanden, og det var først henimod Unionsperiodens Slutning, at en sådan blev istandbragt mellem Norge og Danmark. I den største Del af dette Tidsrum gjaldt det også om Norge, at det vedblev at ha lidet Samkvem i politisk Henseende med Nabolandene, at dets indre Styrelse fordetmeste blev overladt til Landets egne Stormænd, og at idetringeste Nabolandenes Stormænd kun sjelden blandede sig deri. Det kan da neppe være Tale om, at den danske og svenske Adels Overlegenhed, om den end havde været nokså stor og nokså klart erkjendt, skulde kunne ha øvet nogen kuende Indflydelse på den norske. Snarere kunde det synes rimeligt, at det nærmere Forhold, hvori de norske Stormænd ved Unionen bragtes til sine svenske og danske Standsfæller, og den Kundskab de derigjennem fik om disses større Magt og bedre Privilegier, måtte ha virket stimulerende på deres Ærgjerrighed og drevet dem fremad. Hvad der endelig siges om, at »Nordmændene ikke forstod efter Sveriges og Danmarks Exempel at skaffe sig et særegent Universitet«, og at de norske Stormænd heller ikke søgte Uddannelse ved fremmede Højskoler, men tilbragte Livet hjemme på sine Godser, — er Vidnesbyrd om den norske Adels Mangel på Kraft og Fremfærd, men kan ikke gjelde som nogen Påvisning af de Forhold, hvori denne Mangel igjen har havt sin Grund.

Desuden, — den nedgående Bevægelse, som det her er Spørsmål om at forklare, begynder ikke først med Unionen; den er meget eldre. Længe forud viser der sig tydelige Tegn til, at den norske Stormandsklasse går tilbage i Tal og Kraft, at det norske Samfund mere og mere demokratiseres og derved mere og mere taber de nødvendige Organer for en fortsat politisk og national Udvikling. Unionen virker til at fremskynde denne Proces, men er ingenlunde noget Vendepunkt i den Forstand, at der indtil da har været Fremgang eller Stilstand, og at nu Tilbagegangen begynder. Da de Forhold, hvori Professor Aschehoug søger Grunden til den norske Adels Svækkelse, samtlige falder indenfor Unionsperiodens Grændser, følger allerede deraf, at hans Forklaring ikke kan være fyldestgjørende, endog om det måtte medgives, at de af ham fremhævede Forhold virkelig har havt den dem tillagte Virkning. Der må være andre Årsager; man må søge tilbage til mere omfattende, dybere liggende Forhold for at finde den rette Hovedårsag.

Herved synes der nu ikke at kunne bli Spørsmål om, hvad Aschehoug kalder »de uforanderlige Årsager« til, at den norske Adel i Unionsperioden var Nabolandenes afgjort underlegen, — »den store og blivende Grund« til, at Norge ikke som Sverige formåede at »danne og opretholde en national Regjering«, — nemlig Landets afsides Beliggenhed og Fattigdom på Jord. Denne Grund er altfor almindelig, altfor »blivende«, til at kunne forklare en Tilbagegang inden visse Tidsgrændser. Den kan ikke først ha begyndt at gjøre sig gjeldende ved Unionens Stiftelse eller først i det 14de eller 13de Århundrede; den må — skulde man tro — ha virket stadig og til enhver Tid på samme Måde. Hvis Norges afsides Beliggenhed i Unionsperioden hindrede den norske Stormandsklasse fra at få Del i Europas nyere Civilisation i samme Grad som den danske og svenske Stormandsklasse, så synes dette også at måtte ha været Tilfælde i den forudgående Tidsalder: Landets Beliggenhed var og blev jo den samme. Hvis Norges Fattigdom på Jord i Unionsperioden var den store og blivende Grund til, at den norske Adel stod så langt tilbage for den danske og svenske i Magt og Dygtighed til at løse sine politiske og nationale Opgaver, så må et lignende Forhold mellem de tre Folkesamfund også ha fundet Sted forud; også i Sagaperioden må det norske Samfund ha været det mindst aristokratiske af de tre; også da må den norske Stormandsklasse ha været langt fåtalligere og i enhver Henseende langt svagere end Nabolandenes, og når den alligevel da nogenledes løste den Opgave at styre og værne om Riget, at opretholde en selvstændig Existens for Staten og Folket, så må det ha været, fordi Opgaven da var så ulige lettere, end den siden blev.

Man ser af flere Yttringer i Professor Aschehoug’s Værk, at han har været fuldt opmerksom på disse Konsekventser af den af ham opstillede Forklaring af den norske Adels Svaghed i Unionsperioden, og at han har akcepteret dem, skjønt han ikke indlader sig nærmere på Sagen. Han advarer mod at lade sig blænde af den Glands, hvormed Traditionen har omgit Norges gamle Storbonde-Aristokati; det kunde være godt nok, »sålænge Riget endnu førte en mere isoleret Tilværelse og ikke stod i anden politisk Forbindelse med fremmede Lande end den, hvori det frivillig indlod sig«; men det formåede ikke at udfylde sin Rolle, når denne Tingenes Tilstand ophørte. »De norske Høvdingers politiske Opgave blev stedse sværere, jo mindre Riget blev Herre over sine Forbindelser med fremmede Lande. Men til at erhverve den større Dygtighed og Dannelse, som de forandrede Forhold krævede både hos Statsmanden og Krigeren, frembød det afsidesliggende, tyndtbefolkede og fattige Norge meget mindre Adgang end den, Danmark og Sverige åbnede sin Adel. Ligesom de offentlige Anliggender ved Rigets Sammensmeltning til Enhed var voxet ud over Folkets Synskreds, således blev de nu under den livligere Samfærdsel og de idelige Forviklinger med det øvrige Nordeuropa endog dets Høvdinger for vanskelige«[79]. Det gamle norske Aristokrati var dermed hjemfalden til Undergang. Modsætningen mellem Norges mere demokratiske og Nabolandenes mere aristokratiske Samfundsforhold måtte som Følge heraf træde skarpere frem; men ny var denne Modsætning ikke. Thi »endog det gamle Lendermandsaristokrati« (det samme, der også kaldes Storbonde-Aristokrati) »var forholdsvis svagere i Norge end i Nabolandene«, — hvilket bevises deraf, at Borgerkrigene i Norge endte med Kongedømets Sejr, medens det i Danmark og Sverige var Stormændene, der i det hele taget beholdt Overhånden under de indre Stridigheder[80].

I Hensyn på denne sidste Påstand henviser vi til de to forudgående Dele af dette Værk. Det er der bleven påvist, at i Norge Kongedømet og det gamle Storbonde- eller Stamme-Aristokrati fra først af stod i en helt anderledes skarp Modsætning til hinanden, end Tilfældet var i Nabolandene, og at denne Modsætning fik et Udslag i de voldsomme Kampe i Slutningen af det 12te og Begyndelsen af det 13de Århundrede, hvortil hverken den samtidige eller eldre danske eller svenske Historie har noget jevnbyrdigt Sidestykke. Kongedømets Sejr i disse Kampe afgir følgelig aldeles intet Bevis for, at det norske Lendermands- eller Storbonde-Aristokrati har været svagere end Nabolandenes. Tiltrods for denne Kongedømets Sejr står det fast, at det norske Samfund i Tiden forud for Borgerkrigene havde en mere udpræget aristokratisk Karakter end enten det danske eller svenske på samme Tid. Og dermed synes det også godtgjort, at det ikke kan være en rigtig Forklaring, når den norske Adels Afmagt i Unionsperioden udledes af Landets Fattigdom på Jord som »den store og blivende Grund«. Eller hvorledes skal det kunne bringes i Harmoni, at det norske Samfund i Unionsperioden var som Følge af Landets Fattigdom på Jord mere demokratisk end det danske og svenske, — såmeget mere demokratisk, at det savnede de nødtørftige Organer for en selvstændig historisk Udvikling, at det ikke magtede at danne eller opretholde en national Regjering, — og at dette norske Samfund alligevel i den næst forudgående Periode tiltrods for den samme Jordfattigdom var det mest aristokratiske af de tre og i Sammenhæng dermed også havde det sterkest pulserende historiske Liv?

Man kan hertil svare følgende: Det gamle Storbonde-Aristokrati havde vel, som ethvert Aristokrati, Behov for et materielt Grundlag, nemlig en vis Grad af Rigdom, der kunde sætte de aristokratiske Ætter istand til at føre et finere, fornemmere Liv end den store Masse af Folket. Men for det første var i de Århundreder, i hvilke det skandinaviske Nordens kjendte Historie begynder, Vikingvæsenet særlig for disse Ætter en Rigdomskilde, der vel endog flød rigeligere for Norges Vedkommende end for Sveriges og Danmarks og således i den eldste historiske Tid tjente til at udfylde Forskjellen mellem Landene i Hensyn på naturlige Resurcer, medens den siden minkede af og tilsidst rent udtørrede. Dernæst havde dette Storbonde-Aristokrati, fordi det var knyttet til den urgamle Selvstyrelse i Folkets engere Kredse: — Landskaberne eller Fylkerne, — fra først af en overmåde sterk Tradition at støtte sig til. Ætstorheden var en mere væsentlig Faktor i dets Magtstilling end Rigdomen; det åndige, — historisk-politiske, — Grundlag havde mere at betyde end det rent materielle. Men, eftersom det offentlige Liv overførtes fra Landskabet til Riget, og eftersom de territoriale Forhold vandt Betydning på Bekostning af de rent personlige, blev Vilkårene for, at en Æt kunde indta en aristokratisk Rang inden Samfundet, væsentlig forandret. Styrelsens Overgang fra Stamme til Stat krævede og medførte Dannelsen af en ny Adel. Denne optog en stor Del af de til det gamle Aristokrati hørende Ætter, men også andre kom med, og de gamle Ætter måtte, for at optages, flytte over på en ny Grund. Derved blev Traditionen ofte helt afbrudt eller idetringeste svækket og formørket. Ætstorheden, den nedarvede Anseelse, Populariteten, som var vundet ved Ledelsen af den enkelte Bygds Anliggender, blev et stadigt synkende Fond. Det gamle Åndsfundament for aristokratisk Rang og Magt opløste sig; et nyt holdt vistnok på at skabes; men i Overgangstiden, inden dette nye Åndsfundament endnu var nogenledes konsolideret, måtte de rent materielle Vilkår få en forøget Vægt; det måtte bli såmeget mere nødvendigt, at en adelig Æt var rig, ejede udstrakte Jordegodser, for at dens Adelskab skulde ha nogen reel Betydning. Medens derfor Norge trods sin Fattigdom på Jord kunde underholde et endog meget udpræget aristokratisk Samfund i Stammeforfatningens Tidsalder og sålænge Folket endnu var halvvejs organiseret som en Hær på Marschen, — medens denne Fattigdom ikke hindrede Udviklingen af et til den lokale Selvstyrelse knyttet Bonde-Aristokrati, som var sterkt nok til at løse sin historiske Opgave på en ærefuld Måde, — blev den derimod en afgjort Hindring for Dannelsen af en til Staten og Statsstyrelsen knyttet Rigs- eller Tjenstadel, som kunde udfylde det gamle Aristokratis Plads og overta dets Rolle på et nyt højere Udviklingsstadium.

Dette er indtil en vis Grad og på en vis Måde rigtigt nok. Det kan vist ikke være undergit nogen Tvil, at Norges Fattigdom på Jord blev en værre Hindring for Dannelsen og Vedligeholdelsen af en for Landets Selvstændighed tilstrækkelig sterk aristokratisk Samfundsklasse i det 14de og 15de Århundrede, end den havde været i det 9de og 10de Århundrede. Men at det norske Samfund af denne Grund måtte, under alle Omstændigheder og uden Hensyn til de historiske Forhold, være blevet helt afkvistet og blottet for de til et selvstændigt politisk Liv nødvendige Organer: det er en ubevist og ubevislig Påstand. Vi kan i Norges Historie i Sagaperioden påpege med tilstrækkelig Klarhed en Række Forhold, som måtte virke til at nivellere Samfundet og hindre Fremvæxten af en nyere Tjenstadel i det gamle Bonde-Aristokratis Sted; der er, tiltrods for den tilsyneladende så skarpe Modsætning mellem Sagaperiodens sterktbevægede Liv og Unionsperiodens dødlignende Dvale, mellem Samfundets sterkt udprægede aristokratiske Karakter i den første Periode og ligeså sterkt udprægede demokratiske Karakter i den anden, en god indre Sammenhæng, en ubrudt Årsags- og Virkningskjæde fra det aristokratiske Samfundsvæsen over i det demokratiske; — den har vi at holde os til; og forsåvidt Landets Naturforhold, deriblandt også dets Fattigdom på Jord, har havt en Hovedandel i at bestemme Gangen og Karakteren af Folkets Historie i Almindelighed, forsåvidt kan de siges at ha været den store og blivende Grund til det norske Samfunds demokratiske Karakter i Unionsperioden, ligesom de var den store og blivende Grund til det norske Samfunds aristokratiske Karakter i Sagaperioden, — men ikke i nogen anden, mere speciel eller mere direkte Forstand, — ikke således, at Norge på Grund af disse Naturforhold vilde ha været ude af Stand til at underholde en Adel af den nyere Art, tilstrækkelig talrig og sterk til at være Bærer af et selvstændigt Statsliv, endog om Landets forudgående Historie havde taget et helt andet Løb, endog om de historiske Forhold, der ifølge sit Væsen måtte virke til at hindre Fremvæxten af den nyere Tjenstadel, — det skarpe Modsætningsforhold mellem Kongedøme og Aristokrati, Kongedømets strengt arvelige og personlige Karakter o. s. v., — ikke var indtrådt eller var indtrådt på en anden Måde, i en ringere Grad. Til at påstå noget sådant har man ingen Ret.

Professor Aschehoug frembæver[81] som et iøjnefaldende Vidnesbyrd om, »hvormeget ugunstigere de økonomiske Betingelser for Dannelsen af større, i Jordegods bestående Formuer har været i Norge end i Nabolandene«, en Værdsættelse fra det 14de Århundrede af samtlige skandinaviske Bispestoles Indtægter, hvilke for en meget væsentlig Del udgjordes af jorddrotlige Rettigheder. Ifølge denne Værdsættelse beløb de norske Biskopsstoles Indtægter sig til 1,650 Gylden (Skatlandene undtaget), de svenskes til 2,696 Gylden (Finland undtaget), de danskes til 6,336. Hvis disse Tal kunde gjelde som en pålitlig Målestok for de tre Landes Rigdom på Jord, skulde Danmarks Overlegenhed over Sverige i så Henseende ha været endog meget større end Sveriges over Norge. Udentvil er Målestokken ikke pålitlig; udentvil stillede Forholdene sig endnu meget ugunstigere for Norges Vedkommende, end man skulde slutte af Bispestols-Taxationen. Men på den anden Side står det dog fast, at Danmark havde et stort Fortrin fremfor Sverige i Hensyn på Jordrigdom, og at den svenske Adel gjennem hele Unionsperioden var både fattig og fåtallig, sammenlignet med den danske.

Ved Midten af det 16de Århundrede udgjorde Tallet på adelige Familjer i Sverige (Finland fraregnet) omkring 300[82]. I Danmark fandtes ved Midten af det 17de Århundrede (1655) 5—600 adelige Familjer[83]. Den danske Adel havde da allerede gjennem lange Tider været på Retur både i fysisk og åndig Henseende[84], og man kan derfor trygt gå ud fra, at den et hundrede År forud har været ikke så lidet talrigere. Blandt de ca. 300 adelige Familjer, der fandtes i Sverige ved Midten af det 16de Århundrede, var de allerfleste bare Småfolk i Hensyn på Formue; Totrediedele af dem ejede ikke mere end fra 1 til 30 Gårde eller Gårdparter foruden Sædegården, som de selv beboede, forsåvidt de overhodet ejede noget mere end denne. Til Højadelen regnedes 30 Familjer, hvis Jordegodser havde en Størrelse fra 100 til over 600 Gårde eller Gårdparter. Tilsammen ejede den svenske Adel ved denne Tid ca. 16,000 Gårde og Gårdparter eller henved en Fjerdepart af alt Jordegods i Sverige[85]. Om den danske Adel ved vi, at den i Begyndelsen af det 17de Århundrede ejede over to Femteparter af alt Jordegods i Danmark[86], og dens Formue kan neppe ha været synderlig mindre et halvt hundrede År forud. Men efter det daværende Forhold mellem de to Lande i Hensyn på den dyrkede Jords Udstrækning og Afkastning må to Femteparter af alt Jordegods i Danmark ha havt mindst det dobbelte Værd mod Fjerdeparten af alt Jordegods i Sverige[87].

Så højt stod dengang den danske Adel over den svenske i Hensyn på materielle Resurcer. Og går vi længere tilbage i Tiden, var Afstanden udentvil endnu større. Den danske Adel var ældst og nåede allerede før Reformationen og længe forud for den svenske Højdepunktet af sin Udvikling[88]. Vi kan følgelig trygt anta, at den i Unionsperioden har været mindst dobbelt så sterk som den svenske Adel i Hensyn på Tal og Rigdom, når vi ser hen til, at Forholdet var et sådant endnu ved Midten af det 16de Århundrede. Alligevel formåede den svenske Adel uden Vanskelighed at hævde sig og at bringe sit Lands Selvstændighed uskadt ud af alle Unionens Brydninger. Den blev bragt i en nær Forbindelse med Danmarks overmægtige Adel, — en meget nærmere Forbindelse end den, hvori den norske blev bragt, — og den var i Unionens første Tider i langt højere Grad end denne Gjenstand for Tilsidesættelse fra Unionskongedømets Side. Men disse Forhold synes ikke at ha virket såmeget kuende, som snarere stimulerende på den. Det var en indre Kraft, som drev den fremad ustandselig, til Trods for ydre Hindringer, og som endog satte den istand til at dra Næring af disse. Denne Kraft havde øjensynlig sit Udspring fra den svenske Statsforfatning, sådan som den havde formet sig i Tiden nærmest forud for Unionen ved en fra den norske helt afvigende Udvikling. Idet Kongedømet gik over fra at være arveligt til at bli et Valgkongedøme og derved stilledes i et Afhængighedsforhold til Stormandsætterne, så Statsstyrelsens virkelige Tyngdepunkt kom til at ligge hos Rigsrådet, Højadelens Repræsentant, der igjen, når det kneb, søgte Støtte hos Rigsdagen, hvor den lavere Adel havde Adgang til at øve en afgjørende Indflydelse: blev det hele Samfund så at sige sat i Fart fremover og opover. Der var åbnet en Karriere for Ærgjerrigheden, en skarp Konkurrentse mellem alle livskraftige Elementer hos Folket. Det gjaldt at vinde Rigdom for at få Del i Statsstyrelsen og at få Del i Statsstyrelsen for at vinde Rigdom; det ene betingede det andet. De Ætter, som havde nået frem i første Række, måtte anspænde sig for ikke at bli fortrængt; nye Ætter tjente sig op ved sin Deltagelse i det politiske Intrigespil og tog Plads Side om Side med de gamle, med hvem de forbandt sig, og hvis Blod de forfriskede. Dette Kapløb om, hvem der kunde vinde længst frem i Magt og Formue, afgir just ikke altid noget tiltalende Syn for den historiske Betragtning; men det var dog altid Liv og havde Livets Frugtbarhed. Det bragte Evner frem og holdt dem i Aktivitet, og således blir det forklarligt, at den svenske Adel ikke blot formåede at hamle op med den danske, men endog ved Unionsperiodens Slutning øjensynlig overfløjede denne og udfyldte sin repræsentative Rolle på en mere tilfredsstillende Måde, så afgjort underlegen den end var i Hensyn på materielle Resurcer. Det viser sig, at disse ingenlunde afgir nogen pålitlig Målestok for en Adels Livskraft og Evne til at være nationalt og politisk ledende, — at det er andre Forhold, som herved kommer i Betragtning og det endog på en mere fremtrædende Måde. En Adel kan være sammenligningsvis yderlig fattig, — sammenligningsvis; thi selvfølgelig er der et Minimum af materielt Velvære, nedenfor hvilket Aristokrati og Adelskab overhodet blir utænkelige Ting, — og alligevel vise sig fuldt istand til at løse sine historiske Opgaver og nå en endog høj Grad af politisk Rørighed og Dygtighed, — under Forudsætning nemlig af at de åndige Kilder for dens Magt flyder nogenledes rigelig, — at den modtar Impulser fra et kraftigt fremadskridende eller sterkt bevæget Forfatningsliv.

Deri, at denne Forudsætning slog til i Sverige, men ikke i Norge, har man altså også at søge den rette Hovedgrund til, at de to Landes Skjæbne blev en så forskjellig i Unionsperioden; — deraf må det fremfor alt forklares, at den norske Stormandsklasse vedblir at minke i Tal og i Magt i denne Periode som allerede forud, medens den svenske, under temmelig ensartede ydre Forhold, voxer og hævder sig i sin herskende Stilling.

Skjønt det fra Fylkesforfatningen stammende norske Aristokrati ved Sverres Sejr og Reformer, ja allerede længe forud, allerede ved Kristendomens Indførelse, havde modtat Ulivssår, som tærede på dets Kraft og medførte en stadig videregående indre Opløsning, var der dog endnu i sidste Halvdel af det trettende Århundrede levnet anselige Rester deraf

I første Række stod Giske-, Mels-, Stovreims-, Bjarkø-, Husstad-, Naustdals-, Torge-, Hestbø-, Tolga-, Hvåls-, Thornbergs-, Krøkedans-, Sudrheims-, Sundbu-ætterne og nogle enkelte til, idethele mellem 15 og 20 Ætter, som dannede den egentlige Højadel, og til hvilke Lendermands- eller Baronverdigheden var knyttet[89]. Somme af disse, som Giske-, Stovreims-, Mels-ætten, hørte til Landets gamle, engang suveræne Fyrstehuse, andre, som Hvåls- og Hestbø-ætten, havde tjent sig op under Borgerkrigene og modtat Lendermandsverdigheden af Kong Sverre; men de nye Ætter havde sørget for at knytte sig på det nærmeste til de gamle, så Lendermandsaristokratiet fremdeles i det ydre kom til at stå som en nogenledes tætsluttet Kreds, trods alle Brud i den indre Sammenhæng[90]. Denne Kreds var ganske vist ikke så talrig, som den engang havde været; Niveauet var sunket, Glandsen blegnet; Fornemheden havde lidt store Skår, trods de nye Ætters Stræv med at bringe sit mere plebejiske Udspring i Forglemmelse; endnu sterkere var det gået tilbage med den egentlige Magtfylde, — Indflydelsen, Autoriteten. Det var, kort at sige, en Ruin, men en imposant Ruin, der syntes at tilbyde et solid Grundlag og et fortrinligt Materiale for fremtidige Bygverker.

Næst efter denne Kreds kom en Række af Ætter, som vel ikke ragede så højt op, at Lendermandsverdigheden blev dem til Del, men som dog indtog en afgjort aristokratisk Rang inden Samfundet, idet deres Hoveder jevnlig tog Del i det offentlige Liv som Medlemmer af Kongens Råd eller af Rigsmøderne eller beklædte anselige Poster i Statens Tjeneste som Sysselmænd eller Lagmænd, og idet Ridder- eller Væbnertitelen og de med disse Titler følgende Rettigheder regelmæssig var knyttet til dem. Som tilhørende denne Ridder- og Væbneradel i sidste Halvdel af det trettende Århundrede kan nævnes: Ætterne på Huseby[91], Austråt[92], Lyng[93] i det Throndhjemske, Ædø[94] på Nordmøre, Eid[95] i Nordfjord, Losna, Slinde, Grøte, Hvam, Kaupanger, Kroken i Sogn, Finnen på Voss, Spånheim, Jåstad, Oma, Aga i Hardanger, Eidsa, Byre i Ryfylke[96], Eikeland[97] i Kvinesdal, Folberg[98] på Raumarike, Leirhol[99] i Valdres o. s. v. Disse Ætter kunde siges at repræsentere det gamle Høldsaristokrati på samme Måde som Giske-, Stovreim- og Hestbø-ætterne o. s. v repræsenterede det gamle Lendermandsaristokrati. I begge Tilfælde gjaldt det udentvil, at Kredsen engang havde været talrigere og fremfor alt langt mere mægtig, end den nu var. Dog ser det ud til, at de til det lavere Aristokrati hørende Ætter endnu i sidste Halvdel af det trettende Århundrede udgjorde et nokså respektabelt Tal. Hvis man turde slutte fra, hvad man ved om enkelte vestenfjeldske Bygder, som Hardanger og Sogn, kunde det ikke synes for højt regnet, om man anslog dette Tal til opimod et hundrede. Måske var nu Forholdet i de nævnte Bygder exceptionelt; men såmeget kan dog ansees som sikkert, at de Ætter, der stod på Aristokratiets første Trappetrin, var flere Gange så talrig som de, der stod på det andet og højeste[100].

Det var, som før udviklet, en nødvendig Følge af Rigsenhedens Sejre og Udvidelser på Bekostning af den lokale Selvstyrelse, at Lendermandsætterne mere og mere ophørte at være Førere for de Ætteforbund, mellem hvilke Landet havde været delt i Stammeforfatningens Tid, og til Gjengjæld mere og mere gik over til at bli en egen Klasse med sine særskilte Formål og Interesser, og den politiske Adskillelse måtte igjen drage efter sig en social. Denne Opløsningsproces, hvorved det højere og lavere Aristokrati fjernede sig fra hinanden, var dog endnu i sidste Halvdel af det trettende Århundrede ikke avanceret videre, end at Lendermandsætterne, og det de allerfornemste, fremdeles stod i en nær Forbindelse med Ætter af Bondearistokratiet i deres Hjembygder, med hvem de var besvogret eller beslægtet. Således dannede Lendermandsætterne på Tolga og Hestbø en sammenhængende Kreds med de til Ridder- og Væbneradelen hørende Ætter på Eidsa og Jåstad[101]; den højfornemme Melsæt var forbundet med Ætterne på Byre og Aga[102], Sudrheimsætten med Folbergsætten[103] o. s. v. Overgangene fra de gode Bondeætter til det lave Aristokrati og fra dette til det højere synes endnu at ha været nogenledes jevne og flydende; Afstanden fra det næsthøjeste til det højeste sociale Trappetrin var ikke større, end at det skulde synes, som om de, der stod på det første Trin, jevnlig og uden Vanskelighed måtte kunne ha tjent sig op til det sidste og udfyldt de Huller, der opstod inden det højere Aristokrati, hvem det nærmest tilfaldt at repræsentere Staten og hævde dens Selvstændighed.

Vi ved imidlertid, at en sådan Opflytning eller Fremrykning kun fandt Sted efter en meget indskrænket og aldeles utilstrækkelig Målestok, og at den blev sjeldnere og sjeldnere og tilsidst rent ophørte, medens Hullerne, som den skulde ha tjent til at udfylde, blev stadig større.

I Løbet af det 14de Århundrede træder frem som nye Medlemmer af det højere Aristokrati i Norge (Rigsrådsaristokratiet), som det kan kaldes efter Baron- eller Lendermandsverdighedens Ophævelse), Ætterne Bolt, Stumpe, Smør, Rømer, Darre, Galtung, Galle, Gyldenløve. I Hensyn på et Par af disse er der imidlertid, som allerede tidligere nævnt[104], bleven påvist Tegn, der tyder på en Sammenhæng med gamle Lendermandsætter, og det tør hænde, at noget lignende gjelder også flere andre, så det for en stor Del bare er Navnet, som er nyt, medens man i Virkeligheden har en Fortsættelse af det gamle. I første Halvdel af det 15de Århundrede kommer endnu til Ætterne Kane, Krukov, Ros, — alle tre af udenlandsk Oprindelse, men, som det synes, meget snart nationaliserede. Fra anden Halvdel af det 15de Århundrede kan derimod neppe nævnes en eneste ny Æt, der har opnået en nogenledes varig Plads inden den norske Højadel.

Imens foregik Afgangen blandt Storætterne jevnt og stadigt. Sidste Mand af Giskeætten — den højbyrdigste af alle — døde 1265. Sidste Mand af Bjarkøætten — der kom næst efter Giskeætten og indtog dens Plads — døde i 1355 Thornbergætten gik ud i Mandslinjen med Alf Erlingssøn i 1290. Sidste Mand af Hestbøætten døde i 1388. Stovreimsætten uddøde på Mandssiden i Slutningen af det 13de Århundrede[105]. Mels-, Naustdals-, Tolga-, Hvåls-, Krøkedans-, Sundbu-, Torgeætterne uddør alle eller forsvinder ialfald i Løbet af det 14de Århundrede; ligeledes den Æt, der stammede fra Baronen og Lendermanden Andres Plytt[106]. Af Sudrheimsætten uddøde den ene Linje (for Norges Vedkommende) med Jon Hafthorssøns Søn Håkon i 1390, den anden med Sigurd Hafthorssøns Søn Håkon i 1407. Losneætten, der i Slutningen af det 13de Århundrede synes at ha hørt blandt Ætterne af anden Rang, men som i det 14de hævede sig til første, uddøde i Mandslinjen ved Midten af det 15de Århundrede, Ætten Stumpe omtrent ved samme Tid, Ætterne Smør og Kane i Slutningen af det 15de Århundrede o. s. v.

Ifølge denne Sammensmeltning af det gamle norske Aristokrati blev efterhånden Jordegodser, som efter Landets Lejlighed må kaldes uhyre store, samlet på enkelte Hænder. Erling Vidkunnssøn arvede, foruden alt hvad Giske- og Bjarkø-ætterne havde ejet, også hele Stovreimsgodset og flk desuden Dele af Thornberg- og Hvåls-ætternes Jordegods i sit Eje[107]. Disse Besiddelser blev ved Erlings Død delt således, at Giske- og Bjarkøgodset tilfaldt hans Svigerson Sigurd Hafthorssøn, medens Otte Rømer, der udentvil også var hans Svigerson, flk Stovreimsgodset, og Resten tilfaldt Margrete, Datter af den i 1358 omkomne Eiliv Eilivssøn, sidste Mand af Naustdalsætten, der havde været gift med en tredie Datter af Erling[108]. Det allermeste heraf samledes imidlertid atter af Sigurd Jonsson, Norges Rigsforstander under Thronledigheden 1448—49, Dattersøn af Sigurd Hafthorssøn, hvis Besiddelser han arvede, og tillige eneste Arving efter den ovennævnte Margrete Eilivsdatter, der døde børnløs efterat ha været gift med Jon Hafthorssøns Søn Håkon[109]. — Hestbøættens sidste Mand, Agmund Finnssøn, forenede på sin Hånd, foruden alt hvad hans fædrene Æt havde ejet, også det meste af Tolga-, Eidsa- og Hvåls-ætternes Jordegods. Hans Arvinger var igjen Hafthorssønnerne, og fra dem må også dette Godskomplex for en stor Del være gået over til Sigurd Jonssøn, der altså samlede på sin Hånd alt eller det meste af hvad Giske-, Bjarkø-, Sudrheim-, Hestbø-, Tolga- og Hvåls-ætterne o. s. v. havde ejet. Sigurd Jonssøn havde i sit Egteskab bare et Barn, en Søn, der døde ugift og i en ung Alder. Hans Jordegods skiftedes derefter i tre Parter, som tilfaldt hans tre Systerdøttre og deres Descendenter, men Godset havde været så udstrakt, at endog hver Trediepart dannede en overmåde anselig Masse[110], og disse Tredieparter fik desuden Tilløb fra andre Kanter, idet de forenedes med hvad Bolt-, Rømer-, Losna-, Slinde- og Finne-ætterne og andre uddøde eller uddøende Ætter havde samlet.

Eftersom de til Højadelen hørende Familjer blev mere fåtallige, blev de altså også rigere, og med Rigdomen voxede deres Højfornemhed. De dannede mere og mere et snævert og strengt afsluttet Koteri, og Afstanden mellem dem og den lavere Adel blev stadig større. Medens Storætterne smeltede sammen og derved hævedes i social Henseende, foregik en modsat Bevægelse inden de til det lavere Aristokrati hørende Ætter: de sank, idet de forgrenede sig. I Slutningen af det 13de og Begyndelsen af det 14de Århundrede udgjorde disse Ætter endnu øjensynlig et anseligt Tal, og flere blandt dem stod i Hensyn på Anseelse og Indflydelse næsten helt fremme i Rækken med de egentlige Storætter. Eftersom man kommer længere ud i det 14de og 15de Århundrede, hører man mindre og mindre til dem. Det lavere Aristokrati gik tilbage, som det højere, men ad en anden Vej. Det gik tilbage derved, at de Ætter, hvoraf det havde været sammensat, fordetmeste tabte sin aristokratiske Rang. Somme tabte den helt; Ætter, som t. Ex. den på Byre eller Aga eller Spånheim, hvis Medlemmer endnu i Slutningen af det 13de og Begyndelsen af det 14de Århundrede førte Ridder- og Væbnertitler og flk Plads i det kongelige Råd eller indtog Poster i Statens Tjeneste som Lagmænd og Sysselmænd, gik i Løbet af det 14de og 15de Århundrede helt over til at bli Bønder; de hørte fremdeles blandt Hjembygdens anseligste Ætter, men havde ingen Prætension på nogen udover denne rækkende Indflydelse og havde aldeles ophørt at indta noget særskilt Forhold til Riget eller Staten. Andre vedblev vel at hævde et Slags aristokratisk Rang, forsåvidt som de vedblev at føre adelige Titler og Våbenskjold; men også om dem gjaldt det dog fordetmeste, at de trådte mere og mere tilbage og så sig mere og mere henvist til en blot privat Tilværelse. Niveauet var i det hele et synkende. I Slutningen af det 13de og Begyndelsen af det 14de Århundrede var Højadelen og den lavere Adel ikke skarpere adskilt, end at de jevnlig forbandt sig med hinanden ved indbyrdes Giftermål. I det 15de Århundrede ophørte dette at ske. Afstanden blev for stor til det. Det var ikke længer Konnubium. De få henvisnende Ætter, der nu repræsenterede det gamle Lendermandsaristokrati og delte dets Jordegods mellem sig, så sig henvist til at søge sine Giftermål udenlands, såvidt de måtte gå udenfor sin egen Kreds. og på denne Måde kom tilsidst en stor Del af det Jordegods, der havde sammenhobet sig på deres Hånd, over i fremmede, særlig danske Adelsætters Eje.

Vi ser altså, at det norske Samfund i Unionsperioden forholdt sig i visse Måder helt modsat det svenske. Inden dette fandt en stadig Fremtrængen og Oprykning Sted fra de lavere Grader opover mod de højere; det norske Samfund derimod skrumpede ligesom ind og drog sine fremskudte Poster tilbage. Det svenske Aristokrati fik Tilskud og fornyedes udaf Samtidens politiske Liv; de norske vedblev at tære på en Kapital, der var opsamlet i en længst forsvunden Tid, og som stadig blev mindre. Denne Modsætning fulgte, som sagt, med Nødvendighed af Forskjellen mellem de to Landes Statsforfatning, sådan som den i alt væsentligt var fastslået allerede forud for Unionsperioden. Hvor Adelen, som i Sverige, var bleven en politisk herskende Stand og Magt og Rigdom gjensidig betingede hinanden, måtte den enkelte Æt ha langt sterkere Opfordring til at arbejde sig fremover, end der, hvor Adelskab ikke var andet end en rent ydre Distinktion, og det måtte lykkes såmeget hyppigere, jo sterkere Opfordringen var. Dygtigheden måtte ha bedre Lejlighed til at gjøre sig gjeldende der, hvor Stat og Statsstyrelse opfattedes som noget for alle fælles, end der, hvor Staten gjaldt for at være en kongelig Domæne, og i samme Forhold måtte og Chancerne være større for, at de Ætter, der kom til at indta de første Pladse inden Samfundet, var et Aristokrati i Ordets virkelige Mening, d. v. s. udmerkede ikke blot ved Rigdom og ydre Rang, men ved Energi og politisk Foretagsomhed.

Tænker vi os, at Statsforfatningen i Norge havde i Tiden nærmest forud for Unionsperioden fået en anden Karakter, end den fik, at Valgprincippet var bleven gjort gjeldende her som i Danmark og Sverige og Kongedømet derved var bleven stillet i et Afhængighedsforhold til Rigsråd og Rigsdag: da må vi også tænke os, at den sociale Bevægelse inden det norske Samfund i Unionsperioden havde fået en anden, med Nabolandene mere overensstemmende Retning. Besiddelsen af et nogenledes stort Jordegods vilde da ha været Vilkår for politisk Indflydelse; der vilde ha været knyttet mere reelle Fortrin til den adelige Rang. Den talrige Kreds af gode Bondeætter, som i Sagaperioden og endnu i Slutningen af det 13de og Begyndelsen af det 14de Århundrede omgav så nær det egentlige Høvding- eller Lendermandsaristokrati og var en så uvurderlig Støtte for dets Magt, vilde deri ha havt en sterk Spore til at holde sig oppe. Udstykningen af deres Jordegodser, der foregik efter en så stor Målestok, og hvorved så mange af dem i Løbet af det 14de og 15de Århundrede sank ned til at bli Bønder i Ordets nyere Mening og ophørte at tilhøre Aristokratiet ikke blot i politisk, men også i social Henseende, vilde være bleven forhindret eller forsinket. Ønsket om at opnå eller hævde for Ætten den adelige Rang vilde hyppigere ha formået at overbalancere de Motiver, der førte i Retning af Udstykning: Egennytten hos de forskellige Medlemmer af den samme Æt, Forældrenes naturlige Kjærlighed til sine Børn, der bød at dele lige mellem dem. De til den lavere Adel hørende Ætter vilde ha havt hyppigere og bedre Lejlighed til at tjene sig op i Niveau med Højadelen ved Deltagelse i Partikampene og det offentlige Liv, og det vilde ha lykkes for de heldigste og mest energiske blandt dem. Højadelen vilde ikke i den Grad ha isoleret sig ligeoverfor det øvrige Samfund som et lidet, stadig mere sammenskrumpende Koteri. Den vilde ha modtat mere jevnlig Tilførsel af nye Ætter nedenfra, som vilde ha fornyet dens Blod, og Konkurrentsen om de første Pladse inden Samfundet vilde være bleven skarp nok til at holde dens Livsånder nogenledes vågne. Istedetfor at dens Jordegodser, ved at gå over i dansk Adels Besiddelse, blev en Bro, ad hvilken fremmed Indflydelse flk Indpas og Overhånd, vilde de være bleven fordelt mellem indenlandske Ætter, som havde arbejdet sig op, og hvis Energi endnu var ubrudt, og de vilde således ha været med på at afgi den materielle Grundvold for et nationalt Aristokrati, i hvem Folket og Staten havde fundet en Repræsentation

Endog om Tingene havde fået en sådan Gang, vilde den norske Adel ganske vist ikke ha kunnet nå noget højt Tal eller nogen stor Rigdom. Endog om de politiske Forhold i Norge havde artet sig ligeså gunstig for Udviklingen af Adelskab i Ordets nyere Mening, som de artede sig i Sverige, vilde den norske Adel udentvil ha kommet til at stå endnu længere tilbage for den svenske i Hensyn på materielle Resurcer, end denne igjen stod tilbage for den danske[111]. Men sålidt som de materielle Resurcer afgav Målestokken for den svenske Adels politiske Kraft ligeoverfor den danske, sålidt behøvede dette at være blevet Tilfælde med den norske Adel ligeoverfor den svenske. Med andre Ord: om det end er en givet Sag, at den norske Adel under alle Omstændigheder og ved en hvilkensomhelst politisk Udvikling måtte være bleven sammenligningsvis fattig og fåtallig, så har man dog aldeles

ingen Ret til at påstå, at den under alle Omstændigheder og ved en hvilkensomhelst Politisk Udvikling måtte være bleven altfor fattig og fåtallig til at kunne løse sin historiske Opgave, nemlig den at hævde Landets Selvstændighed.

Professor Aschehoug taler om de »vanskelige og indviklede Forhold«, der indtrådte i Nordeuropa i Unionsperioden, og om »den større Dygtighed og Dannelse, som de forandrede Forhold krævede både hos Statsmanden og Krigeren«, og til hvis Erhvervelse det fattige, tyndtbefolkede, afsidesliggende Norge bød altfor liden Adgang; — han siger, at »ligesom de offentlige Anliggender ved Rigets Sammensmeltning til Enhed var voxet ud over Folkets Synskreds, således blev de nu under den livligere Samfærdsel og de idelige Forviklinger med det øvrige Nordeuropa endog dets Høvdinger for vanskelige.« Disse Udtryk må siges at være vildledende, forsåvidt de kan vække en Forestilling om, at Unionsperioden skulde være en Fremadskridningens Tid i højere Grad end den forudgående Periode, og at det følgelig nu blev såmeget vanskeligere for et lidet fattigt Folk at følge med, end det før havde været. Det modsatte må siges at være Sandheden nærmere. Det 14de og 15de Århundrede var, som vi før har fremhævet, en gold Tid på de fleste Områder, og særlig gjaldt dette for Nordeuropas Vedkommende. Det var en Periode, der snarere er karakteriseret ved Nedgang og Forfald end ved en raskt fremadskridende Udvikling, snarere ved Opløsning, indre og ydre Anarki, end ved organisatorisk Kraft. Det kan være sandt nok, at Forholdene i Nordeuropa blev mere »indviklede« i denne Periode, end de havde været forud; men denne »Indvikling« havde da også netop sin Grund deri, at det politiske Liv mere og mere havde opløst sig i en spredt Fægtning, — en Arbejden for mange små Formål af mange små Kræfter, som krydsede hinanden på det mangfoldigste, istedetfor at samles om enkelte store Fællesmål. Den kunde følgelig ikke i og for sig gjøre det vanskeligere for Norge at hævde sin Selvstændighed. De offentlige Anliggender kunde ikke derved få nogen højere Sving eller nogen større Vidde, så de voxede ud over Høvdingernes Synskreds, ligesom de alt forud var voxet ud over Folkets.

Mest ugunstig stillede Forholdene sig for Norge på det militære Område. Her foregik i Unionsperioden en virkelig Udvikling; her indtrådte, — ved Rytteriets Fremtræden som Hovedvåben og den stadig tiltagende Brug af professionelle Krigere, hvis Hovedmasse hentedes fra Tydskland, — væsentlige Forandringer, og det Forandringer i en sådan Retning, at det for Nordmændene blev særlig vanskeligt at følge med på Grund af deres Lands Beliggenhed og øvrige Naturforhold. Alligevel tør man sige, at hvad der i Unionsperioden udkrævedes for at skaffe Norge et nogenledes tilstrækkeligt Forsvarsvæsen, ikke var så store Ting, at det kunde ha oversteget Landets økonomiske Evne, om den var bleven stillet på Prøve. Det kunde jo alene være Tale om Angreb fra dansk eller svensk Side; men hverken Danmark eller Sverige opnåede i Unionstiden nogen synderlig Angrebsstyrke. Danmark, som var så aldeles uden Sammenligning det rigeste og mægtigste, formåede dog ikke, med Anspændelse af alle sine Kræfter, at holde fast på Sverige. De to stod desuden gjennem den største Del af Unionstiden i et spændt eller ligefrem fiendtligt Forhold til hinanden. Norge måtte altid, såfremt dets Forsvarsvæsen ikke havde været aldeles forsømt, og såfremt det havde villet prøve en virkelig Kamp for sin Selvstændighed, ha fundet Støtte hos den ene af de to Magter ligeoverfor den anden. Det vilde da ikke ha behøvet at bringe store Offere for at klare sig. Men hvis Opgaven at hævde Norges Selvstændighed ikke blev uoverkommelig i militær Henseende, blev den det vel endnu mindre i andre Henseender. For det militære Områdes Vedkommende har man udentvil Ret til at tale om en fremadskridende Udvikling, der stillede voxende Krav, som Norge ifølge sine Naturforhold havde ondt ved at tilfredsstille. På andre Områder derimod gjelder det, at Ulykken ikke ligger deri, at Opgaverne blev større, men alene deri, at de, som skulde løse dem, blev mindre.

Vi kommer altså tilbage til, hvad vi før har hævdet, at nemlig Hovedgrunden til Norges stadig voxende Afmagt i Unionsperioden ikke må søges i Landets Fattigdom på dyrket eller dyrkbar Jord og afsides Beliggenhed, heller ikke i den almeneuropæiske Civilisation, forsåvidt denne ved sin Fremadskridning skulde ha gjort det såmeget vanskeligere for et lidet fattigt Folk at hævde sin Selvstændighed, men i Norges egen forudgående historiske Udvikling, — den samme, der gav Sagaperioden dens Glands og Rigdom,

Dette er i en vis Forstand aldeles ingen ny Lære. Vi tror, at den i nærværende Værk er bleven for første Gang gjennemført med en nogenledes fyldestgjørende Klarhed og Konsekvents. Men Tanken om, at der er en indre Sammenhæng, en Årsags- og Virkningsforbindelse mellem Norges Velmagt i Sagaperioden og dets Afmagt i den følgende Tid, har i en mere almindelig og ubestemt Form været fremsat længe forud. Man har talt om en »Overmodning« eller en »altfor tidlig Modenhed« som Hovedårsag til Unionsperiodens Nedgang og Forfald. Professor Aschehoug afviser meget skarpt denne Tanke. Han siger[112]: »Omtrent fra Slutningen af det 13de År-hundrede begyndte både det norske Aristokrati og den ejendommelige Kultur, Norge i sit eget Skjød havde fostret, at henvisne med en påfaldende Hurtighed. Som Årsag til denne Tilbagegang har det været antydet, at Landets Udvikling altfor tidlig var kommen til Modenhed. Men dette er ingen Forklaring af Kjendsgjerningen, kun et Billede og som sådant neppe engang meget træffende. Der er intet Spor til at Norges Samfundstilstand i sig selv bar Spirer til Opløsning. Men den Kultur, et så lidet Folk som det norske hovedsagelig ved egen Kraft udviklede, måtte gå til Grunde fra det Øjeblik af, at det kom i en nødvendig og stadig Berøring med fremmede, mægtigere Folk, og dermed tillige under sterk Påvirkning af den på hin Tid vistnok i enkelte Retninger mindre fuldendte, men på frugtbare Ideer og materielle Hjælpemidler langt rigere fælles europæiske Civilisation. Dette var imidlertid endnu intet uerstatteligt Tab for det norske Folk. Dets Ulykke var, at det savnede Betingelserne for at kunne tilegne sig den Civilisation, i hvis Stråler dets gamle nationale Åndslys blegnede hen, — Betingelser, der i tilstrækkelig Grad fandtes hos begge dets Broderfolk.« — Vi ser ikke rettere, end at her, istedetfor en Forklaring, som blir vraget, blandt andet,. fordi den »kun er et Billede«, opstilles en anden Forklaring, som også kun er et Billede og det til og med et langt mindre træffende end det, der blir vraget. Intet er vissere, end at den gamle norske Kultur ikke må opfattes som national, — hjemmegjort, fostret i Landets eget Skjød, — i den Forstand, at den skulde være bleven til udenfor enhver Sammenhæng, enhver frugtbar Forbindelse med den almeneuropæiske Kultur. Når det heder, at »den Kultur, et så lidet Folk som det norske hovedsagelig ved egen Kraft udviklede, måtte gå til Grunde fra det Øjeblik af, at Folket kom i en nødvendig og stadig. Berøring med fremmede, mægtigere Folk, og dermed tillige under Påvirkning af den på frugtbare Ideer og materielle Hjælpemidler langt rigere fælleseuropæiske Civilisation«, — da må jo Forudsætningen idetringeste være, at Påvirkningerne udenfra blev meget sterkere, Kulturforbindelserne med det øvrige Europa fastere knyttet i Unionsperioden, end de havde været forud, — at Norge i den forudgående Tidsalder havde ført en forholdsvis idyllisk indfredet og afstængt Tilværelse, sammenlignet med hvad siden blev Tilfælde, og at det først i Unionsperioden blev sat i en nogenledes livlig Rapport med «mægtigere Folk« og »rigere Civilisationer«. Dette er sålangt fra at være rigtigt, at det modsatte er Sandheden nærmere. Overgangen fra hvad man plejer kalde Sagaperioden i vor Historie (det 9de — 13de Århundrede) til hvad man plejer kalde Unionsperioden (14de — 16de Århundrede) er blandt andet også betegnet derved, at Norges gamle Handels- og Kulturforbindelser vestover — med England og gjennem England med Frankrige — blev afbrudt, og at nye knyttedes sydover — med Tydskland, særlig de hanseatiske Søstæder. Dette var ikke at komme Europa nærmere, men snarere at fjernes derfra. England og Frankrige var Hovedlande i den middelalderske Civilisation; Tydskland lå mere ude i Peripherien, og særlig Nordtydskland, hvor der i den senere Del af Middelalderen udfoldedes megen praktisk Dygtighed og rørte sig et kraftigt Liv på det kommercielle og militære Område, synes aldeles ikke at ha afgit nogen gunstig Jordbund for de højere, mere åndige Grene af Kulturen. — Man vil mene, at om end Norges Forbindelser med Udenverdenen ved Overgangen fra Sagaperioden til Unionsperioden indskrænkedes i Hensyn på Omfang, så blev de til Gjengjeld såmeget intensivere; Berøringen med fremmede, mægtigere Folk fik en mere »nødvendig og stadig« Karakter, og Påvirkningen af den fælleseuropæiske Civilisation blev derfor såmeget sterkere, betydningsfuldere, tiltrods for at de nu udgik fra Tydskland, istedetfor fra England og Frankrige, d. v. s. fra en Udkant, istedetfor fra selve Brændpunkterne for denne Civilisation. Det kunde synes at være meget, der talte for Rigtigheden af denne Mening. Man kunde nævne de tydske Faktorier, som i det 14de og 15de Århundrede blev oprettet i Bergen, Oslo og Tunsberg. Det kunde synes, som om det stadige Ophold af Tydskere i disse Byer måtte medføre en helt anderledes nær og fastknyttet Forbindelse mellem Norge og Udlandet end nogen, hvorom der haves Efterretning fra de nærmest forudgående Århundreder. I Virkeligheden havde dog denne Forbindelse en meget overfladisk Karakter og kan neppe tillegges nogen Betydning udenfor det rent kommercielle Område. Når de hanseatiske Faktorier stundom i tydske Skrifter omtales som et Slags Civilisationens Udposter i det barbariske Norden, da er dette en så aldeles uhjemlet Hæderstitel, at den gjør et ligefrem løjerligt Indtryk. Forholdet mellem Tydskerne og de norske Bymænd var og vedblev at være et så afgjort fiendtligt, Adskillelsen mellem begge Parter så skarp, at der ikke kan ha været Tale om nogen åndig Påvirkning af en dyberegående Art, og det er da heller ikke godt at skjønne, hvilke åndige Impulser af Værd Nordmændene skulde kunne modta af de tydske Handelsfaktorer og Geseller, som hverken ved sit intellektuelle eller moralske Standpunkt synes at ha egnet sig synderlig vel til at være Kulturbringere eller til at udføre nogen Art af civilisatorisk Mission. — Man kunde dernæst nævne Unionen selv, hvorved Norge blev bragt i en længe vedvarende Statsforbindelse med Danmark og Sverige. Men for det første medførte nu denne Statsforbindelse, som før fremhævet, i den længste Del af Unionsperioden ikke noget forøget Samkvæm mellem Folkene; idetringeste er der Grund til at tro for det norske Folks Vedkommende, at det ikke havde mere Berøring med Nabofolkene da, end det havde havt forud, heller omvendt. For det andet gjelder det også her, at det ikke er godt at skjønne, hvorledes endog ved et nokså nært Samkvæm Sverige eller Danmark skulde kunne øve en så overvældende Indflydelse i åndig Henseende på Norge, at dets nationale Kultur måtte gå til Grunde som Følge deraf. Vi ved jo, at hverken Danmark eller Sverige i den forudgående Tidsalder havde havt en så udstrakt Samfærdsel med det øvrige Europa, — særlig ikke med de i Civilisation videst fremskredne Lande, — som Norge. Det er da på Forhånd alt andet end troligt, at det danske eller svenske Kulturliv i denne Tidsalder (d. v. s. Tiden før det 14de Århundrede) skulde ha nået en større Højde eller havt et mere europæisk Sving end det norske. Man vil neppe kunne påpege en eneste Kjendsgjerning eller et eneste Drag i de tre Folks Historie i denne Tidsalder, der skulde tyde herpå, og det kan følgelig ikke være heldig valgte Udtryk, når det heder, at Norge, ved at træde i nærmere Forbindelse med Naborigerne, kom under Påvirkning af en »på frugtbare Ideer langt rigere Civilisation, i hvis Stråler dets gamle nationale Åndslys måtte blegne«.

Hvor langt det er fra, at disse Udtryk gir en korrekt Forestilling om Forholdene: derom vil man også bli overbevist ved en Betragtning af den skandinaviske Literatur i Unionsperioden.

Fodnoder

1

Keyser, Kirkehist. II. S. 533.

2

Hadorph, Bihang til Rimkrön. S. 143.

3

Grautoff, Detmar, II. S. 113—14.

4

L. Dåe, Christiern d. I.s norske Historie, 1448—1458, S. 7.

5

Hadorph, Bih. til Rimkr. S. 166—170.

6

Dipl. Norv. VIII. No. 349.

7

L. Dåe, Christiern I.s norske Historie, 1448—1458, S. 25 — 26, 39 — 41, 88.

8

Peder Claussøn Friis, Samlede Skrifter, udgivne af G. Storm, S. 256.

9

Styffe, Bidrag, 3, S. XXIII—XXIV.

10

Keyser, Kirkehist. II. S. 537—38. Dåe, Chr. I.s norske Hist. S. 26.

11

Hadorph, Bih. til Rimkr. S. 152—53.

12

Dipl. Norv. III. No. 806.

13

Dåe, Chr. I.s norske Hist. S. 28.

14

Dipl. Norv. VIII. No. 341.

15

Dipl. Norv. III. No. 810.

16

Overenskomsten er trykt, foruden andetsteds, Dipl Norv. VIII. No. 345.

17

Chr. Lange, Lange’s Tidsskrift for Vid. og Lit. I. S. 232 —33.

18

Jvfr. Lange’s Tidsskrift, I. S 235—38.

19

Jvfr. L. Dåe, Chr. I.s Hist., S. 127—30.

20

Jvfr. Jahn, Danmarks polit, milit. Hist. under Unionskongerne, S. 277—78.

21

Meddelt af Y. Nielsen, Christiania Vidensk.-Selsk. Forhandlinger 1877.

22

Dåe, Chr. I.s Hist. S. 115—16.

23

Dipl. Norv. VII. No. 468.

24

Dipl. Norv. VII. No. 471. Jvfr. Styffe, Bidrag o. s. v., 3, S. CXI.

25

Dipl. Norv. I. No. 906.

26

Lange, i Lange’s Tidsskr. I. S. 268—82.

27

Dipl. Norv. III. No. 842.

28

Jahn, Danmarks pol. mil. Hist. S. 326.

29

Kong Kristiern havde i 1476 lovet det svenske Rigsråd, at Valget efter hans Død skulde være frit (Hadorph, II. S. 298). »De tre rikenes råd kunde derföre med skäl betrakta frågan om thronföljden och unionen som öppen, och de hafva handlat efter denne åsigt.« Styffe, Bidrag o. s. v., IV S. LIII. Keyser, Kirkehist., II. S. 570, 580.

30

Hadorph, Bih., S. 302—3.

31

Hadorph, Bih., S. 302—6.

32

Brev af 16de August 1482 til det svenske Rigsråd, Hadorph, Bih. S. 309 — 10.

33

Brev af 24de August 1482, Hadorph, S. 310 — 12.

34

Brev af 15de September 1482, Hadorph, S. 312—13.

35

Dipl. Norv. III. No. 939.

36

Samll. til det norske Folks Sprog og Historie, IV. S. 347—63. Årsberetninger fra det kgl. Geheimearchiv, II. S. 46—56.

37

Keyser har, Kirkehist. II. S. 580, gjort en anden Opfatning gjeldende — »Vel er det så«, siger han, at man ved denne Lejlighed ingen Prøver har på den norske Almues Stemning, uden blot hvad Indbyggerne i Båhuslehn angår Men det norske Råd sees at have handlet med stor Endrægtighed, og ingen Splittelse spores dennegang, som den, der fandt Sted under Bevægelsen i 1449, — en Omstændighed, der noksom tyder på, at Rådet har vidst sig at have et Rygstød i Folkets Ønske, hvilket også dets Yttring i Brevet af 15de September, at det »for Almuens Skyld« ikke kunde opgive Belejringen af Båhus, end yderligere bestyrker«. — Af Brevet af 15de Septbr. fremgår det imidlertid, at Almuen i Båhuslen havde sine specielle Kjæremål mod Befalingsmanden på Båhus Slot; man har følgelig ikke Ret til at tyde dens Deltagelse i Slottets Belejring som en Opinionsyttring til Fordel for Rådsherrernes Politik.

38

Munch, N. F. H. 2. Afd. I. S. 811—12, 828.

39

Jvfr. Aschehoug, Statsforfatningen i Norge og Danmark, S. 210—12.

40

Styffe, Bidrag, IV. S. LVIII.

41

Dipl Norv. V. No. 930, III. No. 962.

42

Keyser, Kirkehist. II. S. 594, 610, 614.

43

Nemlig den skibyske Krønike.

44

Keyser, Kirkehist. II. S. 590.

45

Keyser, Kirkehist. II. S. 594—96.

46

Dipl. Norv. II. No. 955.

47

Årsberetninger fra Geh.-Arch. II. S. 56—65.

48

Keyser, Kirkehist. II. S. 616—17.

49

Se Lange’s Tidsskrift, I. S. 217 ƒƒ.

50

L. c. II. S. 65.

51

Keyser, Kirkehist. II. S. 642. Y. Nielsen, Det norske Rigsråd, S. 358—61.

52

Allen, De tre nordiske Rigers Hist., III. 2, S. 404.

53

De nordiske Rigers Hist. IV. 2. S. 194—95.

54

Nemlig Nils Henrikssøn (Gyldenløve), Olav Galle, Gaute Galle og måske Hans Krukov. Henrik Krumedike regnedes vel på en Måde med til det norske Rigsråd, men havde ved denne Tid sit faste Ophold i Danmark. Keyser, Kirkehist. II. S. 663. Y. Nielsen. Det norske Rigsråd, S. 359, 363—64.

55

Dipl. Norv. I. No. 1067; jvfr. V. No. 1039. Allen, De tre nordiske Rigers Hist. IV. 2. S. 198.

56

Dipl. Norv. II. No. 1074: jvfr. V. No. 1034.

57

Dipl. Norv. II. No. 1075.

58

Dipl. Norv. II. No. 1073, IX. No. 517, 518, 519, XII. No. 302, 303, 304, 305 o. fl

59

Dipl. Norv. VII No. 600.

60

Dipl. Norv. VII. No. 618.

61

Dipl. Norv. VII. No. 638.

62

Dipl. Norv. IX. No. 532, 534. Jvfr. Keyser, Kirkehist. II. S. 669 ff.

63

Dipl. Norv. VII. No 594.

64

Keyser, Kirkehist., II. S. 675.

65

Dipl. Norv. VII. No. 600.

66

Keyser, Kirkehist. II. S. 692.

67

Se Dipl. Norv. X. No 672, 673, 674. Jvfr. Kirkehistoriske Samlinger, 3. Række, I. 519—23, Brev fra Thorbjørn Olafsen til Erkebiskop Olaf, — nu også trykt Dipl Norv. XII. No. 543.

68

Kirkehist. Samll. 3. Række I. S. 506 ff. (A. Heise, Oplysninger om Mester Thorbjørn Olafsen).

69

Keyser, Kirkehist. II. S. 681—82.

70

Jvfr. Keyser, Kirkehist. II. S. 718—20.

71

Jvfr. A. Heise, Kristiern den Anden i Norge og hans Fængsling. (Kjøbenhavn 1877).

72

Heise, Kristiern den Anden i Norge, S. 46—47, 102.

73

Dipl. Norv. IX. No. 706, 726, 727, 730.

74

Dipl. Norv. IX. No. 728, 729. Jvfr. Keyser, Kirkehist. II. S. 735.

75

Allen, De tre nordiske Rigers Hist., I. S. 205—6, 251. Paludan-Müller, De første Konger af den oldenborgske Slægt, S. 6—7.

76

Se ovenfor S. 75—76, 128—30.

77

Statsforfatningen i Norge og Danmark, S. 119 ff.

78

S. 343 ff.

79

Statsforfatningen i Norge og Danmark, S. 122.

80

Statsforfatningen i Norge og Danmark, S. 114.

81

Statsforfatningen i Norge og Danmark, S. 119.

82

H. Forssell, Sveriges inre Hist., I. S. 97 ff.

83

Suhm’s Samlinger, 2. Bind, 2. Hefte. Jvfr. Dansk hist. Tidsskr., 3. Række, II. S. 45—46.

84

Fra 1559—1648 uddøde over 70 danske Adelsslegter Se S. M. Gjellerup, Nogle Bemærkninger om Samfundsforholdene hos den danske Adel 1536—1660, Dansk hist Tidsskr., 4 Rækks, IV. S. 24 ff.

85

»Gårdemandtallet«, d. v. s. Summen af alle hele og halve »Hemman« og Torp, var nemlig — når Finland regnes fra — ca. 72,000. Forssell, l. c. I. S. 73-75.

86

Dansk hist. Tidsskr., 3. R., IV. S. 56 ƒƒ.

87

Finland er, som nævnt, ikke regnet med; men det i Finland liggende Adelsgods var ved denne Tid ganske ubetydeligt, ikke mere end ca. 1,000 Gårde og Gårdparter tilsammen.

88

Dansk hist. Tidsskr., 5. Række, I. S. 669—70, C. F. Bricka, Anmeldelse af Krogh, Dansk Adelskalender.

89

Jvfr. G. Storm Om Lendermandsklassens Talrighed i 12te og 13de Årh., Hist. Tidsskr., 2. Række, IV. S. 128 ƒƒ.

90

Se 2den Del, S. 371-73.

91

Samll. til det norske Folks Sprog og Historie, IV. S. 548.

92

Munch, 4. Del, II. S. 514.

93

Munch, 2. Afd., I. S. 405.

94

Samll. til det norske Folks Sprog og Historie, IV. S. 132.

95

Munch, 4. Del, II. S. 297.

96

Om disse Ætter i Sogn, Voss, Hardanger og Ryfylke se Y. Nielsen. Om nogle middelalderske Slægter i det Vestenfjeldske Norge, Hist. Tidsskr., 2. Række, II. S. 1-96.

97

Y. Nielsen, Det norske Rigsråd, S. 114.

98

Munch, 2. Afd, I. S. 395.

99

Munch, 4. Del, II. S. 289.

100

I Fredstraktaten af 17de Juli 1309 med Danmark (Dipl Norv. IX. No82) lovede Kong Håkon V, at 270 Riddere og Væbnere skulde gå i Borgen for ham. Dette Tal må vel antages at gi en omtrentlig Forestilling om det norske Aristokratis Styrke ved denne Tid, d. v. s. Aristokratiet har indbefattet omtrent såmange Familjer, medens naturligvis Ætternes Tal var meget mindre G. Storm har, Hist. Tidsskr. 2 Række, IV. S. 129, ytret, at Tallet 270 i Traktaten af 1309 måske kunde være en urigtig Læsemåde; men jeg ser ingen Grund til en sådan Antagelse, allermindst kan det være en Grund, at ifølge Traktaten af 1371 bare 60 norske Riddere og Væbnere skulde gå i Borgen for den stipulerede Løsningssum for Kong Magnus; thi for det første er det jo ikke sagt, at man fandt det nødvendigt at ta alle norske Riddere og Væbnere med ved denne Lejlighed, og dernæst ved vi jo, at Aristokratiet i Norge gik tilbage, og at særlig den store Mandedød ryddede dygtigt op i dets Rækker, så det er rimeligt nok, at Tallet på dets Medlemmer har været mindre i 1371 end i 1309.

101

Munch, 2. Afd., I. S. 401—2.

102

Y. Nielsen, Om nogle middelalderske Slægter, Hist. Tidsskr., 2. Række, II. S. 78—80.

103

Munch, 2 Afd., I. S. 395.

104

2den Del, S. 396.

105

Munch, 4. Del, II. S. 288.

106

Munch, 2. Afd, I. S. 400-404, 621, 906.

107

Munch, 2. Afd, I. S. 61, 392, 400-401.

108

Munch, 2. Afd., I. S. 900—902.

109

Dipl. Norv. I. No. 683.

110

Se Skiftebrevet efter Junker Hans Sigurdssøn, 11te Septbr. 1490, Dipl Norv. VIII. No. 426.

111

Tallet på særskilte Brug eller Bondegårde i Sverige var ved Midten af det 16de Århundrede, som før nævnt, ca. 72,000. Tallet på norske Brug (hele og halve Gårde og Ødegårde) ved samme Tid kan anslåes til noget over 30,000 (se min Afhandling om Folkemængdens Bevægelse i Hist Tidsskr., 2. Række, III. S. 348—50, 387), — omtrent ligt med Finland, hvor Gårdetallet var 32,000. Da de norske Brug udentvil gjennemsnitlig var mindre og kastede mindre af sig end de svenske, blir Afstanden mellem de to Lande i Hensyn på de materielle Vilkår for Udviklingen af en adelig Godsejerstand endnu større, end man skulde slutte af disse Tal, men dog på ingen Måde så stor, at Modsætningen mellem det svenske Aristokratis Styrke og det norskes Svaghed, sådan som den fremtræder i Unionsperioden, særskilt sammes sidste Del, skulde kunne føres helt eller væsentligt tilbage dertil. Ved Midten af det 16de Århundrede ejede, efter hvad der ligeledes er bleven nævnt ovenfor, den svenske Adel omkring 16,000 Hemman eller henved ¼ af alle Landets Brug; Højadelen. der var den egentlige Bærer af det politiske Liv, udgjorde ved samme Tid 30 Familjer med et Jordegods af tilsammen 7,443 Hemman eller ca. 250 Hemman på hver Familje (Forssell, Sveriges inre Hist., I. S. 108—9). Hvis den norske Adel havde ejet forholdsvis ligesåmeget i Norge som den svenske i Sverige, vilde det ha blevet en 6-8,000 Gårde og Gårdparter. I Begyndelsen af det 17de Århundrede ejede den bare ⅛ af Landets samlede Jordskyld; men meget af hvad den engang havde ejet var da gået over i andre Hænder, t. Ex. Kronens. og mange Ætter, som engang havde havt adelig Rang, var da sunket ned til at bli Bønder. — Fru Gyrvhild Fadersdatter Sparres i 1582 til Kronen afståede norske Jordegods udgjorde, ifølge Skjødebrevene (Norske Rigsregistranter, II S. 452 ff., 662 f., III. S. 573 ff., IV S. 189 ff.) ca. 550 Gårde og Gårdparter, spredt rundt omkring i hele Riget Dette Jordegods havde hun arvet efter sin Oldefader Alf Knutssøn, hvem en af de tre Lodder tilfaldt, hvori Sigurd Jonssøns efterladte Ejendom blev delt ved Skiftebrevet af 1490, Alf Knutssøn fik desuden med sin Hustru Magnhild Oddsdatter Finneættens Jordegods, og hertil føjedes endnu adskilligt andet af disse Ægtefolk. Men Hovedmassen af Fru Gyrvhilds norske Besiddelser dannedes dog uden al Tvil af den hendes Oldefader tilfaldne Trediepart af Sigurd Jonssøns Jordegods, som derefter må antages at ha udgjort mindst 1,000 Gårde og Gårdparter Bare dette Jordegods vilde, om det var blevet nogenledes jevnt fordelt mellem livskraftig opadstræbende indenlandske Ætter, ha afgit det tilstrækkelige økonomiske Grundlag for en aristokratisk Repræsentation af det norske Folk. som måske skulde kunne ha afvendt den Skjæbne, der overgik Landet i Reformationstiden.

112

Statsforfatningen i Norge og Danmark, S. 121—22.

V.

Literære og kirkelige Forhold i det 14de og 15de Århundrede. Reformationen i Danmark og Sverige.

IANDEN Del[1] er det bleven omtalt, hvorledes den literære Virksomhed i Norge tar mere og mere af i Løbet af det 14de Århundrede. Der frembringes intet nyt; tilsidst ophører man endog at sysle med det gamle. Også på Island gjentar det samme Fænomen sig. Den literære Interesse var langt mere udbredt og langt dybere rodfæstet her end i Norge og udviste derfor også en sejgere Modstandskraft ligeoverfor de lammende Indflydelser; men tilsidst bukkede den under også her: det 15de Århundrede er et næsten aldeles tomt Rum i Islands literære Historie[2]. Det er videre bleven omtalt, hvorledes Åndslivet synes at tændes fra nyt af i Sverige i det samme Tidsrum, i hvilket det slukner hos den norrøne Folkestamme. Rollerne byttes om; der, hvor det ene Folk slutter, tar det andet ved.

Men man må nu ikke forestille sig, at denne Overgang fra det ene Folk til det andet skulde være enstydig med en Fremgang. Man må ikke forestille sig, at den svenske (og danske) Literatur fra det 14de og 15de Århundrede skulde, fordi den er yngre end den norrøne (norsk-islandske) fra det 12te og 13de, repræsentere et højere Udviklingstrin, et mangesidigere, videre, »på frugtbare Ideer rigere« Åndsliv end denne, eller bære Vidne om et nærmere åndigt Samkvæm med Europa. Det forholder sig heller omvendt; det må i de fleste Henseender heller synes at være en Nedgang end en Opgang at komme fra det 12te og 13de Århundredes norrøne Literatur til det 14de og 15de Århundredes svenske og danske. Endog om man udsondrer Island og Norge og alene sammenstiller den i Norge tilblevne Middelaldersliteratur med den svenske og danske, vil man neppe kunne hævde for denne noget andet væsentligt Fortrin end dette ene, at den var yngre. Og tages Island med, blir Overvægten på norsk Side så stor, at der ikke kan være Tale om Sammenligning, — ikke engang i Hensyn på Omfang, endnu langt mindre i Hensyn på Originalitet og blivende literært Værd.

De vigtigste af de til den svenske Middelalders Literatur hørende Originalverker er, foruden Lovene, den hellige Birgittas »Åbenbarelser«, — et både i sig selv og ved sin Eftervirkning meget interessant Udslag af en Åndsretning, som inden den norrøne Literatur ikke har efterladt sig noget Spor, — den middelalderske Mystik; — Skriftet »Um styrilsi kununga ok høfþinga«, der af Geijer er bleven kaldt den svenske Middelalders ypperste Literaturverk, og som ifølge sit Indhold nærmest må sammenstilles med Kongespejlet, for hvilket det dog i enhver Henseende står langt tilbage[3]; — og så endelig Rimkrønikerne, — Erikskrøniken, Karlskrøniken og Sturekrønikerne, — Værker, der vel har Plads blandt Kilderne til Sveriges Historie i dette Tidsrum, men hvis historiske Værd er lidet og æsthetiske endnu mindre, idet de ved sin gjennemgående Mangel på Farve, Liv og Nuancering i Skildringerne næsten kan siges at danne en Modsætning til Sagaerne, med hvilke de alligevel nærmest må bli at sammenstille.

Hvad den svenske Middelaldersliteratur iøvrigt har at byde på af originalt, er Legender, Helgenbiografier, Homilier, Dagregistre, Kongerækker o. desl., — Frembringelser, der sågodtsom aldeles savner ethvert Særpræg, individuelt eller nationalt, og hvis Selvstændighed ikke går ud over det rent stofmæssige. Hertil kommer da en Række Oversættelser eller Bearbejdelser af fremmed Bogavl. Disse, der udgjør Literaturens Hovedmasse, må, om de end i literær Henseende ikke har nogen Interesse for vor Tid, tages med, når man vil danne sig et Begreb om Folkets åndige Standpunkt, idet man af dem, ikke mindre end af de originale Literaturværker, får Oplysning om de Kulturforbindelser, som Folket havde knyttet, om Kilderne, hvoraf dets Åndsliv næredes, og Grændserne, inden hvilke dette Åndsliv bevæegede sig.

Af Oversættelserne hører igjen de fleste hjemme på det religiøs-kirkelige eller theologiske Område; det er Stykker af Bibelen[4], Kirkefædre, Legender, Homilier, Skrifter af mystisktheologisk eller skolastisk-theologisk Indhold[5]. Blandt de til den verdslige Literatur hørende Oversættelser eller Bearbejdelser er de vigtigste de såkaldte Eufemiaviser: rimede Oversættelser af de franske Romaner Ivan og Gavian, Hertug Fredrik af Nordmandi, Flores og Blanzeflor, der fik en temmelig vidtgribende Betydning, idet de afgav Mønster for Rimkrønikerne og de øvrige rimede Digtninger i den svenske (og danske) Middelaldersliteratur; — Alexander den Stores Krønike; — Krønikerne om Didrik af Bern og Karl den Store; — den rimede Bearbejdelse af Olav den Helliges Saga; — Fortællingen om Barlåm og Josaphat; — et Par Lægebøger[6] m. v.

Flere af de vigtigste — omfangsrigeste eller populæreste — af disse Værker, nemlig Olavssagaen og Krønikerne om Karl den Store og Didrik af Bern, — er nu ligefrem lånt fra den norsk-islandske Literatur. I Hensyn på Eufemiaviserne har det været et omstridt Spørsmål, om de er overført på Svensk fra Tydsk eller Fransk, eller om ikke en norsk Oversættelse har dannet Mellemledet. Det sidste erkjendes nu fordetmeste at ha den overvejende Sandsynlighed for sig, og vist er det ialfald, at et Par af dem var bleven bearbejdet på Norsk, inden de blev det på Svensk, og at man inden Norges literære Kredse sysselsatte sig med den Cyklus af romantiske Digtninger, hvortil Eufemiaviserne hører, og som spiller en så stor Rolle i det middelalderske Åndsliv, længe førend der er Spor af, at man kjendte noget til dem i Sverige. Også om Alexanderskrøniken, Barlåm og Josaphat, Lucidarius gjelder det, at de var bleven bearbejdet på Norsk, inden de blev det på Svensk. Endelig har den norrøne Literatur fra det 12te og 13de Århundrede at opvise, ikke mindre end den svenske fra det 14de og 15de Århundrede, en Række Oversættelser eller Bearbejdelser af bibelske Skrifter, Kirkefædre, Legender og Homilier.

Det må vel siges at fremgå heraf, at Åndslivet i Sverige i det 14de og 15de Århundrede — såvidt man kan dømme derom af de literære Mindesmerker — ikke har havt noget rigere Indhold eller nogen mere moderne europæisk Karakter end Åndslivet i Norge i det 12te og 13de Århundrede. Hvad den svenske Middelaldersliteratur tilegnede sig af almeneuropæiske Stoffer, det var fordetmeste allerede forud tilegnet af den norske, og det tildels endog bedre, på en mere selvstændig Måde. Man søgte i det 14de og 15de Århundrede tilbage til de samme Kilder, hvoraf man havde øst i det 12te og 13de; man fik den samme Åndskost serveret om igjen, i en ny, sjelden bedre, ofte mindre god Anretning. Åndslivet vedblev i Hovedsagen at bevæge sig inden de samme Grændser, og det endog med aftagende Kraft og Originalitet.

Alene på det theologiske Område har den svenske Middelaldersliteratur et Fortrin fremfor den norske og kan opvise noget nyt, — noget, som ikke før har været oppe i de skandinaviske Folks Åndsliv, — idet Mystiken, som før nævnt, er repræsenteret i den, ikke blot ved flere Oversættelser, men endog ved en virkelig original Frembringelse. Når man erindrer, hvilken stor Rolle Mystiken spiller i den europæiske Middelalders Åndsliv, vil man indse, at dette er en Kjendsgjerning, der ingenlunde savner Vægt; men man vil på den anden Side måtte indrømme, at det dog er meget for lidet til at kunne bære endog blot nogenledes oppe slige vidtgående Udtryk som disse om en »højere, på frugtbare Ideer rigere Civilisation, i hvis Stråler Norges gamle nationale Åndslys måtte blegne«. Den hellige Birgitta stiftede på en Måde Skole i Literaturen; den af hende grundlagte Klosterorden udmerkede sig gjennem en længere Periode ved sin Sands for boglig Syssel, og det er et og andet Spor af, at denne Sands har fulgt Ordenen også under dens Udbredelse til Naborigerne, Danmark og Norge; men dengang var Norges »gamle nationale Åndslys« forlængst blegnet, så det er indlysende, at den birgittinske Vækkelse, — såvidt der kan være Tale om en sådan for Norges Vedkommende, — ikke har det allermindste at bestille dermed.

Går vi fra Sverige til Danmark, vil det vise sig, at dette Lands Middelaldersliteratur gir endnu mindre end Sveriges nogen Støtte for den Mening, at Norge ved Unionen blev bragt under Påvirkning af et mere europæisk, på frugtbare Ideer rigere Åndsliv, hvis Indflydelse måtte virke overvældende, kuende på dets egen, mere hjemmegjorte eller nationale Kultur.

Danmark har fra Slutningen af det 12te og Begyndelsen af det 13de Årh. at opvise flere Skrifter, der afgir Vidnesbyrd både om en rig indenlandsk Tradition og om en frugtbar Forbindelse med den samtidige Verdenskultur (Sven Ågessøn, Saxo, Anders Sunessøn). Det er en god Begyndelse, men en Begyndelse, der ikke blir fortsat. Hvad Danmarks Literatur fra det 14de og 15de Århundrede har at opvise af originale Skrifter, er næsten kun tørre Dagregistre, Kongerækker, Nekrologier, en og anden Årbog, hvor der neppe nok er Spor af noget, som ligner sammenhængende Fortælling. Det eneste i Danmark i denne Periode tilblevne originale Skrift, der kan tillegges noget literært Værd, er den danske Rimkrønike (fra Slutningen af det 15de Århundrede)[7]; men Originaliteten er ikke stor; sit Stof har den danske Rimkrønike for en stor Del lånt fra et eldre Skrift (nemlig Thomas Gheysmers Udtog af Saxo), og i Hensyn på Formen er det en Efterligning af de svenske Rimkrøniker. Det Forhold, som vi her iagttager mellem de to Lande i literær Henseende, viser sig overhodet at være gjennemgående i den her omhandlede Periode: det er Sverige, som går foran, Danmark, som følger efter, — modsat hvad man skulde ha ventet, ifølge Danmarks Stilling som Principalstat i Unionen og det ubetinget mægtigste, folkesterkeste og økonomisk bedst udstyrede af de tre Riger. Sverige har Bibeloversættelser fra det 14de Århundrede, Danmark først fra det 15de; ved Birgittinerskolen omplantes allerede i det 14de Århundrede en Række fremmede Skrifter af mystisk-theologisk eller opbyggeligt Indhold på Svensk; i Danmark møder vi først senere Vidnesbyrd om en lignende Virksomhed, og Stødet til denne Virksomhed udgår øjensynlig fra Sverige, står i Sammenhæng med Birgittinerordenens Udbredelse fra Sverige til Danmark[8]; Krønikerne om Karl den Store og Didrik af Bern, Digtene om Ivan, Hertug Fredrik, Flores og Blanzeflor, — de vigtigste fremmede Skrifter af verdsligt Indhold, som den danske Literatur tilegner sig i det 14de og 15de Århundrede, — er allesammen oversatte eller bearbejdede efter svenske Originaler; den danske Literatur låner fra den svenske, ligesom denne forud har lånt fra den norske[9].

Herved må nu vistnok merkes, at der er en anden Række af Åndsfrembringelser, som idetringeste for en væsentlig Del tilhører Middelalderen, og i Hensyn på hvilke man tør tro, at en Bevægelse i den stik modsatte Retning har fundet Sted, — nemlig Kjæmpe- eller Folkeviserne. Det har været den almindelige og udentvil rigtige Mening, at de for Kjæmpevisen ejendomelige Versformer først fandt Indgang i Danmark og derfra udbredte sig til de øvrige nordisk-skandinaviske Lande. Dette var både i poetisk og i musikalsk Henseende et Gjennembrud af ikke liden Betydning; men det tilhører ikke Unionsperioden. Der kan neppe være Tvil om, at det nye Genre var kjendt og dyrket, idetringeste sålangt tilbage i Tiden som det 13de Århundrede, og det ikke blot i Danmark, men også i det øvrige Norden. Man vedblev at digte i Kjæmpevisemaneren i det 14de og 15de Århundrede og langt længere frem, lige ind i den nyere Tid. Men den rette Blomstringsperiode for dette Digtslags falder øjensynlig forud for Unionen mellem de tre skandinaviske Riger; de Viser, der med Sikkerhed vides at være tilblevne i Unionsperioden, nemlig de af de såkaldte »historiske«, hvis Stof tilhører denne Tid, er påfaldende matte og prægløse, sammenlignet med dem, der ifølge sit Stof må antages at være tilblevne i den forudgående Tidsalder[10].

Det må vel siges at fremgå heraf, at intet kan være mindre træffende, end når Unionsperioden omtales, som om den var i en udpræget Forstand en åndig Såningstid for Nordens Folk, — en Tid, da Nordens Folk førtes nærmere det øvrige Europa og modtog i højere Grad end forud Impulser fra den fælleseuropæiske Civilisation, hvilket vel kunde virke ødeleggende for den hjemmegjorte Kultur hos Nordmændene, der savnede de nødvendige Betingelser for at tilegne sig det nye og fremmede, men til Gjengjeld måtte øve en vækkende og frugtbargjørende Indflydelse på Åndslivet hos det svenske og danske Folk, der ikke savnede disse Betingelser. Ifølge de literaturhistoriske Vidnesbyrd har Forholdet heller været et omvendt. Unionsperioden var fremfor den forudgående Periode en Afmagtens og Stilstandens Tid i åndig Henseende, — og det ikke blot for Norges og Islands, men også for Sveriges og Danmarks Vedkommende. Den middelalderske Romantik, Skolastiken, Mystiken, den latinske Historieskrivning, Legenden, den rimede Visedigtning, — kort alle de Retninger eller literære Forbilleder, som de skandinaviske Folk tilegnede sig af det fælleseuropæiske Åndsliv i Middelalderen, var bleven tilegnet forud: i Unionsperioden kom intet nyt til; man fortsatte med det Gamle, — i stadig mattere Gjentagelser. Denne Periode har intet at opvise på det literære, kunstneriske og videnskabelige Område, der kan stilles ved Siden af det bedste, som blev til i den forudgående Tidsalder, intet Kulturmindesmerke, som i fjerneste Måde tåler at sammenlignes med den islandske »Grågås« eller med Sagaerne eller Kongespejlet eller Throndhjems Domkirke eller Are Frodes og Snorres historiske Kritik eller Saxo Grammaticus’s latinske Veltalenhed. I Norge standser al literær Produktion i Løbet af det 14de og 15de Århundrede; i Danmark vedblir man vel at skrive, men hvad der skrives, vidner gjennem en lang Årrække om en stadig voxende Fattigdom i Ånden. De danske Annaler fra det 14de og 15de Århundrede står tilbage for dem fra det 13de og blir magrere og mere ubetydelige, eftersom man kommer længere ud i Tiden[11]. Det gjelder altså på en Måde om Danmark, som om Norge og Island, at det 12te og 13de Århundrede var Tiden, da det middelalderske Åndsliv udfoldede sig med størst Kraft og Originalitet. Sverige har sin bedste Tid noget senere, — nemlig i første Halvdel af det 14de Århundrede, — da den hellige Birgitta levede og virkede, og da Erikskrøniken og Skriftet »Um styrilsi kununga ok høfþinga« blev til. Siden går det nedover også her. Den birgittinske Vækkelse har allerede i det nærmestfølgende Slægtled tabt sin Kraft; Karlskrøniken og Sturekrønikerne er blotte Efterligninger af Erikskrøniken og står i sproglig og æsthetisk Henseende afgjort tilbage for denne[12]. I Tiden fra Slutningen af det 14de til Slutningen af det 15de Århundrede er ikke hos noget af de skandinaviske Folk fremkommet noget Literaturverk, der vidner om Originalitet eller skabende Evne, eller hvori en ny Retning eller Smag har fået Udslag, eller som betegner et Skridt udover de forud vundne Standpunkter.

Men det samme kan med næsten ligeså megen Ret siges om hele Europa nord for Alperne. Det 14de og 15de Århundrede var også for England, Frankrige og Tydskland, — de Lande, hvorfra de skandinaviske Folk indtil da havde modtat og fremdeles alene kunde modta virksomme kulturhistoriske Impulser, — en Nedgangens og Forfaldets Tid i literær Henseende, og særlig om det 15de Århundrede gjelder det, at det må kaldes et næsten tomt Rum både i den engelske, franske og tydske Literaturs Historie. Denne literære Afmagt står igjen i Sammenhæng med den i det foregående omtalte Opløsning inden Middelalderens Stat og Kirke[13]. Statens feudale, Kirkens hierarkiske Organisation nåede sit Kulminationspunkt i det 12te og 13de Århundrede. Fra da af indtræder en stadig videregående Nedbrydnings- eller Visningsproces, og i det 15de Århundrede har de to Organismer, til hvilke Middelalderens historiske Liv fra først til sidst er knyttet, næsten bare døde Grene igjen, som hverken bærer Løv eller Frugter. Kilden, hvoraf de havde hentet Næring, — den ridderlig-militære og kirkelig-religiøse Enthusiasme, — havde ophørt at flyde. Men af denne samme Kilde var også den middelalderske Literatur efter sine Hovedretninger udgået. Munke- og Ridderidealerne var fælles for Livet og Literaturen. En Tid må, for at være organisatorisk, opbyggende, politisk eller poetisk skabende, ha Idealer, som er Gjenstand for en levende Tro og øver et virkeligt Herredøme over Sindene. Denne Forudsætning var tilstede i det 12te og 13de Århundrede, men ikke i det 14de og 15de. Man havde i det 14de og 15de Århundrede endnu ikke helt brudt med den forudgående Tidsalders Idealer; men der var ingen Magt i dem længer; man kunde hverken leve eller digte på dem.

Dette var den almindelige Grund til det literære Forfald, der karakteriserer Middelalderens sidste Tider, og dens Virkning måtte naturligvis også strække sig til de skandinaviske Folk, ifølge den kulturhistoriske Sammenhæng mellem dem og det øvrige Europa.

Ved Siden heraf kommer nu i Betragtning den for hvert enkelt Folk ejendomelige historiske Udvikling, forsåvidt denne kan ha frembudt særskilte Grunde, der virkede i samme Retning. Vi har tidligere påpeget sådanne for Norges Vedkommende[14]. Vi har påvist, at den norrøne Literatur var så nøje knyttet til det gamle Ættearistokrati på Island og i Norge, at dette Aristokratis Opløsning eller Undergang i Løbet af det 13de og 14de Århundrede, uden at et nyt, i Tal eller Magt nogenledes jevnbyrdigt kom til at indta dets Plads, nødvendig måtte dra et literært Forfald efter sig. Et sådant vilde ha indtrådt, også om vi tænker os, at det norske Folks sociale og politiske Udvikling havde taget en helt anden Gang, — om det gamle Aristokrati havde vedligeholdt sig, eller om dets Plads var bleven udfyldt af en ny Adel, — ifølge den i det foregående nævnte almindelige, for hele Europa fælles Grund. Men Forfaldet blev naturligvis såmeget dybere, såmeget. langvarigere og mere uafhjælpeligt, fordi den almindelige Grund støttedes ved specielle, i den norske Samfundsudvikling liggende Grunde, der virkede i samme Retning. Ikke blot måtte de udenfra kommende Impulser mere og mere ophøre ifølge den literære Dekadence hos Mellemeuropas store Nationer; ikke blot kom det altså til at skorte på god og rigelig Udsæd; men selve Jordbunden, der skulde modta Sæden, og hvori den skulde voxe, blev tilintetgjort eller udskjæmt.

I denne Henseende var der en afgjort Forskjel mellem Norge på den ene Side, Sverige og Danmark på den anden, — i visse Måder endog ligefrem Modsætning, idet der i Danmark og Sverige, hvor det gamle Stammearistokrati ikke på langt nær havde opnået såmegen Styrke som i Norge og på Island, til Gjengjeld dannede sig i det 12te, 13de og 14de Århundrede en langt talrigere og mere livskraftig Rigsadel. Medens det norske Samfund nivelleredes og demokratiseredes og derved tabte de nødvendige Organer for et selvstændigt fremadskridende Stats- og Kulturliv, antog det svenske og danske Samfund tvertom en endog mere udpræget aristokratisk Karakter end forud. Når Unionsperioden alligevel blev et tomt Rum også i Sveriges og Danmarks Literaturhistorie, så var det en Følge af, at der i denne Periode ikke kom og ikke kunde komme frugtbare, vækkende Impulser fra Europas store Kulturlande. Det var Udsæden, der slog fejl, — ikke, som i Norge, tillige Jordbunden. Det må vel heller siges, at denne, — d. v. s. de sociale Vilkår for en selvstændig Literaturudvikling, — blev bedre i Sverige og Danmark i Unionsperioden, end den havde været forud, idet Samfundet antog en mere udpræget aristokratisk Karakter. En nogenledes talrig Kreds af aristokratisk stillede Ætter var og blev nemlig den uundværlige Bærer for Nationalitetens Liv på det literære som på det politiske Område, — Organet, hvorigjennem Nationen kunde træde i frugtbar Forbindelse med andre Folk og modta og tilegne sig åndige Impulser udenfra. Jo sterkere dette Organ blev, såmeget desto bedre.

Det er i det foregående talt om den danske og svenske Adels Udvikling i det 12te — l4de Århundrede[15]. Det er bleven nævnt, at den fra først af hævede sig i Egenskab af Kongens »tro Mænd« ligeoverfor Folket, men efterhånden fjernedes fra dette sit oprindelige Grundlag og blev stillet i Opposition til Kongedømet. Den slap de politiske Opgaver, for hvis Skyld den var bleven til, uden for det første at finde nogen ny, hvorom den kunde samle sig; den ophørte at repræsentere Kongedømet, uden for det første at indta nogen Plads eller opnå nogen Rolle som Folkets politiske Fører. I denne Overgangstid blev de adelige Ætter væsentlig optat af Strævet med at skrabe Jordegods sammen; den rådende Ånd hos dem blev anarkisk og grovt-materialistisk. Adelen i Danmark og Sverige havde altså først en Samlings- og Blomstringstid, da den vandt Magt og Glands ved at tjene en stor historisk Tanke, — så kom en Opløsningstid, da den gik moralsk tilbage, idet dens oprindelige Mission var væsentlig opfyldt, — og så en Tid, da den atter hævede sig, idet den blev samlet om nye Opgaver. Man vil nu finde, at der er en iøjnefaldende Korrespondents mellem Adelens Historie på den ene Side og Literaturens på den anden i Hensyn på denne Vexling af Fremgangs- og Forfaldstider. Den danske Adel nåede Højdepunktet af sin Udvikling som et kongeligt Ridderskab eller en over hele Landet det udbredt kongelig Livgarde, hvem det fremfor nogen anden påhvilede at vove sin Hals for Konge og Rige, i første Halvdel af det 13de Århundrede. Den var dengang allerede talrig og mægtig, men stod fremdeles fast ved Kongedømets Side og opfyldte fremdeles de militære Pligter, for hvis Skyld den havde fået sine Rettigheder. Til denne samme Periode hører nu også de bedste Frugter af det middelalderske Åndsliv i Danmark, særskilt den latinske Historieskrivning[16]. Adelen i Sverige er af nyere Datum, men gjennemgår i alt væsentligt de samme Stadier. I sin første Skikkelse som en ridderlig-militær Korporation, nøje knyttet til Kongedømet, kulminerer den i første Halvdel af det 14de Århundrede, hvilket også er Tiden, da den svenske Middelaldersliteratur har sin rigeste Blomstring[17]. Senere følger for den svenske Adel, ligesom for den danske, en Periode af indre Opløsning og Materialisering. Og samtidig hermed indtræder i begge Lande en afgjort Dekadence i literær Henseende.

Imidlertid vedblev både det danske og svenske Aristokrati at gå frem i ydre Forstand. Det tiltvang sig nye Privilegier og styrkede den materielle Basis for sin Magt ved at bygge befæstede Borge og forøge sit Jordegods. Og den indre Opløsning var, som nævnt, bare midlertidig. Der kom en Tid, da Adelen i begge Lande atter samlede sig og blev stillet i nye Fællesopgavers Tjeneste. Unionen mellem de tre skandinaviske Riger kan nævnes som et Vendepunkt i denne Henseende. Den var selv hidført eller muliggjort ved de anarkiske Tilstande, som havde udviklet sig hos det danske og svenske Aristokrati i Løbet af det 14de Århundrede. Men den fik Følger, som, indirekte idetmindste, virkede til at råde Bod på den Opløsning, hvis Frugt den var. Dansk og svensk Adel blev ved Unionen stillet i en stadig skarpere Modsætning til hinanden. Adelen i Danmark arbejdede på at udbrede sit Herredøme til Sverige og fandt heri Støtte hos Unionskongedømet, der i Formen var fælles for begge (eller alle tre) Riger, medens det i Realiteten bare tilhørte Danmark. Adelen i Sverige sluttede sig til Gjengjeld nærmere til den svenske Almue for ved Hjælp af dette Forbund at kunne værge sig mod det truende danske Principat. Ved de heraf opståede Kampe stimuleredes Nationalfølelsen på begge Sider, særlig hos den svenske Adel, hvem den taknemmeligste og populæreste Rolle tilfaldt: at værge sit Land mod Udlændingers Overvold. Det er bekjendt, hvorledes denne Udvikling har afspejlet sig i den svenske Literatur fra det 15de Århundrede. Erikskrøniken fra Århundredet forud har kun få og lidet fremtrædende Udtryk for svensk Fædrelandskjærlighed; den er enthusiastisk for sin Helt og for Riddervæsenet, men lidet patriotisk. Rimkrønikerne fra det 14de Århundrede derimod, som i det hele er tørrere og mattere end Erikskrøniken, har i dette ene Punkt et afgjort Fortrin, og jo længere man kommer ud i det 15de Århundrede, des mere blir de literære Mindesmerker præget af en sterk patriotisk Stemning[18]. Det har udentvil været først og fremst hos Adelen, at denne Stemning har gjort sig gjeldende; fra den udgik Førerne i de nationale Kampe mod Unionskongedømet; den er ved disse Kampe bleven vænnet til at føle sig som et Slags Repræsentation for Nationen, og jo mere den har følt som en sådan, des mere er den også blevet det.

Ved Siden af Adelen hævede sig nu desuden i Løbet af det 15de Århundrede, både i Sverige og Danmark, en anden Samfundsklasse, — nemlig Kjøbmands- eller Byborgerklassen, — såvidt højt, at den kunde afgi Grund for et fremadskridende nationalt Åndsliv og bli Organ for Tilegnelsen af fremmede Kulturfermenter.

Som før omtalt[19] hvilede i Tiden nærmest forud for Unionen det hanseatiske Handelsherredøme over alle tre skandinaviske Riger. Sveriges og Danmarks Produkthandel med Udlandet blev, ligesom Norges, omtrent helt og holdent besørget ved tydske Skibe, og i de vigtigste danske og svenske Byer udgjored, ligesom i Bergen, tydske Kjøbmænd, tildels også tydske Håndværkere, det afgjort dominerende Element. Men en Forandring i disse Forhold til Gunst for Opkomsten af en indenlandsk Borgerstand indtrådte længe før i Danmark og Sverige end i Norge.

Hanseaterne havde havt det hårdeste Arbejde med at få den norske Handel i sin Magt. Denne var også af meget større Betydning for dem end Handelen på Danmark og Sverige, og det fulgte af sig selv, at de holdt sterkest fast ved den, og at det måtte bli en langt vanskeligere Opgave at få Magten vristet fra dem i Norge end i Naborigerne. Og Forholdene stillede sig nu så, at der, hvor Opgaven faldt tyngst, der var Kraften til at løse den mindst. Ved Unionen blev, som vi har seet, den norske Stat sågodtsom aldeles lamslået, idet den kom til at savne enhver nogenledes virksom Centralautoritet. Det norske Rigsråd havde liden Autoritet og optrådte sjeldent og med lange Mellemrum. Og for Unionskongerne var Norge et fremmed Land, som de ikke kjendte og i Regelen heller ikke brød sig om. Vi har seet, hvor skammelig Kristiern den Første lod den norske Krones Ret og Hæder i Stikken ligeoverfor de tydske Faktorer efter Mordet på Olav Nilssøn, og hvor hensynsløst han Gang efter Gang forrådte Norges mest åbenbare, nærmestliggende Handelsinteresse for at få fyldt sin Pung hos de lübeckske Kjøbmænd.

Kristiern den Første var just ikke nogen rar Konge for Danmark heller, og han har også i den danske Handelshistorie sat sig et Mindesmerke, der synes at være ham værdigt, nemlig Budet i Forordningen af 1475 om, at tydske Mænd vel må sejle ind i Danmark, men ingen Dansk til Tydskland med Kjøbmandskab[20]. Men til at drive en slig Trafik med Danmarks Interesser som den, han drev med Norges, vilde han dog ha savnet Magt, endog om han havde havt Viljen dertil. Det danske Rigsråd var helt anderledes vel rustet til at repræsentere sit Land og påse dets Tarv end det norske. Danmark var desuden Hovedriget i enhver Henseende, — finantsielt, politisk, militært; Unionskongerne havde her sit stadige Ophold og måtte, trods sin fremmede Herkomst, på en helt anden Måde føle sig knyttet til Danmark end til Norge. Opgaven at frigjøre den danske Handel og de danske Bynæringer måtte ligge dem altfor nær til, at de ikke skulde ta sig af den, efterat Hanseforbundets voxende Afmagt åbnede dem en gunstig Lejlighed dertil, og vi møder da også siden Begyndelsen af det 15de Århundrede en Række Foranstaltninger, som sigtede i denne Retning, og som førte til, at ved Århundredets Slutning det hanseatiske Handelsherredøme i Danmark måtte siges at være fuldstændig brudt[21].

I Sverige foregik i den samme Tid et Arbejde til det samme Mål og med lignende Fremgang. Siden 1472 var den svenske Handel omtrent aldeles frigjort fra de Bånd, som var bleven den pålagt ved det hanseatiske Monopol[22].

Hverken i Sverige eller Danmark merkes der noget Spor af, at de tydske Stæder har prøvet på at skride ind ligeoverfor denne Tingenes Gang. Det hanseatiske Handelsherredøme i disse Lande faldt, som det havde rejst sig: lydløst og uden Kamp. Skjønt Tydskerne i de danske og svenske Byer havde havt i Hanseforbundets Velmagtsdage store og for den indenlandske Borgerstand trykkende Privilegier og dannet særskilte Selskaber eller Lag, der for en Del endog havde havt sin egen Jurisdiktion, stod de dog, som før fremhævet[23], aldrig i en så skarp Modsætning til den indenlandske Borgerstand, som Tydskerne i de norske Byer, særlig i Bergen. En Sammensmeltning kunde derfor foregå såmeget lettere. Eftersom Privilegierne blev ophævet, viskedes Grændserne ud; Tydskerne gled umerkeligt ind blandt Mængden af sine danske eller svenske Medborgere og lærte at føle sig som ét med dem.

Ved denne Sammensmeltning, der allerede var i bedste Gang i Slutningen af det 15de Århundrede, modtog den danske og svenske Borgerstand et i åndig og materiel Henseende så væsentligt Tilskud, at man gjerne kan sige, at dens Historie som en selvstændig Samfundsklasse begynder dermed. Idet de fremmede Elementer knyttede sig til de indenlandske, gik de over fra at kue disse til at drive dem frem og dannede et Bindeled, hvorigjennem dansk og svensk Nationalitet på den ene Side, tydsk på den anden, bragtes i nærmere åndig Sammenhæng.

I Unionsperioden — tom og øde, som den er, — blev altså inden det danske og svenske Samfund Vilkårene skabt for et fremtidigt nationalt Åndsliv. En talrig og mægtig Adel med levende politiske og nationale Interesser, — en fremadstræbende driftig Borgerklasse med Forbindelser i fremmede Lande, — dette var en Jordbund, som måtte kunne bære rigelig Grøde, når den blev sået i den; dermed var det givet, at her fandtes et Publikum for Literatur, med Læselyst og Trang til åndig Sysselsættelse, Vilje og Evne til at opta og tilegne sig det nye, der måtte komme frem i Åndens Verden.

I Unionsperioden fandt denne Evne kun i ringe Grad Lejlighed til at udfolde sig. Gjennembruddets Tid var endnu ikke kommet for Mellemeuropas store Kulturlande, såmeget mindre for det skandinaviske Norden. Læselysten måtte, i Mangel af nye Ernæringsstoffer, tygge Drøv på de gamle. Den literære Virksomhed starvede i de længst opgåede Spor; men den hørte ikke op. Livet brødes ikke af i Danmark og Sverige således som i Norge. — Det er før nævnt, at flere af den norsk-islandske Literaturs Verker, nemlig Thidreks- og Karlamagnus-Sagaerne og Sagaen om Olav den Hellige, henved Midten af det 15de Århundrede blev kjendt i Sverige og omplantet på svensk Grund. Denne Omplantning betegner ikke noget Fremskridt. Thidreks- og Karlssagaerne vandt ikke ved at overføres på Svensk, endnu mindre Olavssagaen ved at udsættes på Rim. Den Måde, hvorpå Thidrekssagaen opfattedes og brugtes som historisk Kilde i Sverige, vidner om en Mangel på Kritik, der ikke kunde være større, end den var. Det viser sig at være meget langt fra, at man i Sverige i det 15de Århundrede indtog enten i literær eller videnskabelig Henseende noget højere Standpunkt end det, hvorpå man havde stået i Norge i det 13de. Men på den anden Side kan det vel kaldes et karakteristisk, historisk betydningsfuldt Træk, at disse norske Literaturverker blev Gjenstand for levende Interesse og fremkaldte literær Virksomhed i Sverige på en Tid, da de i Norge selv forlængst synes at være blevet en død Skat, som ingen brød sig om og ingen syslede med[24]. Det er et Træk, som peger hen på den Forskjel, som efterhånden havde udviklet sig mellem de to Lande i Hensyn på Vilkårene for et virksomt fremadskridende Åndsliv. Sålænge den åndige Dvale endnu hvilede over Størstedelen af det øvrige Europa, så der ikke kunde komme frugtbare Impulser derfra, sålænge trådte denne Forskjel lidet frem. Den havde da ikke såmeget at betyde. Men, når Gjennembruddets Tid kom, da blev det for hvert enkelt Folk en Livssag, at der var Kræfter oppe, som kunde føre Folket ind i den fremadskridende Bevægelse, at der var et Publikum, modtageligt for Impulserne udenfra, nogenledes vågent og villigt, — og da måtte det Forspring, som Danmark og Sverige i denne Henseende havde fået fremfor Norge, træde frem på en iøjnefaldende Måde og komme til at dra vidtrækkende Følger efter sig. Og Tiden for et stort Gjennembrud var nu forhånden i hele den civiliserede Verden og særskilt i det Land, med hvilket det skandinaviske Norden på denne Tid stod i den nærmeste Sammenhæng, nemlig Tydskland.

Som enhver anden stor historisk Krise blev også denne forberedet gjennem lange Tider og ad mange forskjellige Veje. Ved Siden af det almindelige Forfald i Hensyn på Institutionerne og Sæderne, hvorved det 14de og 15de Århundrede er karakteriseret, møder vi Tegn, som viser, at det spirer i Gruset; en og anden Gang bryder en reformativ Tendents igjennem, og det blir mere og mere tydeligt, eftersom man kommer længere ud i Perioden, at nye organisatoriske Principper og byggende Kræfter holder på at arbejde sig op og at samle sig til en stor Bevægelse. Hvad der til den ene Side er Opløsning af noget gammelt, er ofte til den anden Grundlæggelse af noget nyt; de to Processer går jevnsides, eller de afløser hinanden, så den ene tar ved, hvor den anden slutter.

Middelalderens hierarkisk-kirkelige og feudale Organisation havde en universel Karakter og havde knyttet alle katholske Folk sammen med sterke Bånd. Idet disse Bånd brast eller slappedes, blev der Rum for nye Organisationer, som sluttede sig nærmere til de enkelte Nationaliteter, og dette virkede igjen til at stimulere Selvstændighedsånden hos disse. Når den orthodoxe Kirkelære mere og mere tabte sin Magt over Sindene, måtte vel dette til den ene Side medføre intellektuel og moralsk Slappelse og Tilbagegang af Literaturen, som i Middelalderens bedste Tid havde havt sin rigest strømmende Kilde i den religiøse Enthusiasme; men til den anden Side blev dog derved Vejen banet for et nyt Opsving at Åndslivet på en anden Basis end den kirkelig-religiøse. Den gjennemgående Tvilstilstand, som var en Følge af Kirkelærens Udartning fra en levende Symbolik til et blodløst Begrebssystem eller en rent mekanisk Ceremonitjeneste, førte ikke bare til Materialisme og sædelig Slaphed; den indeholdt i sig tillige en Spore til selvstændig Tænkning. Hvad der for den store Mængde var Tilbagegang, kunde således for de dybere anlagte Naturer bli et Fremgangens Princip. De kunstneriske og videnskabelige Evner løsgjordes fra det strenge Afhængighedsforhold, hvori de hidtil havde stået til Kirken, og blev derved sat istand til at udvikle sig på en friere, mere alsidig Måde, forsåvidt Vilkårene iøvrigt stillede sig gunstigt for en sådan Udvikling.

Dette blev nu tidligst og i videst Grad Tilfælde i Italien. Traditionerne fra den klassiske Oldtid havde her aldrig været helt glemt, og Sammenstyrtningen af de fra Middelalderen stammende Konstruktioner virkede til at gi dem fornyet Magt. Forfaldet blev på denne Måde tillige en Renaissance; Fornyelsens positive Proces kom til at gå jevnsides med Opløsningens negative, eller den ene knyttede sig umiddelbart til den anden. Idet Nationalånden rejste sig på Bekostning af Kirkeånden, søgte den tilbage til den gamle klassiske Literatur, der hos Italienerne på en Måde kunde gjelde som national, og fandt der Mønstre for Stilen og Tilknytningspunkter for den philosophiske Tænkning. Heraf udsprang en mægtig Åndsbevægelse, — den humanistiske, — der fra først af tog sit Udgangspunkt udenfor Middelalderens kirkelig-religiøse Sammenhæng, og som endog stillede sig i en ligefrem bevidst Modsætning til denne.

Fra Italien udbredte denne Bevægelse sig til de andre romansktalende Folk og nåede dernæst også Tydskland. Også i dette Land blev, ligesom andetsteds, Nationalånden på forskjellig Måde egget frem ved Opløsningsprocesserne inden den kirkelige og feudale Organisation, og særlig fremkaldte det i stadig voxende Grad Tydskernes patriotiske Uvilje, at de så sit Land beskattet til Fordel for Pavernes rent italienske Politik, der ofte var ligefrem fiendtlig mod Tydskland. I denne Stemning fandt den humanistiske Åndsbevægelse Tilknytningspunkter, og de to Retninger — den tydsk-patriotiske Opposition mod det mere og mere exklusivt-italienske Pavedøme og den klassiske Humanisme — havde, trods al Forskjel i Væsen og Oprindelse, dog såmeget tilfælles, at de kunde række hinanden Hånden og gå over i hinanden.

Medens Humanisternes Opposition mod det herskende kirkelige Væsen havde sit Udgangspunkt udenfor Kirken og derfor ofte antog en mod denne ligefrem fiendtlig Karakter, gjorde også indenfor den religiøs-kirkelige Sammenhæng oppositionelle Tendentser sig gjeldende, hvis Sigte var ikke at nedbryde Kirken, men at få den fornyet og reformeret. Den religiøse Trang, der ikke kunde tilfredsstilles ved den skolastiske Theologis stadig mere og mere udhamrede Subtiliteter, søgte sin Tilflugt i Mystikens uklare Sværmeri, og særskilt går der gjennem Tydsklands Åndsliv i det 14de og 15de Århundrede en næsten uafbrudt Strøm af mystiske Vækkelser eller Rørelser, i hvilke Reformationen fandt et af sine Kildespring. Også ad en anden Vej blev der arbejdet på at gjenføde Kirkens hensygnende indre Liv, idet man nemlig drog frem påny Hovedsætninger af Kirkefædrenes Theologi, som ved den senere Udvikling var bleven skyvet tilbage, særskilt Augustins Lære om Retfærdiggjørelsen ved Troen, der kom til at spille en så stor Rolle som Protestantismens dogmatiske Merke. Samtidig gjorde Tanken om at standse det omsiggribende Forfald ved en Reform af Kirkens ydre Forfatning sig gjeldende; i første Halvdel af det 15de Århundrede fandt den sit Organ i de store Kirkekoncilier, og da Arbejdet ad den konciliare Vej afbrødes, blev det optat af de enkelte Landsregjeringer, der søgte at få Del i de Opgaver, som den kirkelige Styrelse ikke længer kunde løse på egen Hånd, og at afhjælpe de værste Misbrug ved særskilte Konkordater eller Overenskomster med Pavestolen, — støttet herunder af den stadig mere fremtrædende Stats- og Nationalitetsbevidsthed.

Disse fra kirkeligt Standpunkt udgåede reformistiske Tanker eller Tendentser formåede ikke i og for sig at fremkalde nogen almindelig Bevægelse eller at hidføre et gjennemgribende Omslag. Først, idet de mødtes og for en kort Tid flød sammen med Åndsretninger, der havde en rent verdslig Karakter og et helt udenfor Kirken liggende Sigte, blev det store Tidsskifte indledet. Reformationen har til den ene Side sin Rod i en religiøs Vækkelse, i theologiske Spekulationer og kirkelige Reformtendentser, til den anden Side i Humanismen og den social-politiske Gjæring, der hang sammen med Hierarkiets og Feudalismens Forfald og var en Følge af, at nye Samfundsklasser havde hævet sig op ligeoverfor de hidtil herskende. Foreningen af disse Strømme, der forud havde gået hver for sig, fremkaldte hos det tydske Folk en Bevægelse af den voldsomste Art, hvorved Nationens åndige Kræfter blev drevet op og sat i Fart efter en exempelløs stor Målestok. Og fra Tydskland udbredte denne Bevægelse sig med rivende Hurtighed til Danmark og Sverige og blev også her et Vendepunkt, — i visse Måder et endnu skarpere end i Tydskland, forsåvidt som nemlig de forudgående Bevægelser, hvorved Reformationen blev indledet og forberedet, havde været så svagt repræsenteret i disse Lande, at det Liv, der blev vakt ved Reformationen, kom til at fremstille sig her i langt højere Grad end i Tydskland som noget helt nyt, — som en pludselig Opvågnen fra en Dødssøvn eller Dvaletilstand.

Mystiken havde vel fundet en både merkelig og indflydelsesrig Repræsentant i den hellige Birgitta; men hun stod alene, hun fandt ingen nævneværdig Efterfølger, og den fra hende udgåede Vækkelse var længe forud for Reformationen død fuldstændig af, så den ikke i nogen Henseende kan siges at ha indledet eller forberedet denne. Hvad den konciliare Reformbevægelse i første Halvdel af det 15de Århundrede angår, da blev vel de skandinaviske Lande heller ikke helt udenfor den: Erkebiskop Aslak Bolt’s Forsøg på at bringe nyt Liv ind i den norske Kirke ved Afholdelse af Provincialkoncilier[25] afgir derom et ganske merkeligt Vidnesbyrd; men hvad der gjelder om denne Bevægelse i Almindelighed, at den blev resultatløs og uden nogen varig Eftervirkning på Sindene, gjelder naturligvis ikke mindst for de skandinaviske Landes Vedkommende. De øvrige kirkelig-theologiske Reformtanker eller Reformtendentser, som andetsteds trådte frem forud for Reformationen og kan siges at ha forberedet denne, er der her intet Spor af. Humanismen havde en lang Vej at tilbagelægge, inden den nåede hid, og jo længere den kom bort fra sit rette Hjem og Udgangspunkt, des tyndere og sterilere blev den. Hos Italienerne og ligeledes, om end i ringere Grad, hos de andre romansktalende Folk havde den de sterkeste historiske og sproglige Tilknytningspunkter; hos dem blev den derfor en virkelig national Gjenfødelse og øvede en befrugtende Indflydelse på alle Åndslivets Områder. For Tydskerne lå den i enhver Henseende fjernere og kunde hos dem ikke i og for sig få en så stor Betydning. Alligevel fandt den også i Tydskland almindelig Indgang længe forud for Reformationen og gav også her Åndslivet sterke og varige Impulser. Til de skandinaviske Lande derimod kan den først siges at være nået frem i Følge med den reformatoriske Åndsbevægelse, som en af Ingredienserne i denne. Hvad der forud lar sig påvise af humanistisk Indflydelse, er for Danmarks og endnu mere for Sveriges Vedkommende så lidet, at det i Virkeligheden kan regnes for jevngodt med intet[26].

Vi møder altså i Tydskland i de nærmest forud for Reformationen gående Menneskealdere en stadig voxende åndig Gjæring; vi møder Tegn, der varsler om, at Gjennembruddets Tid nærmer sig; den reformatoriske Bevægelse kommer indenfra og fremstiller sig som en Konsekvents af Folkets egen indre Udvikling.

Til Danmark og Sverige derimod kom den udenfra, uden Forvarsel eller Indledning. Den har her Karakteren af et pludseligt indbrydende Uvejr, hvorved Scenen med engang skifter om. Tidsrummet nærmest forud for Luther’s første offentlige Optræden hører til de tommeste og ødeste i det danske og svenske Åndslivs Historie[27]. Og allerede få År efter er det et Liv og Røre som aldrig forud.

Den 31te Oktober 1517 opslog Luther sine Theses på Kirkedøren i Wittenberg. I de nærmest følgende År nævnes flere danske og svenske Mænd blandt hans Tilhørere, og omkring 1520 var Forkyndelsen af den nye Lære allerede i fuld Gang både i Danmark og Sverige. Særlig i Danmark og særlig blandt den danske Borgerklasse udbredte Lutherdomen sig som Ild i tørt Høj. I alle de mere anselige danske Byer: Kjøbenhavn, Malmø, Viborg o. s. v , optrådte i Årene mellem 1520 og 1530 Disciple af Luther og Melanchthon og stiftede Menigheder, som snart ved sin Iver og energiske Ledelse fik Overtaget over Tilhængerne af den gamle Tingenes Orden. Inden Midten af Decenniet har det Nye allerede havt så stor Fremgang, at den luthersksindede Konge Fredrik den Første, trods sin overmåde store Forsigtighed, tør vove at bryde åbenlyst med Pavestolen og at ta Lutheranerne eller de »Evangeliske« offentligt i Forsvar mod de katholske Prælater, og ved Herredagsrecesserne af 1527 og 1530 blev det fastsat, at der skulde herske Samvittigheds- og Lærefrihed for begge Religionspartier, at Prædikere må prædike offentlig, hvad de »kan bevise af Skriften«, og at både Katholiker og Lutheranere skulde nyde Kongens og Lovenes Beskyttelse.

Bogtrykkerkunsten var bleven indført i Danmark omkring År 1480, og der var i Begyndelsen af det 16de Århundrede allerede Bogtrykkerier i Gang i flere af de vigtigste danske Byer. Forud for 1520, eller det Tidspunkt, da den reformatoriske Bevægelse satte ind, havde disse Bogtrykkerier ikke havt meget at bestille. Tallet på de fra 1480 til 1520 i Danmark trykte og udgivne eller i Udlandet af Danske trykte og udgivne Bøger — i det danske, tydske og latinske Sprog — udgjør tilsammen henimod 70, og det bedste heraf er Verker, der er tilblevne i en eldre, tildels meget eldre Tid, — såsom: den danske Rimkrønike (første Gang trykt 1495, senere Udgaver 1501, 1504, 1508), Karl Magnus’s Krønike, trykt 1501, Flores og Blanzeflor 1504 og 1509, Sjællandske Lov 1505, Skånske Lov 1505, Jydske Lov på Plattydsk 1486, 1ste Udgave af Saxo Grammaticus, Paris 1514[28]. Resten er for det allermeste Breviarier, Missaler, Manualer, Diurnaler, — Bøger, som kun i en rent ydre Forstand kan siges at tilhøre Literaturen, og som, da de er affattet på Latin og for en væsentlig Del trykt i Udlandet, alene vedkommer Danmark, forsåvidt de har været bestemt til Brug i dette Land.

Sammenlignet hermed er den danske Bogavl fra de første Decennier, efterat Lutherdomen har holdt sit Indtog, endog rig. Tallet på de fra 1520 til 1550 i Danmark trykte og udgivne eller i Udlandet af Danske trykte og udgivne Bøger udgjør over 200 Numere, og af disse er de fleste trykte i Danmark og ligeledes de fleste affattede i det danske Sprog. Tallet på trykte Bøger i det danske Sprog var ved År 1520, når stort og småt tages med og de forskjellige Udgaver af samme Skrift regnes hver for sig, opimod 30. I Årene fra 1520 til 1550 forøges det med over halvandethundrede Numere. Det er noget tilsvarende til det Opsving, som Nationalliteraturen i Tydskland fik ved Luther’s Optræden. Tallet på de i det tydske Sprog årlig udkomme Tryksager (Bøger og Flyveblade) var i Tiden nærmest forud for 1518 gjennemsnitlig omkring 40; i Året 1518 stiger det til 71, i 1519 til 111, i 1520 til 208, i 1521 til 211, i 1522 til 347, i 1523 til 498[29]. Denne Tilvæxt skyldes først og fremst Luther selv. I Årene 1518 til 1523 udkommer ikke mindre end 556 Tryksager under hans Navn. Vi behøver bare at tænke herpå for at indse, at den tydske Nationalliteraturs Opsving ved Reformationen var ikke mindre stort i kvalitativ end i kvantitativ Henseende. Erasmus af Rotterdam klager over, at man efter Luther’s Optræden ikke vilde læse andet end Stridsskrifter for eller imod ham. Literaturen fik ved Luther en mere ensidig Retning, end den havde havt i den nærmest forudgående Tid. Åndslivet, som under Påvirkning af Humanismen holdt på at udvide sig til en bred Strøm, blev atter ført tilbage inden det snævre theologisk-dogmatiske Leje. Men til Gjengjeld brusede det da også såmeget dybere og mægtigere frem inden dette. Den reformatoriske Bevægelse havde en mere hjemlig Karakter i Tydskland end Humanismen; den sprang fremfor denne ud af Folkets egen Historie og eget tidligere Åndsliv og kunde derfor også fremfor denne øve en direkte vækkende og frugtbargjørende Indflydelse på Nationalliteraturen, hvor den ikke blot satte sit Merke i Skrifternes voxende Mængde, men også i Stilens mere oprindelige Kraft, og hvor den fremfor alt gjennem Luther blev repræsenteret ved et originalt Forfatterskab af allerførste Rang både i Hensyn på Indhold og Form.

Selvfølgelig kan der ikke engang tilnærmelsesvis være Tale om nogen Parallelisering mellem Tydskland og det skandinaviske Norden i denne Henseende. Reformationen i Danmark og Sverige var og blev en blot og bar Aflægger eller Efterdøning af Reformationen i Tydskland og nåede aldrig frem til at få en selvstændig Karakter på nogetsomhelst væsentligt Punkt. Det danske Åndsliv i Reformationsperioden er af N. M. Petersen bleven lignet med en Bilæggerovn, der får sin Varme ved hvad der lægges i den fra tydsk Side. »Det er Luther’s Mening, de danske Reformatorer søger, og det er den, de hylder; det videnskabelige Udbytte (af denne Tidsalders danske Literatur) er derfor, hvad Selvtænkning angår, kun lidet, og den æsthetiske Interesse endnu mindre«[30]. Blandt de halvandethundrede Numere, der udgjør den mellem 1520 og 1550 udkomne og på dansk affattede Literatur, er henved Halvparten Oversættelser fra Tydsk, deraf igjen 40—50 af Lutherske Skrifter. Og hvad der ikke er ligefrem Oversættelse, er idetringeste Bearbejdelser efter Tydsk, Kopi efter tydske Forbilleder. Man fulgte de tydske Reformatorer samvittighedsfuldt og optog alting fra dem — Ord og Tanker, Form og Indhold, — de dogmatiske Principper såvelsom Argumenterne, hvortil de blev støttet, og Iklædningen, hvori de plejede at føres frem, — de mange af Luther og hans Medarbejdere instituerede Djævle for de forskjellige Arter af Synd, der gik i Svang, lig til Buxedjævelen (»der Hosenteufel«, hvis Funktion var at friste Menneske til at gå med de vide foldrige Buxer, der kom i Brug på denne Tid)[31], ikke mindre end den overstrømmende Rigdom af saftige Skjeldsord, hvormed Luther plejede at udstyre sine Stridsskrifter, og som han var en slig Mester i at finde frem. I de første Tider, efterat den reformatoriske Bevægelse har fået Indgang i Danmark, er der Spor af, at man har prøvet på at gå sin egen Vej og indta en mere selvstændig Holdning; — særskilt er denne Tendents repræsenteret af Paulus Eliæ, som vel må siges at gjøre det betydeligste Indtryk af Reformationstidens danske Forfattere —; men Strømmen fra Tydskland er altfor overmægtig, og det ender snart med, at det protestantiske Kirkesamfund i Danmark blir i et og alt, hvad man har kaldt det, »en Missionskirke fra Wittenberg«[32], — så helt bundet i sin Afhængighedsfølelse, at de kjøbenhavnske Theologer ikke tør indlade sig på at gi noget Responsum i et dogmatisk Spørsmål, som ikke forud er bleven afgjort i Wittenberg[33].

Til Trods for alt dette må det stå fast, at Reformationen medførte et stort Fremskridt for den danske Nationalitet og virkede i høj Grad til at frigjøre og udvikle dens Kræfter. Det Åndsliv, der er afspejlet i Reformationstidens danske Literatur, bevægede sig på et meget snævert Område; hvad der udkom af Bøger i Danmark mellem 1520 og 1550, hører omtrent altsammen Theologien til; det lidet, der ikke er Theologi, er enten Optryk af ældre Skrifter (såsom Rimkrøniken og Karl Magnus’s Krønike) eller Lejlighedsskrifter uden literær Betydning, — rene Småting både i Hensyn på Omfang og Indhold. Og ikke blot bevægede Åndslivet sig på et meget snævert Område; det savnede, som nævnt, såvidt det åbenbarer sig i Literaturen, aldeles Originalitet og selvstændigt Præg. Men alting er relativt i denne Verden: for at vurdere Reformationens umiddelbare Virkning til at fremskynde den danske Nationalitets Udvikling må man altid stille sig for Tanken, hvordan Tilstanden var i den nærmest forudgående Tidsalder. Når det har været sagt og ikke uden Grund har været sagt for Tydsklands Vedkommende, at den reformatoriske Bevægelse i visse Måder havde en reaktionær Karakter og medførte en Indsnævring af det nationale Åndsliv, — så har dette absolut ingen Anvendelse på Danmark eller på det skandinaviske Norden overhodet. Her er intet tilsvarende at påpege til det mægtige Opsving på Videnskabens, Kunstens og Literaturens Område, der foregik i Tydskland i Slutningen af det 15de og Begyndelsen af det 16de Århundrede, — intet tilsvarende til Navne som Copernicus, Holbein, Albrecht Dürer, Reuchlin, Sebastian Brandt, Ulrich von Hutten o. s. v. Den Bevægelse, som fremkaldtes ved det Lutherske Opråb, var her selve Livets Begyndelse, — hvorved intet andet blev forstyrret og afbrudt eller kunde bli afbrudt end Søvn og Stagnation, — følgelig et såmeget mere ubetinget og uberegnelig stort Fremskridt for den nationale Udvikling.

De danske Skrifter fra Reformationsperioden havde, så ringe deres Originalitet er, og så ringe Værd de må synes at ha fra Nutidens Standpunkt seet, en overordentlig stor Betydning for deres Samtid. Det kan ikke være formeget at sige, når hensees til, hvor lidet der forud var bleven skrevet på Dansk, at ved dem en dansk Nationalliteratur først er bleven til. Ved dem skabtes først et dansk Skriftsprog; det vigtigste Organ for Nationens Åndsudvikling fik først gjennem dem nogenledes faste og varige Former.

Med de i Reformationstiden tilblevne Skrifter af opbyggeligt eller theologisk-polemisk Indhold (og under en af disse to Rubriker går det allermeste ind) var det desuden i langt højere Grad Tilfælde end med den forud tilblevne Literatur, at de henvendte sig til et stort Publikum og virkelig også nåede frem til sin Adresse. I Modsætning til Katholicismen, som ensidig havde fremhævet Religionens objektive Moment, fremhævede Protestantismen fra først af ligeså ensidig det subjektive. Den la Vægten over på det rent personlige Gudsforhold og indskjærpede i de videste Udtryk Princippet om den Enkeltes frie og selvstændige Prøvelse af Religionens Lærdome som den nødvendige Forudsætning for en sand Tilegnelse af disse og et virkelig religiøst Liv. Eftersom det viste sig, at ingen ny almindelig Kirke kunde bygges på denne Grund, — eftersom det viste sig, at Skriftprincippet eller det frie Granskningsprincip førte til en stadig videregående Splittelse, — kom Protestantismens Førere og specielt Luther selv mere og mere bort fra sit oprindelige Standpunkt og endte med at indføre en ny Ånds- og Trostvang, endnu strammere end den, som havde været gjort gjeldende inden det katholske Kirkesamfund, og fremfor alt langt mere uforsvarlig, eftersom den stod i en så åbenbar Modsigelse med Protestantismens Væsen og inderste Tanke. Men, sålænge det endnu bare gjaldt at gjøre det af med den gamle Kirkes Autoritet, — sålænge endnu Protestantismen havde at kjæmpe for sin Tilværelse, — sålænge tog den det alvorligt med det frie Granskningsprincip; Fornuften var da ikke den »skabbede Hore«. og »Djævelens Brud«, som den siden blev[34] men en nyttig Forbundsfælle, hvem man måtte se til at holde såvidt muligt vågen og virksom. I Overgangstiden, — den egentlige store Kamptid mellem Katholicisme og Protestantisme, — da det kunde synes tvilsomt, hvilken af de stridende Parter der vilde gå af med Sejren, — da Spørsmålet om, hvad der var Sandhed, endnu ikke var bleven afgjort af Statsmyndigheden på en for alle bindende Måde, men stod som et personligt Anliggende, hvilket den Enkelte fik afgjøre så godt han kunde efter eget Skjøn, — i denne Tid må der være bleven diskutteret og tænkt og læst med en Iver og i så vide Kredse som aldrig forud.

Religionen blev i denne Tid en Samvittighedssag fremfor hvad den havde været forud og hvad den blev siden. Den stillede et Krav om åndig Selvvirksomhed endog til Menigmand. Forkynderne af den nye Lære søgte Støtte hos Mængden; de appellerede til den enkeltes Samvittighed, uden Hensyn til om han var læg eller lærd. De gav ham ikke Lov til at sidde stille eller til at glide med Strømmen; han skulde vælge mellem det nye og gamle. Dette kunde ikke andet end fremstille sig som en helt alvorlig Sag, og selv når Valget var gjort, var der endnu ikke Ro at finde; særlig for den, der valgte at slutte sig til det nye og at bryde med den af såmegen Ærværdighed omgivne kirkelige Autoritet, måtte det bli en Trang at prøve sit Valg om igjen og om igjen og at styrke sin Tro ved nye Argumenter eller ved Gjentagelse af de gamle. Livet inden de lutherske Menigheder var derfor, sålænge de endnu stod i Opposition til den bestående Orden og havde at kjæmpe for sin Tilværelse, et overmåde sterkt bevæget. Man trættedes ikke ved at høre Prækener og synge Psalmer sent og tidligt, og den store Mængde Opbyggelsesbøger og theologiske Stridsskrifter, der udkom i denne Tid, fandt villig Afsætning; Læsestoffet blev sterkt forøget, men efter en endnu større Målestok voxte det læsende Publikum. Det var noget nyt dette, at så vide Kredse af Folket blev sat i Bevægelse af en rent åndig Interesse, og Virkningen heraf til at vække og skjærpe Åndsevnerne måtte være overordentlig, skjønt den Næring, der bødes dem, just ikke var meget varieret og fra Nutidens Synspunkt seet endog må kaldes grov og fattig.

Protestantismen havde en af sine Rødder i en national Opposition mod den katholske Kirkes Universalisme. Den udgik fra den voxende Nationalfølelse hos Tydskerne og virkede igjen til at yderligere vække og skjærpe denne. Ligesom den hævdede Personlighedsprincippet i Hensyn på det religiøse Liv, således hævdede den Nationalitetsprincippet i Hensyn på den kirkelige Organisation. De to Principper stod og står i en nøje indre Sammenhæng. Protestantismen tog i denne Henseende Arv efter Humanismen, der i Tydskland, som i Italien, havde havt et sterkt fremtrædende patriotisk Drag, og til hvis Hovedsigter det havde hørt at vække den historiske Sands hos Tydskerne og opfriske Minderne om Tydsklands Glandsperiode i Middelalderen[35].

Vi iagttager et lignende Forhold også i de skandinaviske Lande. — Det er før nævnt, at Unionskampene i det 15de Årh. virkede til at fremkalde hos Adelen i Danmark og Sverige og særskilt hos den svenske Adel en mere og mere udpræget patriotisk Stemning. Denne Stemning måtte her, som i Tydskland, bli et Tilknytningspunkt, hvorved Humanismen banede sig Indgang. En af de første og bedste Frugter af den humanistiske Indflydelse i Danmark blev da også Kristiern Pedersens Udgave af Saxo’s danske Historie, der i lange Tider havde været næsten helt forglemt[36]; et af de første Træk, hvori den nye Tidsånd kommer tilsyne, er Udgiverens patriotiske Begeistring og Iver for at få draget frem denne kostelige Skat, der skulde gjøre Danmarks og de Danskes Navn berømt[37] Og så grundtydsk den fra Luther udgåede kirkelig-religiøse Bevægelse var og vedblev at være, — så stor en Fare den end ifølge heraf måtte siges at medføre for dansk Nationalitet, hvem den tydske Indflydelse både før og siden ikke sjelden truede med helt at overvælde, — så virkede den dog umiddelbart, ifølge sin Sammenhæng med Humanismen, snarere til at fremme end til at hemme denne dansk-nationale Retning. Reformatorerne i Danmark fulgte naturligvis sine tydske Læremestres Exempel også deri, at de stadig lovpriste og fremhævede Modersmålet og brugte det selv i sine Skrifter[38]. Og midt under den voldsomste Brydning mellem Katholicisme og Protestantisme, da de kirkelig-religiøse Stridsspørsmål i så høj Grad optog Sindene, istandbragtes alligevel Udgaver og Oversættelser af Saxo, den danske Rimkrønike og Krøniken om Olger Danske (der gjaldt for at være Historie), til et Vidnesbyrd om, at den ved Humanismen vakte nationale Sands og Enthusiasme for Fædrelandets Historie vedblev at gjøre sig gjeldende som et af Fermenterne i den åndige Gjæring.

Når vi samler disse Træk for vor Tanke og så dernæst mindes, at Norge blev liggende omtrent helt udenfor den reformatoriske Åndsbevægelse, — indser vi, at den Forandring i det ydre statsretlige Forhold mellem Norge og Danmark, der fandt Sted som en umiddelbar Følge af Reformationen, fra historisk Synspunkt må kaldes i visse Måder naturlig og rimelig, idet også det indre Forhold var bleven forandret på en tilsvarende Måde. Danmark, som allerede i den forudgående Periode havde vist sig Norge afgjort overlegent, måtte bli det i såmeget højere Grad nu, ved at gjennemgå en vidtomfattende og dybt indgribende åndig Gjæringsproces.

Fodnoder

1

Side 340—41, 354-55.

2

Gudbrand Vigfusson, Prolegomena til Sturlunga-Saga (Oxford 1878), vol. I. p. CXXVIII — CXXIX.

3

Se C. Rosenberg, Nordboernes Åndsliv, II. S. 620—22.

4

Svenska Fornskrifts-Sällskapets Samll., IX. Bind. (Svenska Medeltidens Bibelarbeten v. G. E. Klemming).

5

En Oversigt hos F. Hammerich, Den hellige Birgitta, S. 289 ff.

6

Svenska Fornskr.-Sällskapets Samll. 1ste Og følgende Bind.

7

N. M. Petersen, Bidrag til den danske Lit.-Hist., 2. Udg. I. S. 103—4.

8

N. M. Petersen, Bidrag, I. S. 88—90.

9

Se de ovenfor 2den Del, S. 340—41 citerede Steder.

10

Rosenberg, Nordboernes Åndsliv, II. S. 493—94.

11

C. Molbech, Dansk hist. Tidsskr. V. S. 41—42.

12

Svenska Fornskr. Sällsk. Samll. XVII. 3, S. 283 ff. (Svenska Medeltidens Rimkrønikor, utg. af G. E. Klemming.

13

Se ovenfor S. 25 — 29.

14

2den Del, S. 350 ff.

15

Se ovenfor S. 31 ff., 2den Del, S. 356 ff.

16

Jvfr. Rosenberg, Nordboernes Åndsliv, II. S. 480 ff (om Kjæmpeviserne).

17

Se H. Schück, Svensk Literaturhist. S. 90—91.

18

Schück, Svensk Literaturh. S. 84—85.

19

Ovenfor S. 10— 11.

20

Jvfr. iøvrigt Paludan-Müller, De første Konger af den oldenborgske Slægt, S. 112 ff., hvor der gives en fra Tidens standpunkt nogenledes rimelig Forklaring af dette absurde Bud.

21

Sartorius, Gesch. d. hans. B II. S. 398 ff. O. Nielsen, Kjøbenhavn i Middelalderen, S. 211 ff.

22

Stuffe, Bidrag, 4. B. S. CXXXI.

23

Ovenfor S. 20.

24

Storm, Sagnkredsene om Karl den Store og Didrik af Bern, S. 144.

25

Keyser, Kirkehist. II. S. 485—95.

26

Se H. Rørdam, Kjøbenhavns Universitets Hist., I. S. 29 ff.

27

»Aldrig har et dybere Vintermørke ruget over Norden, aldrig Åndslivets Pulse slået mattere — — — — end omkring 1520, dengang da Luthers Tanker først bares til Norden«. Rosenberg, Nordboernes Åndsliv, 3, S. 13—14.

28

C. Bruun, Årsberetninger og Meddelelser fra det store kongelige Bibliothek, I og II.

29

Ranke, Deutsche Geschichte im Zeitalter der Reformation; Sämmtl. Werke, 2, S. 55—56.

30

Bidrag til den danske Literaturs Hist., 2, S. 157.

31

Peder Palladius’s Skrift »om den leppede oc forkludede Hosedieffuel« etc. N. M. Petersen, Bidrag etc. II. S. 180—82, 163—64.

32

L. Helveg, Den danske Kirkes Hist. efter Reformationen, I. S. 76.

33

N. M. Petersen, Bidrag etc. 11. S. 28.

34

Se Döllinger, Die Reformation, ihre innere Entwicklung und ihre Wirkungen, (2. Auflage) I. S. 479—80.

35

Se Ranke, Sämmtl. Werke, I. S. 420. Maurenbrecher, Studien und Skizzen zur Gesch. d. Reformationszeit, S. 247.

36

Ifølge Kr. Pedersens Udsagn, se Danske Magaz. I. S. 51.

37

Se Kr. Pedersens Brev til Biskop Lage Urne (C. J Brandt, Kr. Pedersen, S. 409—11); »ipse patriam repetii, bibliothecas omnes visi et revolvi, nec tamen Saxonem blattis, tineis, situ et pulvere obsitum eruere potui — — — — — — — — — — — — — — — — —. Quapropter effeci ut qui ab unis et iis paucis Danis hactenus legi potuit, ad Italos, Hispanos, Gallos, Germanos omnesque denique Christianos facile possit perferri«.

38

Rosenberg, Nordboernes Åndsliv, 3, S. 93—94.

VI.

Grevefejden. — Den sidste Kamp for Opretholdelsen af det norske Rigsråd og den katholske Kirke i Norge.

IDET 12te og 13de Århundrede havde Nordmændene deltaget på en livligere og mere selvstændig Måde i det europæiske Åndsliv end Nabofolkene; i det 16de Århundrede var Forholdet blevet helt omvendt. Intet viser dette så klart som Reformationens Historie. Medens den lutherske Lære allerede i de første År, efterat den var bleven opstillet, vandt Indgang i Danmark og Sverige og snart samlede om sig en talrig Skare af ivrige og dygtige Disciple og fremkaldte en hel Literatur, blev Norge omtrent aldeles uberørt af den hele Bevægelse. Man har fra Årene nærmest forud for Grevefejden et Par yderst magre Efterretninger om luthersk Prædiken i Bergen; i nogle Breve fra den samme Tid blir der i Forbigående hentydet til, at det moderne Kjætteri eller »Lutheri« hist og her havde fået nogen Indgang, såsom atFru Inqerd Ottesdatters Tjenere havde begyndt med lutherske Skikke efter Hr. Vincents Lunges Exempel[1]. Mere høres der ikke om den nye Lære i Norge på en Tid, da den allerede havde vundet Overtaget i Sverige og Danmark og sat det svenske og danske Samfund i den voldsomste Gjæring. Endda viser disse få og svage Spor nærmest tilbage til de fremmede Elementer i Norge, — til de tydske Handelsfaktorer ved Bryggen i Bergen og de indflyttede danske Adelsmænd og deres Tjenerskab.

Forklaringen af denne så iøjnefaldende Forskjel i Hensyn på åndig Modtagelighed er givet med hvad der i det Foregående er bleven fremhævet om de tre Landes forskjellige politiske og sociale Udviklingsgang. Norge lå fjernere fra Protestantismens Hjemland end Danmark og Sverige og var allerede af denne Grund mindre udsat for Påvirkningen derfra; men de geografiske Afstande havde i og for sig ikke såmeget at betyde; Hovedsagen var de historiske.

Både i Danmark og Sverige var det hos Kongedømet og de højere verdslige Samfundsklasser, — Adelen og Bourgeoisiet eller Kjøbmands- og Håndverkerklasserne i Byerne, — at de reformatoriske Ideer fra først af fandt Støtte og villig Tilslutning. De lavere Samfundsklasser, og særlig Bønderne, tog ingen Del i Bevægelsen og stillede sig endog afgjort fiendtlig mod den, hvor de fik Lejlighed til at vise sin Stemning. Bondestanden var altfor ubevægelig fastbundet i sine Traditioner og altfor lidet oplyst til at ha noget Skjøn på den nye Lære eller nogen Trang til en Reform, og ingen nærliggende verdslig eller materiel Fordel blev stillet den i Udsigt ved den nye Tingenes Orden, som kunde hjælpe på den manglende Forståelse. Dette var derimod Tilfælde både med Kongedøme og Adel. Kirkereformen havde et af sine Udgangspunkter i den nationale Statstanke, hvori også Kongedømet søgte Støtte, og den åbnede for Kongerne en Udsigt til så store Magts- og Indtægtsforøgelser ved Konfiskation af Kirkegodserne og Ophævelse af det endog i sin Dekadence mægtige og myndige katholske Episkopat, at deres Iver for at fremme den rene Lære blir helt let forklarlig. — Hos Adelen var Stemningen delt. På den ene Side havde den katholske Kirkes høje Stillinger og rige Præbender i lange Tider været faktisk monopoliseret af de mægtige Adelsætter, hvilket måtte virke til, at disse holdt fast ved den gamle Tingenes Orden. På den anden Side kunde de verdslige Stormænd gjøre sikker Regning på at få sin Lod og Del i den store Kirkeplyndring, hvortil Reformen åbnede Udsigt, hvilket naturligvis ikke undlod at fremkalde hos mange en levende Overbevisning om Reformens Nytte og Nødvendighed. Hertil kom da, at det allerede på denne Tid var bleven sedvanligt både i Danmark og Sverige, at unge Mænd af adelig Byrd søgte en standsmæssig Uddannelse ved Rejser i fremmede Lande — Tydskland, Frankrige, Italien, — og det bør kunne forudsættes, at disse Rejser har virket til at udvide den åndige Synskreds og derved banet Vej for en virkelig Tilegnelse og Forståelse af de reformatoriske Grundtanker. — Hvad Bourgeoisiet — de mere formuende Kjøbmænd og Håndværkere i Byerne — angår, da var der flere Omstændigheder, som måtte gjøre netop denne Klasse til det allertaknemmeligste Agitationsfelt for de kirkelig-religiøse Reformvenner. For det første var den i sterk Opkomst; den holdt på at arbejde sig frem til en dominerende Plads inden Samfundet og måtte allerede af denne Grund være nyhedssyg og tilbøjelig til at gå med på Forandringer. Dernæst var den sterkt opblandet med tydske Elementer; i Sveriges og Danmarks fornemste Byer spillede endnu på denne Tid Tydskerne den dominerende Rolle, om de end ikke længer indtog nogen Særstilling i ydre Forstand, og hos dem måtte nu Lutheranismen finde såmeget sterkere Gjenklang og villigere Indgang, fordi den var så egte national-tydsk i Væsen og Oprindelse. Endelig må det vel kunne siges, at den luther’ ske Reform ved sin overgangsmæssige, inkonsekvent formidlende, juste-milieu-Karaktér (halvt demokratisk og halvt rationalistisk) havde en vis Overensstemmelse med den for Bourgeoisiet ejendomelige og af dets sociale Stilling flydende Ånd. Som bekjendt blev da også Stockholm, Kjøbenhavn, Malmø o. s. v. de rette Arnesteder for Reformens Udbredelse i Sverige og Danmark, ligesom den forud havde fundet den ivrigste Tilslutning hos Borgerstanden i de nordtydske Byer, til hvem den danske og svenske Borgerstand var knyttet ved så mange og sterke Bånd.

Men nu er det neppe formeget sagt, at Norge på Reformationens Tid endnu omtrent aldeles savnede en Borgerstand, svarende til denne svenske, danske og tydske. — Medens man regner, at Sverige i Begyndelsen af det 16de Århundrede talte omkring 40 og Danmark henved 90 Kjøbstæder, kan Tallet på de norske ikke bringes op til mere end 17; endda tages da med Markedspladse og Strandsteder som Vågen, Veø, Borgund, Kaupanger, hvor den bymæssige Bebyggelse neppe var andet end Boder, der stod tomme den største Del af Året og alene fyldtes af Folk i de få Dage eller Uger, da der holdtes Kjøbstevne[2]. En fuldt pålitlig Beregning af Folkemængden i de norske Byer på denne Tid lar sig vel ikke opstille; men såmeget kan ansees for sikkert, at den ikke har oversteget 10,000, og det er vel endog al mulig Grund til at tro, at den ikke engang har nået dette Tal, — medens samtidig Folkemængden i de danske Byer synes at ha nærmet sig op imod de 100,000, altså været omkring 10 Gange så stor eller vel så det[3].

— Endnu mere afgjort har udentvil Danmarks Overvægt været i Hensyn på Bybefolkningens Sammensætning, Velstand, Næringsveje, — Udviklingsstandpunkt overhodet. Den danske Handel var, som nævnt, på denne Tid allerede forlængst aldeles frigjort fra det hanseatiske Herredøme. De mere anselige blandt Danmarks Kjøbstæder, såsom Ribe, Malmø, Kjøbenhavn, drev en ikke lidet udbredt selvstændig Handel og Skibsfart, og det fremgår bl. a. af de i Suhm’s Nye Samlinger til dansk Hist. (I. og II.) trykte Gjeldsbeviser fra Kristiern den 2den, at der i disse Kjøbstæder har fundets mange efter Tidens Lejlighed velstående Borgere. — I Norge var det alene Bergen, som havde nogen Handelsvirksomhed af Betydning, og dernæst Oslo og Tunsberg; men over alle tre hvilede fremdeles det hanseatiske Handelsåg; idetringeste Bergens Handel, som var så ulige den vigtigste, var endnu omtrent helt og holdent i Hænderne på de tydske Faktorer

ved Bryggen, som ikke i nogen Henseende kunde siges at tilhøre det norske Samfund. Om nogen selvstændig norsk Kjøbmandsklasse kan der følgelig neppe heller på denne Tid være Tale; Indbyggerne i de norske Byer har, bortseet fra de fremmede Handelsfaktorer, fremdeles været sammensat af Fiskere, Arbejdere, Håndverkere, Jægteskippere, Kramhandlere eller sådanne Mænd, der havde Hus og Hjem i Kjøbstaden, men sin væsentlige Næring af Jordegods, som de ejede på Landet. — Ifølge de to Landes i såmeget afvigende Samfundsudvikling indtog Kjøbstadsbefolkningen i Danmark fra først af en mere udpræget Særstilling ligeoverfor Landbefolkningen, end Tilfældet var i Norge. De vigtigste norske Byer fik vel allerede i Provinciallovgivningens Tidsrum særskilt Jurisdiktion; men de fik den ikke som Frugt af forudgående Kampe eller af Arbejde og Anstrengelse fra deres Side; Jurisdiktionen i Byerne var ikke i nogen væsentlig Henseende forskjellig fra Jurisdiktionen

på Landet, og ligesålidt udmerkede Bylovgivningen sig ved nogen ejendomelig Karaktér, idet den ikke var andet end en Tillempning af den for Landet gjeldende Lovgivning. Derimod havde Lovgivningen i de danske Byer en ganske selvstændig og fra Landets øvrige Love helt afvigende Karaktér. Den norske Bylov var istandbragt af Regjeringen og fælles for alle Landets Byer; i Danmark derimod havde flere af de mere anselige Byer hver sin Stadsret, og disse forskjellige Stadsretter havde fordetmeste en rent autonomisk Oprindelse; de var opstået ved Samling af gamle Vedtægter eller affattet af selve Borgerskabet uden nogen Mellemkomst fra Landsregjeringens Side, og ved Affattelsen var det ikke de gamle nationale Landskabslove, men fremmed, særlig den i de nordtydske Stæder gjeldende Ret, der blev taget til Mønster. Danmarks fleste Byer var fra først af stillet i et temmelig strengt Afhængighedsforhold til geistlige eller verdslige Stormænd eller Stiftelser og nåede først lidt efter lidt og efter meget Arbejde op til kommunalt Selvstyre og egen Jurisdiktion. Men, jo mere den kommunale Selvstændighed kunde siges at være en Frugt af Borgernes eget Arbejde, des større Værd og Betydning måtte den også få for dem. Medens Landbefolkningen i Danmark mere og mere kuedes under det forenede Tryk af Kongedøme og Aristokrati, hævede Bybefolkningen sig og blev på en Måde en privilegeret Klasse. Ligesom Adelsmanden havde Ret til at befæste sin Gård, således fik Borgerne Ret til a befæste sin By, og indenfor de Mure, hvormed Danmarks fleste mere anselige Kjøbstæder blev omgivet, rådede en retslig Orden og en borgerlig Frihed, som var ukjendt udenfor. Denne Frihed, som det havde kostet Møje at opnå, kunde ikke hævdes uden Årvågenhed og Samhold fra Borgernes Side. Den vedblev at være truet af Farer, hvilket måtte virke ikke blot til at udvikle en sterk Solidaritetsånd inden den enkelte Bys Borgerskab, men også til at knytte et Bånd mellem alle Rigets Byer. Idet de indtog den samme udprægede Særstilling inden Samfundet og fik at værge denne mod de samme Farer, lærte de at føle sig som en Enhed, og denne Enhedsfølelse måtte yderligere styrkes derved, at den fik et ydre Udtryk, idet Byerne siden det 13de Århundrede i Regelen havde sin særskilte Repræsentation på Rigsdagen. — I enhver af disse Henseender stillede nu Forholdet sig helt anderledes for Norges Vedkommende. Her holdtes ingen Rigsdage, og Indbyggerne i Landets vidt fra hinanden liggende Byer fik ingen Lejlighed til at slutte sig sammen ved Deltagelse i det offentlige Liv. Den norske Kjøbstad blev ikke, som den danske, et Tilflugtssted for Frihed og Orden midt i et Samfund af Undertrykte og Undertrykkere. Menigmands Ret var og blev her lige tryg udenfor som indenfor Byens Grændser. De norske Bymænd havde nok i den Frihed, som Landbefolkningen nød, og de fik sålidt noget Behov for at slutte sig sammen eller for at skabe sig en retslig Særstilling ligeoverfor det øvrige Samfund, som de fik Behov for Volde og Mure til Forsvar mod Undertrykkelse[4].

Summen af dette må bli, at den norske Bybefolkning i Reformationstiden ikke blot stod langt tilbage for den danske i Hensyn på Tal og Velstand, men at den også i langt ringere Grad svarede til, hvad man dengang forstod ved en Borgerstand. Den var i langt ringere Grad besjælet af Korporationsånden, — Følelsen af at udgjøre en Klasse for sig med sine særskilte Interesser og Opgaver i Samfundet. Men nu var det udentvil for en god Del netop denne Korporationsånd, der gjorde Borgerstanden i Tydskland og Danmark til en så taknemmelig Jordbund for de protestantiske Ideer.

Hvad angår Norges Savn af en Adel ved det her omhandlede Tidspunkt: da kan derom henvises til, hvad der er bleven sagt i det foregående. Vi har omtalt, hvorledes det norske Aristokrati stadig går tilbage i Løbet af det 14de og 15de Århundrede, og hvorledes denne Proces på en Måde kan siges at være fuldendt netop ved den Tid, da den reformatoriske Bevægelse nåede frem til de skandinaviske Lande, idet Norge nu var fuldkommen blottet for en verdslig Stormandsklasse og bare havde igjen endel Ætter tilhørende den lavere Adel, — sådanne som Rustung, Benkestok, Skaktavl, Hardingmand, Bratt, Rosensværd o. s. v., — hvilke hverken ved sin Rigdom eller politiske Tradition hævede sig synderlig over almindelige gode Bondeætter, og hvis nedarvede Anseelse ikke rak udover Kredsen af den nærmeste Hjembygd.

Det norske Folk var blevet et Bondefolk, — i en mere egentlig Forstand og i videre Udstrækning end nogensinde enten før eller senere. Netop nu, da en stor åndig Strømbølge gik over Verden, og da det gjaldt at være rustet til at ta imod den, for ikke at skylles over af den, men glide jevnt og sikkert frem på dens Ryg, — netop nu var Norge mere end nogensinde at ligne med en afkvistet Stok eller et drivende Vrag. Kjærnen af den norske Bondestand hævede sig vistnok, til Vederlag for at Aristokratiet sank. Den blev i Aristokratiets Sted Samfundets øverste Etage, og ved at bli dette, ved at opta i sig Ætter, som engang havde været politisk herskende, og ved at fastholde uden Afslag sin nedarvede Ejendomsret, fik den en aristokratisk Karaktér og aristokratiske Vilkår fremfor sine svenske og endmere fremfor sine danske Standsfæller. Men så stor en Frihed end den norske Odelsbondeklasse nød og vedblev at nyde, — så godt et Grundlag den end som Følge heraf måtte komme til at afgi for en fremtidig Udvikling, — så var den dog i denne Periode en Almue som andre Bønder og ude af Stand til at overta et Aristokratis Funktioner som Organ for en selvstændig Politik eller for et selvstændigt fremadskridende nationalt Åndsliv. De norske Bønder var ikke mindre end de svenske og danske afgjort konservative og afgjort utilgjængelige for nye Ideer, særlig på det religiøs-kirkelige Område. Det var ingen Fare for, at den protestantiske Bevægelse skulde slå an hos dem.

Den katholske Kirkes Styrere i Norge kunde forsåvidt føle sig nogenledes tryg. Ingensteds syntes Protestantismen at ha mindre Chance for sig end i dette Land, hvor Folket boede så spredt og så afstængt fra Udenverdenen, — dette Bondesamfund, hvor Loven og Samfundets Ånd hegnede så vel om det Bestående, at der næsten ikke var levnet noget Mål eller Rum for fremadstræbende, uroligt gjærende Elementer.

Erfaringen viste imidlertid snart de norske Biskopper, at den Kirke, som de havde at repræsentere og forsvare, var lige ilde faren, om den end ikke fik nogen Opposition at kjæmpe mod inden Landet selv, fordi den, ifølge Norges politiske Afhængighed af Danmark, måtte dele Skjæbne med den danske Kirke og blev udsat for de samme ydre Farer, de samme Indgreb og Overgreb fra Statsstyrelsens Side som denne. Om den nye Tidsånds opbyggende Kræfter ikke fik Indgang: dens nedrivende Kræfter kunde man ikke holde borte. Om Protestantismen ikke viste sig i Skikkelse af Prædiken og theologisk Polemik, så kom den såmeget snarere i Skikkelse af Kirkerov og Klosterplyndring.

Allerede Kristiern den 2den havde sekulariseret et Par norske Klostre på en Tid, da noget sådant endnu ikke havde fundet Sted enten i Danmark eller Sverige[5]. Fredrik den 1ste, som gik frem med megen Forsigtighed ligeoverfor den katholske Kirke i Danmark, hvor han havde Støtte i et talrigt og stadigt voxende protestantisk Parti, viste sig mere pågående ligeoverfor den katholske Kirke i Norge, hvor intet sådant Parti fandtes, og under ham blev det af Forgjængeren begyndte Nedrivningsarbejde fortsat på en systematisk Måde, idet den ene geistlige Stiftelse efter den anden blev udplyndret til Fordel for Kronen eller til Fordel for danske Adelsmænd, der var Venner af den kirkelige Reform, idetringeste i den Forstand at de gjerne vilde ha Del i det ved denne faldende Bytte. Den norske Kirkes Formand, Erkebiskop Olav Ingebrigtssøn, så sig fordetmeste henvist til at tie og tåle. Statsmyndigheden havde voxet, Kirken derimod var bleven således svækket, at dens Skjæbne næsten helt afhang af, i hvilket Forhold Statsmyndighedens Indehaver vilde stille sig til den.

Vi har omtalt dette tidligere; vi har fremhævet, hvorledes Hensynet hertil måtte bli bestemmende for Erkebiskop Olav’s Politik, og hvorledes dette tjener til at forklare og undskylde flere af hans Skridt, der ellers synes at måtte kunne lægges ham tillast. Det var, fra rent politisk Synspunkt seet, en Fejl af ham, at han viste sig uvillig til at imødekomme Fredrik den 1stes Ønske om at bli kronet, — en endnu værre Fejl, at han hindrede Fredrik den 1stes Plan om at få sin Søn Hertug Kristian hyldet som Norges fremtidige Konge ifølge Arveretten. Men han var bundet til at handle så, af Hensyn til den Kirke, hvis Formand han var. Hertug Kristian var en ivrig og aldeles åbenlys Tilhænger af den lutherske Reformation; at hylde ham måtte synes enstydigt med at opgi den katholske Kirkes Sag i Norge, og dette var mere, end nogen kunde forlange af denne Kirkes egen Formand.

Også de danske Biskopper stillede, da det gjaldt at afgjøre, hvem der skulde bli Fredrik den 1stes Efterfølger, de kirkelige Hensyn foran de politiske og forenede sig om at hindre Hertug Kristians Valg, skjønt det ikke kunde være vanskeligt at skjønne, at de derved udsatte sit Fædreland for en meget alvorlig Fare, og de samme Undskyldningsgrunde, der er bleven gjort gjeldende for dem, må også gjelde for den norske Erkebiskop.

Ved Fredrik den 1stes Død 10de April 1533 var Sukcessionsspørsmålet uløst ikke mindre for Danmarks end for Norges Vedkommende. Det danske Rigsråd havde alene forpligtet sig til at vælge en af hans Sønner, og der var flere. De vægtigste politiske Grunde talte for Valget af Hertug Kristian. Han var den eldste, — på denne Tid allerede en moden Mand (30 År gammel); han havde i en Årrække været Statholder i Hertugdømerne og blev støttet af det holsteinske Ridderskab, hvis militære og politiske Dygtighed og gode Samhold så ofte forud havde gjort sig gjeldende på en for Danmark følelig Måde, og som man fra dansk Side måtte finde det betænkeligt at bryde med. Alligevel kunde det danske Rigsråd ikke enes om ham, idet Prælaterne og deres nærmeste Venner i Rådet opstillede som sin Kandidat en yngre Broder, Hertug Hans, der vel endnu var et Barn, men om hvem man netop af den Grund turde håbe, at han skulde kunne holde fast ved Katholicismen. Heller ikke på den Herredag, der holdtes i Kjøbenhavn et Par Måneder efter Fredrik den 1stes Død, blev noget afgjort i Hensyn på, hvem der skulde være hans Eftermand. Ingen af de to Partier, hvori Rådet var delt, synes at ha følt sig tryg på at få Herredagen med sig, og man enedes derfor om at udsætte Spørsmålet om Thronsukcessionen til en ny Herredag, der skulde holdes Året efter, og hvortil også det norske Rigsråd blev indbudt[6].

Det viste sig imidlertid, at Danmarks Råd og Herredag, ved at udsætte Spørsmålet, i Virkeligheden havde git det ud af sin Hånd. Den til 1534 fastsatte Herredag blev der intet af. Hvad den skulde afgjøre, var forud bleven indanket for et andet Forum. Gjæringen inden Folket som Følge af Kirkestriden havde en så voldsom Karaktér, — Spørsmålet om. hvem der skulde bli Danmarks Konge, stod i Sammenhæng med så sterke og så skarpt mod hinanden stående Interesser — uden- og indenlandske —, at det alene ved den største Hurtighed og Beslutsomhed kunde synes muligt at sikkre en fredelig Afgjørelse[7]. Ved at udsætte gjorde man et fiendtligt Sammenstød uundgåeligt. Det var det samme som at appellere til Våbnenes Afgjørelse. Og den Kamp, der nu brød løs, fik ikke blot sit Navn efter en fremmed Mand — Grevefejden efter Grev Kristoffer af Oldenburg, — men den var i Hovedsagen også en Kamp mellem Fremmede. Danmark afgav Skuepladsen, og det var Danmarks Skjæbne, som blev afgjort; men det var Udlændinger, som afgjorde den, og hos begge de stridende Parter spillede udenlandske Synsmåder og Interesser en Hovedrolle, så Udfaldet måtte bli et nationalt Nederlag, hvem der så end sejrede.

I Grevefejden blev tillige Norges Skjæbne afgjort, og at dette skete på en for Nationalfølelsen meget ydmygende Måde, derom har man altid måttet være enig. Hvor afmægtigt det norske Folk var blevet i militær, politisk og national Henseende, viste sig aldrig så klart som ved denne Lejlighed, og det har da også forlængst været antat, at her ligger det laveste Punkt, hvortil Norge nogensinde er sunket, sålænge det har havt en Historie, — Nadir for den nedadgående Bevægelse, der iagttages siden Sagaperiodens Slutning.

Derimod har man ikke før i den nyeste Tid været på det rene med, at Grevefejden var en Ydmygelse og et nationalt Nederlag også for Danmark. Den gammeldags-monarkiske Helstatsopfatning virkede sit til at lægge et Slør over det sande Forhold i så Henseende. Ifølge denne Opfatning regnedes Holstein til de Danskes Fædreland, og man så i Johan Rantzau, Melchior Rantzau, Kristian den 3die selv gode danske og dansksindede Mænd. Man havde, som naturligt var, sin Opmerksomhed mest henvendt på de indre Modsætninger, der virkede med til at fremkalde den store Krise, eller som gjorde sig gjeldende i denne, og Grevefejden blev på Grund heraf opfattet, som om den først og fremst var et Opgjør mellem disse indre Modsætninger, — en Kamp mellem danske Partier — et katholsk og et protestantisk, — et aristokratisk og et demokratisk. I Virkeligheden var den først og fremst en Kamp mellem Lybekkerne og Holsteinerne, — to Magter, som begge stod og allerede længe havde stået i et fiendtligt Forhold til Danmark og dansk Nationalitet, — som begge allerede længe forud havde strævet med at bringe Danmark i et afhængigt Forhold og på forskjellig Måde og til forskjellig Tider også havt Held med sig i så Henseende og ladet Danmark få føle et Fremmedherredømes Ydmygelse og Ulykke.

Hertug Kristian — den senere Kong Kristian den 3die — tilhørte ved Fødsel og Opdragelse, Sprog, Traditioner og Tænkemåde helt og holdent den tydske Nationalitet. Han synes endog at ha næret et Slags Antipathi mod Danmark og dansk Nationalitet[8]. Han ønskede for sit personlige Vedkommende ikke at bli dansk Konge; tvertom! han vilde helst være fri derfor. Men hans Omgivelser tillod ham ikke at sidde stille. Det slesvig-holsteinske Ridderskab vilde ha ham frem, og når det slesvig-holsteinske Ridderskab satte al sin Magt ind på at få ham gjort til dansk Konge, så var det for at komme til at herske i hans Navn, overensstemmende med hvad der havde været Holsteinernes traditionelle Politik ligeoverfor Danmark i lange Tider[9].

Kristian den 3die fandt vistnok også Støtte i selve Danmark. Adelen skyndte sig at hylde ham, efterat Lybekkerne havde opstillet dens gamle Fiende, Kristiern den 2den, som Thronkandidat og derved sat Borger- og Bondeklassen i en gjærende Bevægelse. Men den danske Adel fik kun liden Del i at føre Kristian den 3dies Sag til Sejr. Det viste sig, at den ikke på langt nær var Situationen voxen enten i politisk eller militær Henseende. Lybekkernes Hærfører, Grev Kristoffer, bragte uden synderlig Vanskelighed Adelen i Sjælland og Skåne til Underkastelse. Og den jydske Adel lod sig totalt slå af Bondehæren under Skipper Klement. Derimod blev der fra holsteinsk Side udvist stor Energi og Dygtighed, og det var dette, som blev afgjørende for Krigens endelige Udfald. Det var Kristian den 3dies holsteinske Rådgivere og Krigere, der satte ham på Danmarks Throne. Bondehæren under Skipper Klement, der havde sejret over den jydske Adel, blev få Måneder efter knust af Holsteineren Johan Rantzau. I det afgjørende Slag ved Øxnebjerg var den samme Johan Rantzau Sejrherren, og det var med en tydsk Hær, han vandt sin Sejr. Det var fremdeles en tydsk Hær, der tvang Kjøbenhavn tii at kapitulere, hvorved den sidste Modstand mod Kristian den 3dies Kongedøme i Danmark blev slået til Jorden. Omgit af sine tydske og holsteinske Krigshøvdinger og Rådgivere holdt Kristian sit Indtog i Danmarks Hovedstad.

Han kunde betragte sig som Rigets Herre i Kraft af Erobringens Ret, og det synes ikke at ha været så langt fra, at denne Betragtning var bleven gjort faktisk gjeldende, og at den vundne Sejr var bleven nyttet til et Forsøg på ligefrem at omstyrte Rigets Forfatning og bringe Danmark under tydsk Regimente. De indflydelsesrigeste af Kong Kristians holsteinske Rådgivere var meget fiendtligsindet mod det danske Aristokrati, og fra dem kom Ønsker og Planer tilorde, der gik ud på intet mindre end at gjøre det helt af med Rigsrådet, trænge den danske Adel ud af Forleninger og Statsembeder og sætte Tydskere ind i Stedet[10]. I den første Tid efter at Sejren var vundet, foretoges adskillige Skridt, der stemte velI den første Tid efter at overens med disse Ønsker og Planer. De geistlige Medlemmer af Rigsrådet blev sat fast, medens Kjøbenhavn afspærredes ved Vagter både tillands og tilvands; Rådets verdslige Medlemmer kaldtes samtidig op til Kongen og måtte finde sig i at udstede en Forpligtelse til ikke at modvirke hans Foranstaltninger; vigtige Len og Befalinger blev fratat danske Adelsmænd og overdraget til Tydskere; Kong Kristian skrev til Landgreve Filip af Hessen om at skaffe ham en tydsk Marsk[11].

Man bøjede imidlertid snart af fra denne Vej, og det hele endte med et Kompromis. Rigsrådets Magt led et Knæk, og Tallet på dets Medlemmer blev betydelig reduceret, men det blev ikke ophævet. Kongedømet styrkedes, og dets Uafhængighed anerkjendtes i videre Udstrækning, end forud havde været Tilfælde, særskilt derved, at på den kjøbenhavnske Rigsdag, som trådte sammen i Oktober 1536, Kronens Overgang fra Fader til Søn på en vis Måde blev slået fast[12]. Men Kongen fandt sig på den anden Side i at udstede en Håndfæstning, og i denne optoges den gamle Bestemmelse om, at ingen Udlænding måtte få Plads i Rigets Råd eller forlenes med Kronens Slotte og Len, uden det skete med Rigsrådets Samtykke, ligesom det blev vedtat, at Kongen altid skulde ha en Rigshovmester, en Kantsler og en Marsk til Hjælp i «Rigens Ærinder og Sager«, og at disse altid skulde være «indfødte danske Mænd«.

Holberg siger, at det »mere var at tilskrive Kristian den 3dies Vilje end hans Evne, at han ikke regjerede med større Myndighed; thi han kunde fast ansee Riget som en Conqvête, og derfor var istand at forandre Regjeringens Form, hvis hans naturlige Fromhed og Sagtmodighed ikke havde holdet ham tilbage»[13]. Denne Forklaring af, at Kongedømets Sejr blev nyttet med så stort Mådehold, og at Danmarks Erobring ved en fremmed Hær ikke fik mere vidtrækkende Følger for Landet, er vist i sig selv fuldkommen rigtig. De, der stod Kong Kristian nær i hans Ungdom, særlig hans fortrolige Rådgiver Wulfgang von Utenhof, udtaler sig på en alt andet end gunstig Måde om hans Evner. Ifølge deres Mening skortede det ham på Alvor, Indsigt, Karaktérstyrke, og de spår, at det vil gå ham ilde, såsnart han ikke har dygtige Folk ved Siden, der kan lede ethvert af hans Skridt[14]. Under Grevefejden var det, som nævnt, hans holsteinske Omgivelser, der drev ham frem og holdt Modet oppe hos ham. Efterat den endelige Sejr var vundet, kom han tildels under andre Indflydelser. Man véd særlig, at Luther og Landgrev Filip af Hessen udtalte sin Misbilligelse af de voldsomme Forholdsregler, som blev taget i Tiden nærmest efter Kjøbenhavns Kapitulation (August 1536)[15], og mere skulde der ikke til for at få en så holdningsløs og ubetydelig Person til at forandre Signaler.

Den Omstændighed, at Kristian den 3die var så »from« og »sagtmodig«, eller med andre Ord: var så tarvelig udstyret med de for en Hersker nødvendige Egenskaber, har altså ganske vist sin Del i, at det holsteinske Program ikke blev gjennemført i videre Udstrækning. Men det er vel på den anden Side al mulig Grund til at tro, at dette Program ikke under nogen Omstændigheder vilde ha ladet sig helt gjennemføre. Man ser, at den hensynsløse Adfærd mod Rigsrådsmedlemmerne og Overdragelsen af Len og Slotte til Holsteinere eller andre Tydskere vakte en voldsom Uvilje hos den danske Adel. Et Par År efter skriver Kong Kristian selv, at »de Danske ikke ville regjeres af Holstenerne; heller dø«.[16] l en samtidig Beretning fra en tydsk Adelsmand, Jørgen Klingenbech, bvem Kristian den 3die havde sat til at styre for sig i Kjøbenhavn, medens han selv var på Rejse, tales der om, at Hadet mellem Dansk og Tydsk har nået en forfærdelig Højde; de Danske vil slet ikke finde sig i Tydskerne, hvilket offentlig og ligefrem blir sagt; selv har han ikke kunnet udrette, hvad der var blevet ham pålagt, formedelst Modstand fra de danske Hofembedsmænds Side o. s. v.[17]. En sådan Stemning vilde det ikke ha været tilrådeligt eller engang muligt at trodse i Længden. Den danske Adel var for sterk til at trædes under Fødder af en Håndfuld Holsteinere og altfor meget interesseret i den bestående Forfatning til at kunne ha fundet sig i et ligefremt Statskup.

Noget lignende gjelder nu også om de Følger, Grevefejden fik for Danmark på det religiøs-kirkelige Område. Også på dette Område blev den et Nederlag for dansk Nationalitet. Reformationsverket, som var bleven sat i Gang af danske Mænd, og som derved fra først af fik et Slags national Karaktér, — trods de danske Reformatorers gjennemgående Afhængighed af de tydske, — afbrødes ved Grevefejden, og da det toges op igjen efter Grevefejdens Slutning, blev det den tydsksindede Konge, i hvis Hånd Sagen kom til at ligge, og som gjennemførte den ved Hjælp af tydske Mænd og følgelig i en fuldkommen ren og umodificeret tydsk Ånd. Kristian den 3die var Lutheraner i den allerstrengeste og allersnævreste Forstand: han la en overmåde stor Vægt på at bringe det derhen, at det Kirkesamfund, som det blev hans Lod at stifte og styre, måtte repræsentere den korrekte Lutherdom purt og rent og uden Afbræk eller Mislyd på noget Punkt eller i nogen Henseende, og dette lykkedes ham også så vel, at han fra Tydskland modtog de varmeste Komplimenter for den »Fred og Enighed«, der herskede ved Kjøbenhavns Universitet og i den danske Kirke, og at han endog nævnes som den, ved hvem det religiøs-kirkelige Territorialsystem — det, der hviler på Grundsætningen: cujus regio, ejus religio, — først og fuldkomnest er bleven gjennemført[18], — en personlig Udmerkelse, der selvfølgelig kom det danske Folk og den danske Kirke dyrt at stå, eftersom Uniformiteten ikke kunde opnåes anderledes end på Livets Bekostning. — Alligevel —, så uheldig end den Vending var, som Reformationsverket i Danmark fik ved Grevefejden, — så kunde dog ikke derved Virkningen af den forudgående Meningskamp og frie Diskussion helt udslettes. Nationen havde modtat altfor sterke Impulser, til at noget sligt var muligt Det åndige Liv, som var bleven vakt ved Meningskampen, forkrøblede ved at spærres af inden den augsburgske Konfession, men blev ikke aldeles kvalt.

Overhodet, — den ved Grevefejden hidførte Krise bragte ikke alene for Dagen Svaghederne i Danmarks Stats- og Samfundsorganisation; den tjente også til at vise, at der var respektable Kræfter forhånden til Hævdelse af Nationens Selvstændighed. Disse Kræfter havde ladet sig overrumple, men det kunde ikke lykkes at overvælde dem. Ligeoverfor den truende Fare rejste de sig tvertom såvidt samlet og sterkt og gjenerobrede såvidt meget af det tabte Terrain, at det kunde se ud, som om der ikke var lidt noget Nederlag, eller idetringeste som om Nederlaget var blevet uden varige Følger.

I så Måde var der en stor og væsentlig Forskjel mellem Stillingen i Norge og Stillingen i Danmark. Man har overdrevet denne Forskjel; man har forestillet sig de Tab, der tilføjedes Norge ved Grevefejden, større, end de virkelig var, medens man aldeles har overseet dens Karaktér af et nationalt Nederlag også for Danmark. Men det står dog altid fast, at, ligesom Norges Kræfter i den nærmest forudgående Periode viser sig at være langt færre og mere uvakte end Danmarks på alle Områder og ved alle Lejligheder, således blev også Norges Nederlag i Grevefejdens afgjørende Krise ikke blot mere åbenbart, men i sig selv værre og mere skjæbnesvangert.

Der blev kjæmpet om Danmark, som der blev kjæmpet om Norge, — af Fremmede. Ingen dansk Mand spiller nogen fremtrædende Rolle eller øver nogen væsentlig Indflydelse på Begivenhedernes Gang under Grevefejden. Hærførerne og de ledende Politikere er alle Tydskere: Melchior Rantzau, Johan Rantzau, Wulfgang von Utenhof, Jürgen Wullenwever, Marcus Meyer, Johan Oldendorp, Grev Kristoffer af Oldenburg, Grev Johan of Hoya, Ambrosius Bogbinder, Jørgen Kock o. s. v De Danske kommer først i anden Række. Men de kommer dog med; de blir ikke stående helt udenfor. Adelen tar Parti for Kristian den 3die; Borgerskabet i flere af de større Byer rejser sig til Fordel for Kristiern den 2dens Sag.

I Norge derimod merkes sågodtsom aldeles ingen Bevægelse, skjønt det Spørsmål, hvorom der stredes, endog i rent ydre statsretlig Forstand vedkom Norge ligesåvel som Danmark. Det måtte være tydeligt, at en stor Afgjørelsens Stund nærmede sig for Folk og Rige, — at det gjaldt, om den sidste Rest af politisk Selvstændighed skulde frelses eller ikke, — om den ene eller den anden Kirkeform og Kirkelære skulde bli den herskende; men Folket rørte ikke på sig. Ja, selv da Afgjørelsen kom, — da den eneste Institution, der i Unionsperioden havde repræsenteret Norges politiske Selvstændighed, blev sløjfet, og Udlændinger ganske åbenlyst skaltede og valtede som Herrer over Riget, — vakte det tilsyneladende næsten ingen Opmerksomhed. I Danmark blev der ved Forsøgene på at etablere et Fremmedherredøme fremkaldt en sterk og stigende Uvilje, som tvang dem tilbage eller nødte dem til at standse på Halvvejen. I Norge ophørte Modstanden mod en Statsforandring, der lagde den offentlige Myndighed helt og holdent i Udlændingers Hånd, med en eneste Mands Fald. Det danske Samfund udviste Svaghed under Grevefejden, men på samme Tid dog også Livets Evne til at samle sig og skyve fra sig det Fremmede, som det ikke kan assimilere. Det norske Samfund udviste, hvad der næsten må synes at være Dødens Følesløshed og Ubevægelighed. Og i samme Grad som Nederlaget var mere dybt og mere ubestridt, i samme Grad måtte også dets Følger bli mere vidtrækkende og varige.

Når den Herredag, der holdtes i Kjøbenhavn et Par Måneder efter Fredrik den 1stes Død, udsatte Kongevalget, skete dette under Påskud af, at ingen Nordmand var tilstede, medens Danmark og Norge var ved «Brev, Beseglinger og Håndfæstninger« forbundne til at foreta Valget i Fællesskab[19]. I Overensstemmelse hermed havde også, strax efterat Budskabet om Fredrik den 1stes Død var kommet til Kjøbenhavn, de derværende Medlemmer af det danske Rigsråd skrevet til Erkebiskop Olav Ingebrigtsson med Underretning om, hvad der var skeet, og Opfordring til at sammenkalde Norges Riges Råd og Adel for at rådslå om begge Rigers Bedste og fastsætte Tid og Sted til en for begge Riger fælles Herredag. Erkebiskoppen efterkom også den til ham rettede Opfordring og lod udgå Kaldelse til et almindeligt norsk Rigsmøde af Råd, Adel og Almue, der skulde holdes på Bud i Romsdalen i August Måned 1533[20].

Blandt Erkebiskop Olav’s efterladte Papirer findes nogle udaterede Optegnelser, som åbenbart skriver sig fra Tiden nærmest forud for dette Møde, og hvis Indhold er en Opregning af Norges Riges og den norske Kirkes forskjellige Brøst og Ankeposter og af de Krav, som måtte bli rejst for at afhjælpe det almindelige Forfald. Det nævnes herunder bl. a., at »Slottene og Lenene forlenes mod Recessen i udenlandske Hænder, og derfor forfalder Slottene, og Almuen beskattes i mange Måder, og Pengene føres af Landet«. Det nævnes, at Island er i tydske Hænder, ligeså Færøerne, — at »de Tydske ved Bryggen i Bergen råder og regjerer for Nordfarernes Velfærd og forkrænker andre Kjøbstæders Friheder«, — at Rigets Privilegier er ført ud af Landet, — at Provstierne i Bergen og Oslo er bleven bortgit til Danske, — at Klostre og Kirker er bleven nedrevet og udplyndret. »Item«, heder det videre, »Prester, Munke og Nonner [nemlig bortløbne] og alle andre Bansmænd lides og forsvares, hellige Dage aflægges, Kjød ædes på Fredag og i Langfasten, Tienden udgjøres ikke rettelig, Messer holdes på Norsk mod den hellige Kirkes Skik og Bud, Børn blir ikke skiret og fermet som sig bør, Skriftemål og anden kristelig Undervisning agtes intet«. — Som et Middel til at få bragt Kirken på Fode igjen nævnes: »en Skole i hver Domkirke«. Folket må dernæst vækkes og væbnes til Forsvar for den så sterkt truede Rigsselvstændighed. »Item om Våbenvide skal forhandles, så at menige Mand får Værge«. Der må arbejdes på at få Len og Slotte ud af de Fremmedes og over i Nordmænds Hænder. — Hvis der ikke handles nu, vil Enden snart være forhånden både for Norges Rige og for den katholske Kirke. Alle Klostrene og alt Kirkegodset vil bli konfiskeret, Fremmede vil fortrænge Rigets indfødte Mænd på alle Områder, og Norge vil for alle Tider synke ned til at bli en Del af Danmarks Rige (»Silentio si transitur, monasteria omnia confiscabuntur — Item omnia feuda ab aliegenis —, Item bona omnia ecclesiarum catedralium — Tunc demum omnium innatorum bona confiscabuntur et regnum hereditario jure spectabit ad regnum Dacie«).

Vi skimter bag disse afbrudte Ord en fuldkommen rigtig Forståelse af, hvordan Situationen var beskaffen, og hvilke Krav den stillede. Kirken kunde alene rejses af sit Fald indenfra, — derved, at dens Liv blev fornyet. Rigets Selvstændighed var øjensynlig en tabt Sag, såfremt det ikke kunde lykkes at vække og væbne Folket til dens Forsvar. Skoler og Våben ! — det var det, som måtte til. Men et så omfattende Program lar sig ikke gjennemføre i en Håndevending. Afgjørelsens Stund stod for Døren, og det var for sent nu at ville bøde på Århundreders Forsømmelse.

Det må ha været Erkebiskop Olav’s Tanke, idet han affattede eller lod affatte disse Optegnelser[21], at bringe de her nævnte Sager på Bane under det forestående Rigsmøde på Bud. Han har imidlertid vist ikke kunnet gjøre sig nogen Illusion om, at derved skulde være meget at vinde. Han vidste jo, at de mægtigste blandt dem, der kunde antages at ville afgi Møde, — de eneste, der havde nogen virkelig Magt, — Befalingsmændene på Rigets Hovedslotte[22], — var danske Mænd, for hvem Tanken på Norges politiske Selvstændighed måtte være helt fremmed, eller som endog måtte stille sig afgjort fiendtlig mod den, — at den, der næst dem indtog den anseligste Stilling, Vincents Lunge, var Lutheraner og desuden hans personlige Fiende, så en Samvirken med ham var umulig, medens Resten af de Mødende vilde bli Repræsentanter for den norske Småadel, — i altfor ringe Kår og af altfor liden Æt til at kunne optræde som Ledere, — og dernæst Bønder og Bymænd, af hvem intet var at vente, når de savnede Ledere.

Rigsmødet på Bud blev da også uden nævneværdigt Resultat. Man fik ikke engang Lejlighed til at afgjøre noget i Hensyn på Tid og Sted for den fælles dansk-norske Herredag, hvorom der tales i Brevet af 25de April 1533 til Erkebiskop Olav. Danskerne havde nemlig selv påtat sig den Umag og fastsat på egen Hånd ved Herredagen i Kjøbenhavn i Juni 1533, at den fælles Herredag til Valg af Konge skulde holdes i Kjøbenhavn ved St. Hans Tid det følgende År, hvilket meddeltes det norske Råd i en Skrivelse af 18de Juni. Fra norsk Side blev der svaret, at man vilde lade møde ved den til Kongevalget berammede Herredag, medens man dog ikke undlod at fremhæve, at denne Herredag rettelig burde ha været udskrevet af begge Rigers Råd i Forening og ikke af det danske alene[23], — en Hævdelse af det formelle Jevnbyrdighedsprincip, som vistnok i sig selv var fuldkommen rigtig, men som tar sig næsten parodisk ud, når man ser hen til, hvilke reelle Krænkelser af sin Jevnbyrdighed Norge alt i lange Tider havde fundet sig i, og hvor lidet der i Virkeligheden var levnet af Norges Riges og det norske Rigsråds Selvstændighed, efterat Rigets Hovedslotte var kommet i Hænderne på danske Adelsmænd, der anså, ikke det norske, men det danske Rigsråd som den Autoritet, for hvilken de var ansvarlig, og som endog havde indgået udtrykkelig Forpligtelse til at holde de norske Slotte, der var blevet dem overdragne, til det danske Rigsråds Hånd. I Skrivelsen af 18de Juni 1533, hvori de danske Rigsråder underrettede sine norske Kolleger om Tid og Sted for den fælles Valgherredag, udtalte de sig også vedkommende Spørsmålet om, hvorledes der skulde forholdes med Bergenhus og Norges Krones øvrige Slotte og Len under Thronledigheden, indtil begge Rigers Råd kunde samles[24], og kort forud havde Esge Bilde, der ønskede at bli fritaget for Befalingen på Bergenhus, i den Anledning henvendt sig til det danske Rigsråd, af hvem han fik Pålæg om at beholde den indtil videre. Det var altså kommet derhen, at Norges Hovedslotte, hvoraf Rigets militære Forsvar og følgelig også dets politiske Selvstændighed væsentlig afhang, ligefrem og på en Måde officielt opfattedes og omhandledes som inddraget under det danske Rigsråds Kompetence. Når Medlemmerne af det norske Rigsråd savnede Vilje eller Evne til at hindre noget sligt, synes der at ha været liden Opfordring for dem til at vise sig så særdeles nøjeregnende i Hensyn på et blot og bart Formspørsmål.

Imidlertid brød Kampen løs i Danmark, og begge de stridende Parter søgte, som naturlig, at drage Norge over på sin Side. Både fra de danske Rådsmedlemmer i Jylland, der havde hyldet Hertug Kristian, og fra Rådsmedlemmerne i Sjælland og Skåne, hvem Grev Kristoffer havde fået i sin Magt, kom der Breve til Erkebiskop Olav med Opfordring til at slutte sig til dem. Men Erkebiskop Olav gav intet Svar på disse Breve og udtalte for sine Kolleger i det norske Rigsråd, at han fandt det rettest at sidde stille indtil videre og ikke blande sig ind i den danske Strid[25].

I Egenskab af den norsk-katholske Kirkes Formand og Forsvarer kunde han heller ikke optræde anderledes. Hertug Kristian og Grev Kristoffer, — Holsteinerne og Lybekkerne, — uenig i alt andet, stemte overens deri, at de var ivrige Lutheranere. Om den ene eller den anden Part sejrede, i ethvert Fald og ligevist måtte det føre med sig den katholske Kirkes Fald i Danmark og dermed tillige i Norge, ifølge den Sammenhæng, der bestod mellem Rigerne, og som der nu ikke længer var nogen rimelig Udsigt til at få brudt. Man kan ikke lægge Erkebiskop Olav tillast, at han lod sin Politik bestemme af dette Hensyn.

Men endog bortseet herfra, — endog fra rent politisk Synspunkt måtte en afventende Holdning fremstille sig som det for Norge naturlige og rigtige under de daværende Omstændigheder.

Keyser har i sin Kirkehistorie[26] udtalt, at »Norges Erklæring i denne Stund (d. v. s. ud på Sommeren 1534, da hele Danmark øst for Storebelt var vundet for Grev Kristoffer, medens den jydske og fynske Adel havde sluttet sig til Kristian den 3die) for et af de tvende Partier vilde efter al Rimelighed have kastet det afgjørende Lod i Vægtskålen«. Det synes os tvertom, at der aldeles ingen Rimelighed kan være derfor. Norges militære og politiske Vanmagt var jo på de Tider ligeså velkjendt, som den var stor. Splittelsen i Danmark åbnede tilsyneladende en gunstig Lejlighed for Nordmændene til at ta sin Skjæbne i egen Hånd; men det var kun tilsyneladende; der skal Kræfter til for at nytte Lejligheden; uden det har den intet at betyde. Man kunde ikke fra norsk Side tænke på at foreta eget Kongevalg, uafhængigt af de Danske. Forbindelsen med Danmark var for vel garanteret til det, ved de danske Befalingsmænd på Båhus, Akershus og Bergenhus og de andre danske Adelsmænd, der havde fået Plads i det norske Rigsråd, eller hvem norske Len var bleven overdraget, og som naturligvis vilde agte det for sin Skyldighed at opretholde det ved »Brev, Beseglinger og Håndfæstninger« fastslåede Fællesskab. Og dernæst var der for Tiden ingen Kandidat at nævne, hvorom man kunde samle sig, foruden de to, der var opstillet af de to Partier, mellem hvilke Danmark var delt. At bestemme sig for en af disse, — at afgjøre, hvem man af disse helst burde slutte sig til og ønske Sejren, — kunde synes næsten ligeså vanskeligt fra norsk-politisk, som fra katholsk-kirkeligt Standpunkt. Lybekkernes Sejr vilde medføre en Befæstelse af det Handelsåg, hvorunder Norge i så lange Tider havde lidt. Den af dem opstillede Kandidat, Kristiern den 2den, var deres gamle Fiende; han sad fremdeles i det Fængsel, som de selv havde hjulpet til at få ham sat ind i, og det var ikke vanskeligt at skjønne, at de bare brugte hans Navn til at fange Forbundsfæller med, uden at mene det alvorligt med hans Kandidatur. Alligevel var der måske fra norsk Synspunkt mest Rimelighed for at slutte sig til dette Parti, hvis man endelig skulde slutte sig til noget; men også herved vilde de danske Befalingsmænd på Rigets Hovedslotte og de andre danske Adelsmænd, der indtog indflydelsesrige Stillinger i Norge, være ivejen, eftersom disse selvfølgelig ikke kunde andet end dele sine danske Standsfællers Uvilje og Frygt ligeoverfor et Parti, der opviglede Borger- og Bondestanden i Danmark, og i hvis Spidse stod demokratiske Ledere som Jürgen Wullenwever, Jürgen Kock o. s. v. Hvad det andet Parti angår, da stod det ved sin Sammensætning og Tendents i den mest afgjorte Modsætning til de nationale Sympathier og den politiske Selvstændighedstanke i Norge. Mindst af alt kunde man fra norsk Synspunkt ønske Holsteinernes og den danske Adels Kandidat Sejren. — Resultatet af alt dette må bli, at der ikke var andet at gjøre for det norske Råd, sålænge endnu de to Partier i Danmark stod nogenlunde lige og det endelige Udfald måtte synes helt uvist, end, overensstemmende med Erkebiskop Olav’s Råd, at sidde stille og afvente Begivenhedernes videre Udvikling.

Men allerede henimod Udgangen af Året 1534 indtrådte en afgjort Vending til Gunst for det holsteinske Parti. Den 18de November 1534 afsluttedes Stockelsdorferfreden, hvorved Holsteinerne fik Ryggen fri ligeoverfor Lübeck. Den 18de December samme År slog Johan Rantzau den jydske Bondehær og fangede dens Fører, Skipper Clement. Den 12te Januar 1535 blev Lybekkerne slagne ved Helsingborg, hvorefter Skåne, Halland og Blekinge gik tabt for dem, på Malmø og et Par andre Byer nær.

Der indløb nu også, i Begyndelsen af Året 1535, nye Opfordringer fra danske Rådsmedlemmer og fra Kristian den 3die selv til Nordmændene om at »besinde deres eget og disse Rigers Gavn« og »blive fast ved ham som deres rette Herre og ved Danmarks Riges Råd«[27], og det kunde nu synes, at den afventende Holdning, som Erkebiskop Olav havde tilrådet Året forud, ikke længere svarede til Norges Tarv. Det var nu blevet en til Vished grændsende Sandsynlighed, at Kristian den 3die vilde gå af med den endelige Sejr, og det gjaldt følgelig for Nordmændene at skynde sig med at hylde Sejrherren for at opnå de gunstigst mulige Vilkår hos ham og at frelse, hvad frelses kunde, af Norges politiske Selvstændighed ved en Underkastelse, der var såvidt betimelig, at den endnu kunde ha et Skin eller Skjær af at være frivillig.

Erkebiskop Olav synes også at ha indseet dette, idet han lod udgå Breve om en Herredag eller et Rigsmøde, der skulde træde sammen i Throndhjem i Slutningen af Mai 1535, og samtidig svarede de danske Rigsråder og Kristian den 3die på en høflig og imødekommende Måde, — imødekommende, forsåvidt han titulerede Kristian kongelig Majestæt og erkjendte ham som Danmarks lovlige Konge, medens han dog i Hensyn til Kravene på Norge henskjød sig under den forestående Herredag, — hvilket jo også formelt var aldeles i sin Orden[28].

Medlemmerne af det norske Råd søndenfjelds gik imidlertid videre på egen Hånd. Istedetfor at oppebie Rigsmødet i Throndhjem, hvortil de havde modtat Kaldelse, og som efter deres egen Begjæring var bleven udsat til Midsommer 1535, gav de allerede ved et Brev af 5te Mai Kristian den 3die bindende Tilsagn i Hensyn på hans Valg. De erklærede, at de havde »bejaet, fuldbyrdet og samtykt« Kristian at skulle bli en ret Herre og Konge over Norges Rige, dog efter Rigets »gode, gamle, lovlige Friheder, Privilegier, Recesser, Sedvaner og Herligheder«, og således at deres frie Valg og Stemme forbeholdes til Herredagen i Throndhjem ved St. Hans. Denne sidste Reservation stemmer så mådeligt med Brevets forudgående Indhold, at den bare synes at stå der som en tom, meningsløs Form. Og den blev da også fuldstændig opgit ved et senere Brev (af 13de Mai), hvorved de samme søndenfjeldske Rigsråder ligefrem erklærer, at de gir den udvalgte Konge i Danmark, Kristian, Kong Frederiks eldste Søn, sit enstemmige frie Valg til en veldig Herre og regjerende Konge over Norges Rige og tilsiger ham Troskab, alene på det Vilkår, at han holder dem og Rigets Indbyggere ved Lands Lov, Friheder og gamle Sedvaner, efter den Reces, som hans Fader gav[29].

Hoved og Fører for de søndenfjeldske Rådsmedlemmer ved disse Skridt var øjensynlig Vincents Lunge, som på denne Tid midlertidig havde fået Befalingen over Akershus Slot i sin Hånd. Og hos ham må man igjen formode, at rent personlige Motiver har været det afgjørende: hans fiendtlige Forhold til Erkebiskoppen og, kanske mere end det, hans Lyst til at gjøre sig gjeldende, gi sig Importance og få Udseende af at være den, der drev Kong Kristians Valg igjennem, ligesom han havde fået Udseende af at være den, der drev Faderens Valg igjennem. Under alle Omstændigheder var hans Politik, fra et hvilketsomhelst alment Standpunkt seet, uforstandig og uforsvarlig.

Hvis det gjaldt for de norske Rigsrådsmedlemmer at skynde sig med at hylde Sejrherren i den danske Partikamp, så gjaldt det ikke mindre at optræde såvidt muligt enig. Man havde vistnok al Grund til at tro, at Erkebiskop Olav yderst nødig gik ind på at erkjende Kristian den 3die som Norges Konge, og at han helst vilde vride sig fra det, om det på nogen Måde lod sig gjøre. Men ved den her omhandlede Tid var der, som nævnt, ingen anden Kandidat, hvem man for Alvor kunde tænke på at opstille. Det er derfor ingenlunde usandsynligt, at, såfremt de søndenfjeldske Rådsmedlemmer, istedetfor at gå sin egen Vej, havde mødt op ved den tilstevnede Herredag i Throndhjem og havde gjort sin Mening gjeldende der, vilde Erkebiskop Olav ha bøjet sig for Nødvendigheden og forenet sig med sine Kolleger om at vælge Kong Kristian, — hvorved vel hverken den norske Kirke eller den norske Stats Selvstændighed vilde være bleven frelst, men hvorved dog begges Fald kunde ha fået en mindre uhyggelig, for Nationalfølelsen mindre stødende Karaktér. Idetringeste var der en Udsigt. hertil, som ikke burde være blevet på Forhånd spildt, således som den blev det ved de søndenfjeldske Rådsmedlemmers Optræden.

Samtidig med at disse på egen Hånd valgte Kristian til Norges Konge, skrev de til Erkebiskoppen, at de ikke kunde eller vilde indfinde sig ved det tilstevnede Rigsmøde i Throndhjem, hvorimod de oversendte ham sit Valgbrev (af 13de Mai) og derhos fremsatte den Mening, at det bedste, han og de øvrige nordenfjeldske Rådsmedlemmer nu kunde gjøre, var at slutte sig til det. Herved fik de for det første udrettet, at Rigsmødet gik overstyr, og dernæst gjorde de sit til at drive Erkebiskoppen henimod den Vej, som han siden skulde slå ind på, til sin og Rigets Ulykke. Hvad der allerede i og for sig måtte være hårdt nok for ham som den norske Kirkes Formand: at gå med på et Kongevalg, om hvilket han kunde vide, at det var omtrent enstydigt med en Dødsdom over denne Kirke, det blev såmeget hårdere, når der endog ikke skulde levnes ham mindste Lejlighed til at forhandle om Vilkårene, og når hans Underkastelse under den lutherske Konge tillige fik på en udvortes iøjnefaldende Måde Karaktéren af en Ydmygelse ligeoverfor hans personlige Fiende og Modstander inden det norske Rigsråd. Det er ikke til at undres på, at de søndenfjeldske Rådsmedlemmers Adfærd gjorde ham mere vaklende end nogensinde, mere tilbøjelig end nogensinde til at temporisere og spejde efter fjerne skuffende Fremtidsudsigter, istedetfor at frelse, hvad frelses kunde, ved hurtig Beslutning. Han skadede Norges Sag ved denne sin Temporisering, men Vincents Lunge skadede den ikke mindre ved sin utidige Pågåenhed, og det er langt lettere at finde Undskyldningsgrunde for den første end for den sidste.

Endnu i nogen Tid efterat Erkebiskop Olav havde modtat det af de søndenfjeldske Rådsmedlemmer udfærdigede Valgbrev, synes han at ha fastholdt Tanken om at slutte sig til dem og underkaste sig Kristian den 3die. Han skrev til dem den 10de September 1535, at han nu var alvorlig tilsinds at samtykke for sin Del det af dem foretagne Valg, på det at ikke de to Riger, der længe havde været forbundne under én Konge, igjen skulde skilles, og han medgav endog den Mand, der skulde overbringe Brev og Budskab herom, sin Fuldmagt til at handle efter Omstændighederne på hans Vegne og sit Segl til at på de Breve, som måtte bli udfærdigede i Anledning af Kongevalget.

De søndenfjeldske Rådsmedlemmer havde imidlertid sørget for at stænge Vejen for en Overenskomst eller en Fællesoptræden fra norsk Side endnu fuldstændigere ved nye Skridt, der bandt dem ligeoverfor Kristian den 3die[30]. Og snart efter åbnede der sig for Erkebiskop Olav en Udsigt, der førte hans Tanke afgjort ind på andre Veje, — en Udsigt, som, hvor fjern den end var, måtte være fristende for en Mand, der var stedt i slig Vånde som han, — idet nemlig Pfalzgrev Fredrik trådte frem på Skuepladsen som Forfægter af Kristiern den 2dens Sag og som Kandidat til Norges Throne på hans og sine egne Vegne. Pfalzgreven var strengt-katholsk og kjendt som en dygtig Kriger. Han havde havt Lejlighed til at vise Kejser Karl den Femte og hans Broder Kong Ferdinand vigtige Tjenester, og til Løn herfor gav de to Brødre ham sin Søsterdatter, Kristiern den 2dens eldste Datter, tilegte. Til dette Egteskab, som blev aftalt i April, men først fuldbyrdet i September 1535, knyttede der sig Planer om en Indskriden i Thronstriden i Norden til Fordel for Kristiern den 2den og den katholske Kirke. Kejser Karl underrettede selv Erkebiskop Olav i et Brev af 10de April 1535 om det forestående Giftermål og opfordrede ham til at vælge Pfalzgrev Fredrik til Norges Konge. Siden skrev Pfalzgreven et Brev til ham (den 26de August), i hvilket han ikke lod det mangle på gode Løfter om, hvorlunde han vilde våge sig selv og al sin Ejendom for at befri Kristiern den 2den og tilvejebringe Enighed og Fred i alle hans Riger. Erkebiskop Olav modtog disse Breve i November Måned samme År, og det kan ikke være tvilsomt, at de har gjort Indtryk på ham og medvirket til at bestemme hans Optræden i den nærmest følgende Tid, der ved sin Voldsomhed står i en så påfaldende Modsætning til hans tidligere offentlige Færd.

Krigspartiet i Lübeck var ved denne Tid styrtet, og hele Danmark på Kjøbenhavn og Malmø nær var kommet i Kristian den 3dies Magt. Chancerne for Pfalzgrev Fredrik stillede sig følgelig alt andet end gunstig. Han var selv en landløs Fyrste, der ikke havde stort andet at sætte ind på Sagen end sit Navn og sin personlige Dygtighed, og hans Beskytter, Kejser Karl, stod, med al sin Magt, for fjernt og havde for mange andre Jern i Ilden, til at mnn kunde gjøre Regning på nogen virksom Indgriben fra hans Side. Erkebiskop Olav har ikke kunnet være blind for dette; der er også bevaret en Yttring fra ham til en af hans Fortrolige[31], hvoraf det skimter frem, at Kejser Karls store Navn og Pfalzgrev Fredriks store Løfter ikke har indgydt ham megen Tillid. Han har ikke kunnet skjule for sig, at Hjælpen udenfra var overmåde uvis, endnu mindre, at de Hjælpemidler, som han selv rådede over, var små, og at det var lidet Håb om at vinde noget ved en Rejsning af Folket til Forsvar for den katholske Kirke og Norges politiske Selvstændighed. Når han alligevel brød overtvert og prøvede en åben Kamp, må det ha været i Følelsen af, at hans Sag stod så fortvilet, at der næsten ikke var mere at tabe; han bar sig ad som den, der er i Havsnød og griber efter et Halmstrå.

Vi behøver ikke at opholde os ved Spørsmålet om, hvor stor Del han har havt i de voldsomme Optrin, der fandt Sted i Throndhjem i Juledagene 1535, da Sendebudene fra Kong Kristian den 3die, Esge Bilde, Klaus Bilde og Biskop Hans Reff, blev fængslet og Vincents Lunge dræbt[32]. Hvad der kan gjelde for vist, er, at han har git sit Samtykke til, at der blev øvet Vold, og at Ledelsen har udgået, om ikke direkte fra ham selv, så idetringeste fra hans nærmeste Rådgivere og Fortrolige (måske helst Kristoffer Throndssøn Rustung). Det har været en forud aftalt Plan, at Herremødet i Throndhjem skulde nyttes til at rejse Almuen og foreta sådanne Skridt, hvorved det kunde gjøres indlysende for Folk, at nu gjaldt det, nu fik man bruge sine Kræfter, — og som vilde binde alle dem, der tog Del deri, fast til hverandre ved fælles Ansvar og fælles Fare, og i de thrøndske Bønders Brev til Borgerskabet i Bergen af 7de Januar 1536[33] finder man udentvil de Argumenter, den Fremstilling af Forholdene, ved hvis Hjælp Lederne har sat den thrøndske Almue i Bevægelse, og hvorved de har håbet at kunne fremkalde en almindelig Folkerejsning.

Der tales i dette Brev om det ulovlige i de søndenfjeldske Rigsrådsmedlemmers Færd, idet de på egen Hånd havde valgt Hertug Kristian til Norges Konge, medens de havde vægret sig ved at komme til det almindelige Herremøde, der var berammet at skulle holdes i Throndhjem. Videre tales der om det ulovlige i, at Hertug Kristian, som ikke var rettelig valgt til Konge, alligevel gjennem sine Sendebud havde krævet Skat af Landet, hvad ikke engang en på lovlig Måde valgt Konge havde Ret til at gjøre, før han havde udstedt sin Håndfæstning og ved den stadfæstet Rigets Privilegier og Friheder. Bønderne i Thrøndelagen havde derfor, efter Samråd med Erkebiskoppen, Lagmanden og menige Throndhjems Borgerskab, ladet fængsle og straffe de Rådsmedlemmer, der havde Del i denne ulovlige Adfærd, og de beder nu Bergens Borgerskab på Kristendomens, Norges Riges og dets Indbyggeres Vegne »at hjælpe til at straffe dem, som Norges Riges Friheder, menige Almues Gavn og Bedste og Bestand så forderveligen agter at nederlægge«.

Man må vel sige, at dette Opråb (der udentvil er udgået fra Bevægelsens Ledere, skjønt det taler i Bøndernes Navn,) bærer Mærke af den Lamhed, hvorved de åndige Tilstande i Norge i denne Periode idethele er karakteriseret. Når der klages over, at Kongevalget og Skattepålægget ikke var skeet overensstemmende med de lovlige Former, så er det ganske vist fuldkommen rigtigt[34]; men man skulde ha ventet, at Opråbet ikke var bleven stående herved; disse Klager over, at den ene eller den anden Form var bleven tilsidesat, var dog øjensynlig ikke en Tale, der kunde ha Kraft til at samle et helt Folk og vække det af dets Døs. Det norske Rigsråds Valgret havde aldrig havt nogen Plads i Folkets historiske Bevidsthed og kunde aldrig få noget Værd eller nogen Interesse for den store Mængde. Hvad Skattepålægget angår, da var det naturligvis upopulært; enhver ny Skat vakte Uvilje, enten den blev krævet på den ene eller anden Måde, — overensstemmende eller ikke overensstemmende med de sedvansmæssige Former; men Misnøjet over en ny Skat kunde i og for sig, når det ikke blev knyttet sammen med en mere almengyldig Tanke eller Følelse, vel fremkalde tumultuariske Optrin i det enkelte, men ikke nogen virkelig samlet Folkerejsning. Det syntes jo dog at måtte være åbenbart, at det nu gjaldt noget mere end de i Brevet af 17de Januar 1536 omtalte »Privilegier og Friheder«. — at det gjaldt den norske Kirkes og Norges Riges Existents som selvstændig Stat. Man skulde, når hensees hertil, ha ventet, at der var bleven rettet en Appel til Nationalfølelsen; — man skulde ha ventet, at der var bleven talt til Folket om, hvorledes udenlandske Mænd havde fået Magten i Landet, hvorledes de sad inde med dets faste Slotte og førte det store Ord i Rigets Råd, — hvorledes Norge mere og mere var sunket ned til at bli et Lydland under Danmark, regjeret fra Danmark og i dansk Interesse, og hvorledes det nu var på høj Tid at rejse sig, såfremt man ikke vilde se dets gamle Hæder aldeles fordunklet og dets Selvstændighed helt tilintetgjort. Men deraf merkes ikke Spor. Og dette, at der ikke engang under Omstændigheder som disse fremkom noget, som ligner en Appel til Nationalfølelsen, må vi anse for noget karakteristisk, — ikke såmeget for den enkelte eller de enkelte Mænd, hvem man kan tillægge en ledende Rolle, som for de åndige Tilstande i Almindelighed og for det Standpunkt, hvorpå Folket idethele stod. Man har sagt, at Nordmændene på denne Tid var sunket ned fra et Folk til en Stamme[35]. Dette er for meget sagt og blir derved væsentlig usandt. At Nordmændene var sunket ned til en Stamme må jo betyde, at Nationalbevidstheden hos dem var aldeles udslukt. Det var ikke Tilfælde, og det kan ikke ha været Tilfælde. Nationalfølelsen hos et Folk plejer, når den først engang er bleven vakt og har fundet Udtryk og Støtte i en særskilt Historie, særskilte Institutioner og Traditioner, at være overmåde sejglivet og at kunne trodse det hårdeste Tryk og de værste Lemlæstelser. I dette Tilfælde er der nu ikke Tale om noget sådant; det norske Folk havde ikke lidt under noget Tryk udenfra og ikke modtat noget Ulivssår gjennem ydre Ulykker. Det havde forpuppet sig og var standset i sin Væxt ifølge langsomt virkende indre Grunde, uden dog på nogen Måde at bli destrueret eller rammet i sit Væsens egentlige Kjærne. Dets Nationalfølelse var ikke død; — havde den været det, skulde den ikke ha kunnet rejse sig påny; Nationer står ikke op fra de Døde, sålidt som Individer; — men den var dysset i en Søvn så dyb, at det lignede Døden. Unionstidens Kampe havde virket til at stimulere Nationalfølelsen hos det svenske og danske Folk; i Norge var det gået omvendt; man var her uden Kamp lidt efter lidt gledet ind i en stadig voxende Afhængighed af et andet Land, og de Følelser og Forestillinger, der knyttede sig til Stat og Fædreland, havde som Følge heraf intet fundet at fornyes ved i Samtidens Begivenheder, medens den historiske Tradition, hvori de havde sin Rod, mere og mere var blegnet, så de tilsidst ophørte at være en Faktor, som der kunde regnes med i den praktiske Politik. Havde dette ikke været Tilfælde, skulde utvilsomt Erkebiskop Olav eller hans Venner og Rådgivere ha gjort, hvad der stod i deres Magt, for at få disse Følelser til sine Forbundsfæller. Når det — i en slig Nød som den, hvori de nu var stedt, og så nær som deres kirkelige og personlige Interesser var knyttet til Hævdelsen af Norges Riges Selvstændighed, — alligevel ikke faldt dem ind at rette nogen ligefrem Appel til Nordmændenes Nationalfølelse, så viser det noksom tydeligt, at denne Nationalfølelse havde været så længe og så vel gjemt, at man havde glemt, at den var til, eller vænnet sig til at sætte den ud af Betragtning. Det kan neppe heller være tvilsomt, at en slig Appel nu ikke vilde ha nyttet til noget. Den vilde ha kommet for sent. Har et Folks historiske Vilkår medført, at dets Nationalånd gjennem lange Tider mere og mere er bleven sløvet og døvet, da må disse Vilkår først forandres, inden den atter kan vinde Liv og Styrke; den rejser sig ikke af sin Dvale på Kommando af den Enkelte, der får Brug for den.

Man ved, hvor ilde det gik med Erkebiskop Olav’s Forsøg på at ta Norges Skjæbne i sin Hånd. Det mangler vel ikke Vidnesbyrd om, at han har fundet Sympathier for sin Sag, og — hvad der er karakteristisk — disse Sympathier synes særlig at ha gjort sig gjeldende inden den norske Bybefolkning. Throndhjems Borgere nævnes, som vi har seet, i Brevet af 7de Januar 1536 som Deltagere i Beslutningen om at fængsle Kristian den 3dies Sendebud, og i et senere Brev, som Erkebiskoppen udstedte kort før han for stedse forlod Norge, kalder han dem sine Tilhængere og Venner. Den danske Befalingsmand på Akershus, Erik Gyldenstjerne, skildrer i Breve af 6te og 14de Februar 1536 Stemningen hos Borgerne i Oslo, Tunsberg og Sarpsborg, som om den var ligefrem betænkelig. Han kalder dem »evige Forrædere« og siger om dem: »De ere aldeles utro og forvende Almuen fra Eders Nåde og gjør Almuen vis den store Magt med Folk, Keiseren vil i Foråret her indskikke med Pfalzgreven. For slig og flere falske og forrædelige Indskud og Undervisning, Bønderne og Almuen af Kjøbstedsmænd have, ere de plat og aldeles oprørske, så jeg kan ingen Fasthed eller Troskab af dennem befinde«. Han ber Kongen skikke ham med det allerførste et Antal Krigsfolk til Hjælp; dersom det ikke sker, spår han, at Kongen blir skilt ved Landet; thi vil han ha det til Hørsomhed igjen, må det tvinges med Magt[36].

Men nogen virkelig Rejsning af Folket høres der dog intet om. Erkebiskop Olav’s Forsøg på at sætte sig i Besiddelse af de to faste Slotte Akershus og Bergenhus ved Overrumpling mislykkedes, og dette Uheld var tilstrækkeligt, som det synes, til aldeles at bryde Modet hos ham og hans Tilhængere. Det hele Foretagende, der var sat igang på en så opsigtsvækkende Måde, blev opgit. Erkebiskoppen frigav de i Throndhjem fængslede Rigsrådsmedlemmer og søgte ved deres Hjælp at knytte Underhandlinger med Kristian den 3die og at opnå Tilgivelse for det Forsøg, han havde gjort på at ta Norges Skjæbne i sin Hånd. Han ydmygede sig og dermed tillige det Rige, han havde at repræsentere, på det dybeste, uden at opnå noget derved.

Den Fare, som en Tidlang havde truet Kristian den 3die gjennem Pfalzgrev Fredriks Planer og Rustninger, gled i Løbet af Våren 1536 fuldstændig over. I Juli Måned samme År overgav Kjøbenhavn sig til ham, og dermed var han fuldstændig Herre over Danmark. I Norge rørte ingen sig efter de mislykkede Attentater på Akershus og Bergenhus. Kristian den 3die kunde føle sig tryg i Hensyn på dette Rige og måtte finde det unødigt at tilkjøbe sig ved nogen Art af Akkordering eller Underhandling en Krone, som han bare behøvede at strekke Hånden ud efter.

Udbyttet af alle de Skridt, Erkebiskop Olav foretog for at frelse den Kirke og Stat, hvis Repræsentant han var, blev altså bare, at begges Fald fik en såmeget uhyggeligere og for Nationalfølelsen mere ydmygende Karaktér. Hans Forsøg på at stille sig i Vejen for Kristian den 3die med Våben i Hånd afgav for Alverden et nyt Vidnesbyrd om Norges politiske og militære Vanmagt. Hans Forsøg bagefter på at opnå Forlig med sin Modstander tjente bare til at vise, at han savnede Kraft til at falde med Anstand. Men om end han og de Mænd, der tilligemed ham havde en ledende Indflydelse på den norske Politik under Grevefejden, gjorde sig skyldig i Fejl, og om det end må siges, at disse Fejl virkede til at gi Norges Nederlag en uhyggeligere Karaktér, end det vilde ha fået ved en anden, efter Omstændighederne bedre afpasset Politik, så er dette også alt, hvad der kan siges om dem. Man kan ikke tillægge dem nogen mere vidtrækkende eller for Norges Skjæbne afgjørende Betydning. Nederlaget var i sig selv uundgåeligt, og endog den bedst beregnede Politik vilde ikke ha kunnet hindre, at Norge ved Grevefejden ophørte at existere som selvstændig Stat.

Eftersom Folket hverken var vakt eller væbnet til at ta sin Skjæbne i egen Hånd, vilde den fra norsk Synspunkt klogeste Politik ha været, at man havde skyndt sig med at opnå en Overenskomst med Kristian den 3die, såsnart Lykken vendte sig til Fordel for denne i Danmark. Men, hvorledes end en sådan Overenskomst havde kommet til at lyde, vilde den aldrig ha kunnet forebygge den katholske Kirkes Fald i Norge. Få Dage efterat Kjøbenhavn havde kapituleret, lod Kristian den 3die de danske Biskopper fængsle og ophævede aldeles den verdslige Bispemagt. Det er utænkeligt, at han, når han først var kommet i tryg Besiddelse af Magten, skulde ha vist mere Skånsel ligeoverfor de norske Biskopper, hvilket Forhold så end disse havde indtat ligeoverfor ham i den forudgående Tid, eller at han — den ivrige Lutheraner — skulde ha villet finde sig i, at den katholske Kirke blev stående i det ene af hans Riger, efterat han havde knust den i det andet, større og mægtigere. Men med den katholske Biskopsverdigheds Fald var, som før fremhævet, også det norske Rigsråds Fald givet. Ved det her omhandlede Tidspunkt, da Kredsen af de gamle Storætter var helt opløst og bare Småadel stod igjen, lod et norsk Rigsråd med nogenledes tilstrækkelig Anseelse sig neppe tænke uden det biskoppelige Element. Det politiske Program, som Vincents Lunge synes at ha stillet sig, og som han vel også havde for Øje, da han i Sommeren 1536 arbejdede for Kristian den 3dies Valg til norsk Konge, var derfor ligeså upraktisk som Erkebiskop Olav’s Program og dertil uden dettes indre logiske Sammenhæng. Norges Selvstændighed og formelle Jevnbyrdighed med Danmark måtte, forsåvidt som den var knyttet til Rigsrådsinstitutionen, stå og falde med den katholske Kirke.

Den eneste varige Fordel, som kunde ha været opnået ved en betimelig Underkastelse under Kristian den 3die, og tillige den for Norge heldigst mulige Udgang af Krisen vilde ha været, at Kristian måske derved vilde være bleven ført ind på den Vej, at hævde Norge som sit Arverige og at stille det forsåvidt statsretlig udenfor det danske Rigsråds Kompetence. Norge vilde også i dette Tilfælde være blevet et Lydland, land, forsåvidt som det nemlig ikke vilde ha været repræsenteret ved nogen selvstændig Institution ligeoverfor Danmark; men dets Underordning under Danmark vilde ha fået en mindre iøjnefaldende, for Nationalfølelsen mindre sårende Karaktér, og det vilde også havt andre, reelle Fordele af en sådan Ordning; det vilde være bleven bedre administreret ved at stå umiddelbart under Kongedømet uden nogen Mellemkomst fra det danske Rigsråds Side.

Man skulde tro, at det måtte ha ligget overmåde nær for Kristian den 3die at slå ind på denne Vej. Hans Far, Fredrik den 1ste, havde allerede som Hertug i Slesvig og Holstein gjort Påstand på Arveret til Norge og fastholdt den også efterat være blevet Konge. Kristian havde selv været sendt til Norge for at bli hyldet som Arving til den norske Krone. Dengang lykkedes det ikke; men nu syntes Øjeblikket kommet til at gjennemføre en Tingenes Orden, der både havde Hjemmel i Norges Lov og i den norske Folkemening og tillige stemte på det bedste overens med Kongedømets egne Interesser. Om at vedligeholde det norske Rigsråd kunde der ikke længer være Tale, såsnart Norge havde underkastet sig Kristian den 3die, og at udvide det danske Rigsråds Regjeringsmyndighed til også at gjelde dette Rige, var et Offer fra Kristians Side, som han ikke syntes at ha nogensomhelst Opfordring til at bringe. Han var ikke Adelskonge, som Faderen havde været; han skyldte ikke det danske Rigsråd og den danske Adel nogen Tak eller Forpligtelse; han havde vundet Danmarks Krone tiltrods for dem; han stod, efter Kjøbenhavns Kapitulation, som Herren, hvem det tilkom at foreskrive Vilkårene, medens det danske Rigsråds Situation var en sådan, at det måtte anse det for en Nåde, at det fik beholde sin gamle Stilling nogenledes ubeskåret, endsige at det skulde kunne kræve nogen Magtudvidelse eller hindre ham i at gjennemføre for Norges Vedkommende den kongelige Arveret, hvorpå han tidligere havde gjort Påstand, og som øjensynlig kunde afgi et så værdifuldt Støttepunkt for ham og hans Æt.

Når han alligevel ikke slog ind på denne Vej, der syntes at være lagt ham så nær, må Forklaringen søges i den Modstand, som var rejst mod hans Valg i Norge, særskilt af Erkebiskop Olav. Ved den Tid, da den danske Rigsdag samledes i Kjøbenhavn, i Oktober 1536, var Norge endnu ikke helt kommet i hans Magt. Erkebiskop Olav havde søgt at opnå Forlig med ham; men derpå vilde han ikke indlade sig; han havde besluttet at handle med den katholske Kirke i Norge som med den i Danmark. Og han må ha forestillet sig, at det for den norske Kirkes Vedkommende endnu vilde komme til at koste ham en alvorlig Kamp, inden han fik den i sin Magt. Dertil har han troet at behøve Støtte af det danske Rigsråd, og af denne Grund har han afstået fra Tanken om at hævde Norge som sit Arverige og indgået på at love Rigsrådet og den danske Adel fuld Lod og Del i det Bytte, som vilde tilfalde ham ved Norges Betvingelse[37].

Havde han været sin Stilling voxen, vilde han ikke ha indgået herpå. Han vilde ha skjønnet af hvad der var passeret i Norge i den nærmest forudgående Tid, at Modstandskraften dér var brudt. Han vilde ha forstået at vurdere den Nytte, han kunde ha af at hævde for sit Kongedøme en af det danske Rigsråd uafhængig Stilling i Norge, så at alene de mest tvingende Omstændigheder skulde ha kunnet bevæge ham til at afstå derfra. Oldenborgerætten svigtede atter ved denne Lejlighed sin naturlige Opgave ligeoverfor Norge, og, så uretfærdigt det var, når norske Patrioter engang plejede at tillægge Kristian den 3die Hovedskylden for den Dom, som blev fældet over Norge på den kjøbenhavnske Rigsdag i 1536, og i den Anledning talte om hans »samvittighedsløse« Politik eller kaldte ham en »Skurk«, så vel beføjet er det, når man deri, at han tillod en sådan Dom, ser et Vidnesbyrd om hans Uduelighed og intellektuelle Inkompetents. Han viste måske derved endnu tydeligere end ved Måden, hvorpå han nyttede sin Sejr i Danmark, at han i Sandhed var en meget »from og sagtmodig« Herre.

I den anden Artikel af den på den kjøbenhavnske Rigsdag vedtagne Håndfæstning af 30te Oktober 1536 forpligter Kristian den 3die sig til at «formere og forhøje« Danmarks Rige af sin yderste Magt og Formue, »og, om Gud almægtigste det så haver forseet, at vi ydermere Land herefter med Danmarks Riges Indbyggeres Hjælp og Trøst vinde kunde med Rettergang, bekræfte med Sværd eller anderledes bekomme, da skal det høre til Danmarks Rige og blive under Danmarks Krone«. — »Og efterdi«, heder det så dernæst i den tredie Artikel, »at Norges Rige nu så forringet er både af Magt og Formue, og Norges Riges Indbyggere ikke alene formå at underholde dennem en Herre og Konning, og samme Rige er dog forbundet at blive hos Danmarks Krone til evig Tid, og Flesteparten af Norges Riges Råd, besynderlig Erkebiskop Oluf, som nu er det største Hoved der udi Riget, nu udi en kort Tid er tvende Gange ..... falden fra Danmarks Rige mod deres egen Forpligtelse: da have vi derfor lovet og tilsagt Danmarks Riges Råd og Adel, at dersom Gud almægtigste det så forseet haver, at vi samme Norges Rige eller nogen dets Ledemod, Slotte, Lande eller Sysler, som dertil hører, kunde bekræftige eller bekomme under vort Hørsomme, da skal det herefter være og blive under Danmarks Krone, ligesom et af de andre Lande, Jutland, Fyen, Sjælland eller Skåne er, og herefter ikke være eller hede et Konningerige for sig, men et Ledemod af Danmarks Rige og under Danmarks Krone til evig Tid. Dog, hvis Fejde deraf kan komme, skal Danmarks Riges Råd og Indbyggere være pligtige med os troligen at hjælpe (til at) uddrage« (d. e. føre til Ende)[38].

Her træder Grundtanken i det dansk-tydske Program for Unionen mellem de skandinaviske Riger klart frem, afklædt alle Omsvøb og Talemåder. Rigerne skulde klinkes sammen til en Helstat, i hvilken det tydsk-danske Element skulde være det dominerende. Forudsætningen for dette Program var Svaghed og Savn af en vågen Nationalfølelse hos de Folk, der skulde indordnes under det fremmede Principat. Derfor gik også Programmet fuldstændig istykker ligeoverfor Sverige, hvor en fremadskridende Udvikling bragte nye Kræfter frem og virkede til at stimulere Folkets Selvbevidsthed. I Norge derimod syntes Chancerne for dets Gjennemførelse nu at stille sig så gunstig, som vel mulig. Her havde gjennem lange Tider en stadig Nedgang fundet Sted, og under Grevefejden udviste Folket næsten Dødens Ufølsomhed ligeoverfor Fornærmelser, som blev tilføjet det udenfra.

Det kunde virkelig synes, som om det var kommet derhen, at Norge nu var så »forringet af Magt og Formue«, at det ikke længere kunde bestå som et Rige eller som en særskilt national Individualitet for sig, — at altså den kjøbenhavnske Rigsdags Dom tillige var Historiens. Vi skal nu dernæst se, i hvilken Grad dette viste sig at være faktisk Tilfælde, — eller med andre Ord: i hvilken Grad den kjøbenhavnske Rigsdags Dom viste sig at være exigibel.

Fodnoder

1

Dipl. Norv. V. No. 1056. Jvfr. A. Bang, Den norske Kirkets Hist. efter Reformationen, S. 6—8.

2

Aschehoug, Statsforf. i Norge og Danmark, S. 305.

3

I et Skattemandtal over Throndhjems By fra omkring 1520 (Meddelelser fra det norske Rigsarkiv, I. S. 250—56) opføres 181 Personer. Da herunder sees at være medtat også Fattige, som intet har kunnet yde i Skat, tør man anta, at dette Tal omtrent svarer til Tallet på Husholdninger, og efter den sedvanlige Regning: 5 Personer på hver Husholdning, blir Throndhjems Folkemængde (Geistligheden fraregnet) 900—1000. — Alligevel indtar Throndhjem i den nærmestfølgende Tids Skattetaxationer i Regelen Plads som No. 3 af Norges Byer, næst efter Bergen og Oslo. Således blev i 1546 Bergen taxeret for 1500 Daler, Oslo 1200, Throndhjem 600, Marstrand 500, Tunsberg 400, Sarpsborg 300, Oddevald 400, Konghelle 300, Skien 250, Stavanger 250, — tils. 5,700 Daler (N. Rigsregistr. I. S. 86). En Taxation af 1578 (ibid. 11. 284): Bergen 1000 Dlr., Throndhjem 500, Oslo 500, Marstrand 1000, Tunsberg 300, Fredriksstad 200, Skien 100, Oddevald 150, Konghelle 100, Stavanger 150, tils. 4000 Dlr. En Taxation af 1588 (ib. 111. S. 22—23): Konghelle 100 Dlr., Marstrand 400, Oddevald 50, Fredriksstad 150, Tunsberg 100, Oslo 500, Skien 50, Stavanger 100, Bergen 1000, Throndhjem 400, tils. 2,850 Dlr. En Taxation af 1611 (ibid. IV. S. 430—31): Marstrand 500 Dlr., Oddevald 50, Konghelle 100, Fredriksstad 200, Tunsberg 150, Oslo 600, Skien 200, Stavanger 200, Bergen 1500, Throndhjem 600, tils. 4,050 Dlr. — I Året 1518 udskrev Kristiern II Mandskab fra Norge til Krigen mod Sverige, deribl. fra Bergens By 60 Mand, fra Throndhjems By 30 Mand (Behrmann, Christian den 2dens Hist. II. S. 121—22). — I følge Absalon Pederssøns Kapitelsbog (Norske Magasin, I. S. 228—229) » holdt Erik Rozenkrantz i 1563 en Rysting med alle Borgerne i Bergen, — Garperne (d. v. s. de Tydske på Bryggen) var ikke deriblandt, — og da de ginge ud af Slottet med deres adskillige Rysting, funnes de være, unge og gamle, uden de, som vare dragne af By, 320«. I 1565 holdt den samme Erik Rosenkrantz atter »Rysting med Bergens Borgere og de Tydske på Bryggen«, og Tallet på de førstnævnte var da 372 (N. Magas. I, S. 250). Derefter kan Bergens Borgervæbning ved denne Tid ikke anslåes til mere end højst 400 (jvfr. N. Rigsregistr. I. S. 500 og 502, Kongebreve af 3 og 4 Mai 1566, hvorefter Bergens Borgere blir forskånet med at udskrive »hver fjerde Mand, der værgagtig er«, af Byen, istedetfor 200 Mand, hvorved Byen vilde »komme til at Stå på det meste øde«) — Når Sigvart Grubbes Dagbog over Kristian den 4des norske Rejse i 1599 (Danske Magaz. 4. Række, 11. S. 403) opgir Tallet på de bergenske Borgere, der mønstrede for Kongen til 3000, da er dette naturligvis en Fejlskrift, — vistnok et Nul formeget. — For de danske Byers Vedkommende synes Tallet på Borgervæbningen at ha været lige med Tallet på de skatydende Borgere og Forholdet mellem disse Tal og den samlede Folkemængde at ha været omtrent som 1 til 10 (O. Nielsen, Kjøbenhavn i Middelalderen, S. 277 — 79; Ny Kirkehist. Samlinger, II. S. 130). Antages det samme Forhold at ha fundet Sted for Bergens Vedkommende, udkommer som Bergens Folkemængde ved År 1560 ca. 4000. Men da var allerede Hansekontorets Overmagt fuldstændig knækket; Byens Borgerskab må ha gået betydelig frem siden Reformationen, og når det ikke i 1560 talte mere end 4000 Individer, kan det i Tiden nærmest forud for Reformationen ganske vist ikke ha talt synderlig over 3000, hvilket jo også stemmer så nogenlunde med det i Skatte-Taxationerne opstillede Forhold mellem Bergen og Throndhjem. I Tiden omkring Enevoldsmagtens Indførelse synes Bergens Folkemængde at ha været opimod 9—l0000, Throndhjems ca. 3000, Stavangers ca. 2000, Oslo’s 35,00—4000, Tunsbergs 7—800, Skiens ca. 2000, Fredriksstads 1000—1500. (Se min Afhandl. Norge under Foreningen med Danmark, Nord. Univ. Tidsskr. III (1863), S. 93—101; det her opstillede Tal for Bergens Vedkommende tror jeg bør forhøjes noget). Sammenstiller man nu disse forskjellige Tal og erindrer derved, at Throndhjems Velmagt relativt til de andre norske Byer må ha været større forud for Reformationen, på Grund af de mange og store kirkelige Stiftelser, end den blev bagefter, — videre, at de påfaldende høje Tal, hvormed Marstrand figurerer i de ovenfor anførte Skattetaxationer (særskilt den for 1578), hænger sammen med denne Bys kortvarige Blomstringsperiode i det 16de Århundrede som Følge af Sildefiskeriet, medens den udentvil på Reformationens Tid endnu var, hvad den siden atter blev, en af Norges mindre Kjøbstæder, — endelig, at de søndenfjeldske Byer, særskilt Oslo. Skien, Fredriksstad, efter al Sandsynlighed har voxet hurtigere i det 16de og 17de Århundrede, på Grund af Trælasthandelens raske Opkomst, end de nordenfjeldske, — må man komme til det Resultat, at, når Throndhjem i Årene nærmest forud for Reformationen ikke havde mere end 1000 Indbyggere og Bergen ikke mere end 3000 (Kontoret fraregnet), så kan Oslo til samme Tid neppe ha havt over 1500 og de øvrige norske Byer — Stavanger, Skien, Tunsberg, Sarpsborg, Marstrand, Oddevald og Konghelle — neppe mere end gjennemsnitlig 500 hver, — hvorved der for alle Norges Kjøbstæder udkommer et Tal af 9000. — Det er ovenfor nævnt, at Bergens Borgervæbning ved Midten af det 16de Århundrede var henved 400 Mand. Samtidig var Borgervæbningen i Malmø ca. 700, i Ribe ca. 600; ved År 1510 opgives Kjøbenhavns Borgervæbning til 811 Mand; i 1588 var den steget til 1614 og i 1627 til 2,722 Mand (O. Nielsen, Kjøbenh. i Middelald. S. 277). Ifølge Lister (i Geheimearkivet i Kjøbenhavn, Danske Samlinger. 2. Bind) fra Årene 1556 og 1558 — de fleste er fra det førstnævnte År, nogle enkelte fra det sidstnævnte, — udgjorde Borgervæbningen i 33 danske Byer (nemlig: Malmø, Skanør, Falsterbo, Trelborg, Ystad, Sømmershavn, Os, Kalundborg, Slagelse, Nykjøbing, Nysted, Ringkjøbing, Viborg, Nykjøbing på Mors, Ribe, Varde, Thisted, Ålborg, Skabo, Sæby, Hjørring, Kolding, Vejle Svenborg, Nyborg, Kjerteminde, Fåborg, Rudkjøbing, Assens, Halmstad, Holbek Lund, Middelfart) tilsammen 5,200 Mand. Hertil kan for Kjøbenhavn lægges mindst 1200, — tils. 6,400. Ved at multiplicere med 10, får man for disse 34 Byer altså et Indbyggertal af 64,000. Da Tallet på de danske Byer ved denne Tid var 80—90, så er det meget over Halvparten, som ikke er taget med her. deriblandt adskillige af de mere anselige, såsom: Landskrone, Helsingborg, Helsingør, Roskilde, Kjøge, Nakskov Odense, Århus, Randers Nestved, Skjelskør o s v. Man får heraf det Indtryk, at Danmarks samlede Kjøbstadsbefolkning på denne Tid snarere har været over end under 100,000, og da Tiden fra 1520 til 1560 ikke var for de danske Kjøbstæder (på Kjøbenhavn nær) en sådan Fremgangens Tid, som den var for de norske Kjøbstæder, kan deres Indbyggertal i Årene nærmest forud for Reformationen ikke ha været såmeget lavere.

4

Jvfr. min Afhandl. i Nordisk Univ.- Tidsskr. III. (1863), S. 30—36.

5

Keyser, Kirkehist. II, S. 690.

6

Paludan-Müller, Grevens Fejde, I. S. 100—102.

7

Se Heise, Herredagen 1533, i Dansk hist. Tidsskr. 4. Række, III. S. 433.

8

G. Waitz, Lübeck unter Jürgen Wullenwever, I. S. 203.

9

Heise, Herredagen i Kjøbenhavn 1533, Dansk hist. Tidsskr. 4. Række, III. S. 239—40. Samme om Wulfgang von Utenhof, D. hist. T. 4. R., VI. S. 185 ff.

10

Waitz, Jürgen Wullenwever, II.S. 115. — Heise, Dansk hist. Tidsskr. 4. Række, VI. S. 219. — Dåe, Norsk hist. Tidsskrift, III. S. 475—77. — Paludan-Müller, De første Konger af den Oldenb. Slægt, S. 620 ff.

11

Heise, Dansk hist. Tidsskr. 4. R., VI S. 238—41.

12

Dansk hist. Tidsskr. 4. R. VI. S. 252—55.

13

Danm. R. Hist. III. S. 17.

14

Waitz, Jürgen Wullenwever, I. S. 204—5, 375—78.

15

Rørdam, Monumenta hist. Dan. I, S. 136—37. — Dåe, Bidrag til Danm. Hist. u. Grevef., Norsk hist. Tidsskr. III S. 476.

16

Dansk hist. Tidsskr. 4. R. VI. S. 286.

17

L. c. S. 293—94.

18

H. Rørdam, Kjøbenhavns Universitets Historie, I. S. 229, 284—87.

19

A. Heise, Dansk hist. Tidsskr. 4. R. III. S. 313, 330—32.

20

Dipl. Norv. VIII. No. 711. X. No. 645.

21

Dipl. Norv., X. No. 672, 673, 674. — Optegnelserne er skrevet dels af Erkebiskop Olav, selv dels af andre, — efter hvad Diplomatariets Udgivere formoder, Biskopperne Høskuld af Stavanger og Olav af Bergen, — udentvil dog efter Erkebiskoppens Opfordring og Anvisning.

22

Nemlig Esge Bilde på Bergenhus, Klaus Bilde på Båhus og Erik Gyldenstjerne på Akershus.

23

Dipl. Norv. VIII. No. 718.

24

Dipl. Norv. VIII. No. 114. — Dette Spørsmål havde været fore på den danske Herredag i Kjøbenhavn kort forud. Blandt Rigens Ærinde og Artikler, som bleve forhandlede og besluttede på Rigens Vegne udi den første almindelige Herredag efter Kong Fredrik den 1stes Død 1533«, nævnes: »Item, hvorledes Danmarks Råd tykkes at være at skal herefter holdes med de Slot i Norge, besynderlig Bahus, Aggershus og Kongens Gård i Bergen; thi at somme af de gode Mænd ville gjerne være af med samme Slot, og haver Eske Bille derom forskrevet og forskikket hans Fuldmægtige til K. Maj. og Danmarks Råd«. — Ny Danske Magaz. II. S. 201. — Jvfr. A. Heise, Om Herredagen i Kjøbenhavn, Dansk hist. Tidsskr. 4. Række, III. S. 323, 330—32.

25

Paludan-Müller, Grevens Fejde, II. S. 56.

26

II. S. 747—48.

27

Paludan-Müller, Aktstykker til Grevefejdens Hist. II. S. 58—60. — Jvfr. Keysers Kirkehist. II. S. 753.

28

Keyser, Kirkehist. II. S. 753—54.

29

Aktstykker til Grevef. Hist. II S. 77—79, 84—86. — Jvfr. Keyser, Kirkehist. II. S. 755—57.

30

Keyser, Kirkehist. II. S. 765—66.

31

Keyser, Kirkehist. II. S. 772.

32

Keyser, Kirkehist. II. S. 785 — 93.

33

Dipl Norv. VI. No. 726.

34

Keyser, Kirkehist. II. S. 786.

35

Aschehoug, Statsforf. i Norge og Danmark, S. 346.

36

Aktstykker til Grevefejdens Hist. II. S. 307, 250—53.

37

Keyser, Kirkehist. II. S. 826—27.

38

Årsberetn. fra Geh.-Arch. II. S. 82 ff.

VII.

Reformationens og Grevefejdens umiddelbare Følger for Norge i politisk og national Henseende. — Indførelse af dansk Sprog, dansk Lovgivning, danske Retsvedtægter. — Grændserne, ved hvilke denne Denationaliseringsproces blev stående.

IHENHOLD til hvad der var aftalt på den kjøbenhavnske Rigsdag i Oktober 1536 lodKong Kristian foreta Udrustninger til et Krigstog mod Norge for at fuldende Landets Betvingelse. Den følgende Vår var man færdig hermed, og den 9de April 1537 afsejlede fra Kjøbenhavn en Flåde på 14 Krigsskibe med 1500 Knegte ombord, som kom til Bergen i Slutningen af samme Måned og derfra drog videre til Throndhjem. Dette Apparat viste sig nu at være helt overflødigt, — hvad man burde ha kunnet forudse. Erkebiskop Olav havde allerede den 1ste April samme År forladt Norge for bestandig, efterat det var blevet ham klart, at han ingen Hjælp kunde vente fra Kejser Karl eller Pfalzgreven. Hans faste Slot Stenviksholm, hvor han havde efterladt nogle få Krigsfolk, blev belejret af en af den danske Høvedsmand på Bergenhus opsendt Styrke og kapitulerede allerede den 18de Maj. Dermed var enhver Modstand forbi, så den fra Danmark opsendte Flåde og Hær, der kom til Throndhjem efter Stenviksholms Kapitulation, ikke fik nogetsomhelst at bestille.

Den Forudsætning, som må antages at ha ligget bagved Kong Kristians Løfte om, at Norge skulde lægges ind under Danmarks Krone som et af de andre Lande: Jylland, Fyn, Sjælland og Skåne, og ikke være eller hede et Kongerige for sig, nemlig at han, for at bringe Norge til Lydighed, vilde få at bestå en Kamp, som Danmarks Adel og Rigsråd skulde hjælpe ham til at »uddrage«, slog altså ikke ind. Dette har da udentvil igjen virket til, at Kongens Løfter heller ikke blev opfyldt efter Bogstaven.

Hvad der var bleven vedtaget på den kjøbenhavnske Rigsdag i 1536 i Hensyn på Norge, offentliggjordes ikke og kom først længe bagefter til almen Kundskab. Den tredie Artikel i Kristian den 3dies Håndfæstning udelodes af de senere Håndfæstninger, og i intet statsretligt Aktstykke fra den følgende Tid er den nævnt eller findes der engang nogen Hentydning til den. Norge vedblev at føre Navn af et eget Rige Side om Side med Danmark; det beholdt sin egen Kantsler, og dets indre Styrelse vedblev for en god Del at føres på den tilvante Måde og at være, som tidligere, adskilt fra Danmarks[1].

Alligevel må det siges, at den på den kjøbenhavnske Rigsdag afsagte Dom blev i statsretlig Henseende gjennemført langt udover hvad man skulde ha ventet, når man ser hen til, hvor overordentlig Kongedømets Magtstilling var bleven styrket ved Grevefejden, og hvor afgjort det måtte ligge i Kongedømets Interesse at holde Norge og Danmark ud fra hinanden som to selvstændige Riger. Ikke blot faldt det norske Rigsråd helt og for altid bort, — om at rekonstruere det kunde der vel, som før nævnt, neppe heller være Tale efter det katholske Biskopsdømes Fald; — men der åbnedes for det danske Rigsråd en regelmæssig og statsretlig anerkjendt Adgang til at blande sig ind i de norske Regjeringsanliggender på samme Måde og med samme Ret som i de danske. Faktisk blev det jo vistnok så, at det danske Rigsråd ikke på langt nær greb så hyppigt eller så afgjørende ind i den norske Styrelse som i den danske; men Grunden hertil synes væsentlig at ha været den, at de danske Rigsrådsmedlemmer kjendte lidet til Norge og brød sig lidet om norske Forhold. Nogen bestemt Grændse for deres Kompetence blev derimod ikke optrukket[2]. Kristian den 3die forsøgte ikke at gjøre gjeldende, at Norges Styrelse tilkom ham med en anden og større Ret end Danmarks. Han tillod vel sine Brødre at titulere sig Arvinger til Norge, men for sit eget Vedkommende lod han Oldenborgerættens gamle Påstand om Arveret til Norges Krone falde, og det var først i det følgende Århundrede, at denne Påstand blev gjenoptaget på en nogenledes alvorlig og virkningsfuld Måde. Eftersom altså det statsretlige Forhold blev, at Norge skulde modta sine Konger ved et Valg, der udelukkende tilkom Danmarks Rigsråd og Stænder, og hvori det selv ingen forfatningsmæssig Del havde, eftersom videre Norge kom til at savne endog Skyggen af en selvstændig politisk Centralinstitution (Kantslerembedet havde ingen politisk Betydning) og stilledes ligefrem og uden Forbehold under det danske Rigsråds Myndighed, kan det ikke være formeget sagt, at det blev udslettet helt af de selvstændige Staters Tal; det blev, om ikke en Provins, så ialfald et Lydland under Danmark[3], og det ikke blot (som allerede forud) i faktisk Henseende, men formelt, ifølge den lovlig erkjendte retslige Orden.

Endda var dette det mindre; med Tabet af den politiske Selvstændighed fulgte andre Tab, som var værre eller vanskeligere at oprette. Den danske Nationalitet syntes at trænge ustandseligt og på alle Områder frem ligeoverfor den norske og at vinde mere og mere Plads på dennes Bekostning. Det så en Tidlang ud, som om Norge, ikke blot i statsretlig, men også i almindelig-national Forstand skulde bli et blot og bart Appendix til Danmark. Det så ud, som om ikke blot Norge skulde ophøre at være et Rige, men som om endog Nordmændene skulde ophøre at være et Folk.

Den Adgang, som det danske Rigsråd siden 1537 havde til at blande sig regelmæssig ind i de norske Regjeringssager, nyttede det efter Sedvane først og fremst i sin egen og sine nærmeste Venners og Frænders økonomiske Interesse. I Overensstemmelse hermed blev i den følgende Tid de norske Len fordetmeste bortgit til danske Adelsmænd. Forsåvidt norske eller i Norge bosatte Adelsmænd kom i Betragtning ved Bortgivelsen af de større eller mere indbringende Len, var det ialfald Medlemmer af de til Norge i Reformationstiden indflyttede danske Ætter, der vedblev at stå i den nærmeste Forbindelse med sine Standsfæller i Danmark, som fordetmeste søgte sine Giftermål blandt dem og gjennem lange Tider vel med større Ret kunde regnes til den danske end til den norske Adel. Derimod blev de oprindelig norske Adelsætter stillet rent i Skyggen. I Årene 1545—1552 var Kristoffer Galle Befalingsmand i Throndhjem. Dette er det eneste Exempel på, at noget af Hovedlenene i Norge (ɔ: Båhus, Akershus, Bergenhus og Throndhjem) siden 1536 har været betroet til et Medlem af den gamle norske Adel. Endda kan det ikke være tvilsomt, at Kristoffer Galle skyldte sin Forfremmelse dertil, at han var gift med en Datter af Klaus Bilde og altså stod i Svogerskabsforhold til en af Danmarks allerypperste og mest formående Storætter[4]. En og anden Gang kunde det hænde, at et af de små Len blev givet til en Adelsmand af norsk Æt; således havde Thrond Benkestok i 1547 Søndmøre i Forlening, Jon Theiste i 1549—55 Andenes, Kristoffer Mogenssøn Hardingmand 1552—60 Lister, Tønne Galle 1560 Frøland, Thord Benkestok 1579 Salten o. s. v. Men også dette var en sjelden Undtagelse.

Norges Administration kom således gjennem lange Tider til at ligge sågodtsom helt og holdent i danske Mænds Hænder. Det samme blev for en Del også Tilfælde med Jurisdiktionen, såvidt denne øvedes af kongevalgte Domere. Lagmandsposterne vedblev nu vistnok fordetmeste at være beklædt af indfødte Nordmænd, navnlig i de første Tider efter 1537. Inden denne Klasse af offentlige Funktionærer finder man den norske Adel temmelig hyppig repræsenteret, og Lagmandsstolen har vel fremstillet sig som det højeste Mål, hvortil et Medlem af de få, lidet betydende og lidet formuende Ætter, der nu stod igjen som de sidste synlige Rester af det gamle norske Aristokrati, regelmæssig kunde aspirere. Indfødte Nordmænd havde på dette Område et Fortrin fremfor Danske, som ikke aldeles kunde sættes ud af Betragtning, idet de måtte ha såmeget lettere for at skaffe sig den til en forsvarlig Røgtelse af Domerkaldet nødvendige juridiske Kundskab, især såvidt og sålænge som man var henvist til at studere den norske Lov i Originalsproget. Landsloven blev imidlertid snart — og allerede før Reformationen — oversat på Dansk, og de danske Oversættelser forfleredes snart i mange Afskrifter og kom i almindelig Brug ved Siden af eller endog fremfor Håndskrifterne i Originalsproget[5]. Det blev forsåvidt intet til Hinder for, at også danske Mænd kunde komme i Betragtning ved Besættelsen af norske Lagstole, hvilket da heller ikke så sjelden skete[6]. Det var desuden en allerede længe før denne Tid i en temmelig vid Udstrækning hævdet Regel, at Lagmandsdome blev indanket for Kongen personlig, på hvis Vegne Medlemmer af hans Råd eller andre af ham særskilt bemyndigede Mænd kom til at fungere som et Slags øverste Domstol. Heraf udviklede sig en Institution — de såkaldte norske Herredage[7], — som vi allerede møder Spor af i Unionstiden og endnu tidligere, men som navnlig efter Reformationen fik stor Betydning, og hvorigjennem danske Mænd kom til at spille en meget fremtrædende Rolle i den norske Retspleje. Det blev efterhånden en fast Skik, at Kongen med visse Års Mellemrum sendte en eller flere danske Rigsrådsmedlemmer tilligemed andre »gode Mænd«, d. v. s. Medlemmer af den danske Adel, op til Norge, hvor de, efter Omstændighederne på det ene eller andet Sted, — i Oslo, Bergen, Throndhjem eller andre Steder, — skulde »sidde Retterthing« sammen med de nærmest boende kgl. Lensherrer og Lagmænd, — afsige Dom i Sager, der blev indstevnet for dem, »annamme og forhøre«, hvad Klagemål og Besværing nogen kunde ha at føre over de kgl. Lensherrer eller deres Fogder eller andre, forhjælpe enhver til sin Ret, efter Norges Lov, og gjøre i Kongens Navn og på hans videre Behag en »god Skik og Ordning« overalt, hvor det kunde behøves, og hvor der fandtes nogen Brøst eller Mangel[8].

Ved de for Medlemmerne af de norske Herredage udstedte Instruxer eller Fuldmagtsbreve blev der altså tildelt dem ikke blot dømende, men også i visse Måder lovgivende Myndighed, og denne sidste fik endog i det her omhandlede Tidsrum adskilligt at sige, idet flere nye Recesser og Forordninger blev vedtagne og udgivne eller idetringeste forberedte på Herredagene[9].

Medens den norske Lovgivning i Slutningen af det 13de og Begyndelsen af det 14de Århundrede stod højt, sammenlignet med Nabolandenes, indtrådte senere, og navnlig i det 16de Århundrede, et omvendt Forhold. Det gik her som på andre Områder: den tidlige Modenhed blev betalt med en langvarig Standsning eller et ligefremt Forfald. Håkon den Femte udfoldede endnu, som vi har seet, en temmelig omfattende Virksomhed som Lovgiver. Men dermed afbrydes også omtrent al Retsudvikling i Norge for lange Tider. Unionsperiodens halvandethundrede År (1388—1536) er i Hensyn på den norske Lovgivnings som i Hensyn på Landets Historie i Almindelighed et næsten aldeles tomt Rum. Regjeringens Lovgiver-Virksomhed reducerede sig i denne Periode væsentlig til at udstede Privilegier for Hanseaterne[10]. Heller ikke ad sedvansmæssig eller rent praktisk Vej fandt nogen Retsudvikling Sted. Kongedømets Fjernhed, Rigsrådets Svaghed og den deraf følgende Mangel på Kontrol og Initiativ ovenfra måtte medføre og medførte, at Retsplejen forfaldt eller blev stående ved en vanemæssig søvnig Rutine. Lovkundskab blev stadig sjeldnere blandt Folket, og Domstolene blev mere og mere uskikket til at løse sin Opgave på nogen fuldt tilfredsstillende Måde[11].

Først efter 1536 kan en ny Udvikling siges at være begyndt. Men denne har en overvejende unational Karaktér. Hvad der tilførtes den norske Lovgivning i Tidsrummet efter 1536, er fordetmeste enten ligefremme Lån fra Danmark, eller det er Tillempninger af danske Love, — Retsregler, som har et dansk Præg og er bygget på et dansk Grundlag[12].

Unionsperioden var næsten ligeså fattig for den danske Lovgivnings Vedkommende som for den norskes. De Love, der fremkom i Danmark i dette Tidsrum, er både få og af liden Betydning. Alligevel blev dog ikke Retsudviklingen helt afbrudt her, som den blev i Norge. Organerne for det offentlige Liv vedblev at fungere og at være knyttet sammen ved en nogenledes virksom Centralstyrelse. Tidligere og i videre Omfang end i Norge udviklede sig her af den Kongedømet tillagte dømende Myndighed et Slags øverste Domstol for det hele Land i de kgl. Retterthing eller Herredage, der afsa Dome eller gav Responsa i omstridte juridiske Spørsmål[13]. Herved fremkom allerede i Unionsperioden en Samling af Vedtægter og Retsregler, der ansåes som gjeldende for det hele Rige, og som derfor kaldtes Rigens Ret i Modsætning til Provinciallovene, hvilke den tjente til at supplere. Denne sedvansmæssige Udvikling af Danmarks Retsvæsen fortsattes også i det følgende Tidsrum; men ved Siden heraf begyndte nu — tildels allerede før Reformationen, men især efter 1536 — en omfattende Lovgiver-Virksomhed fra Regjeringens Side. De sociale og økonomiske Forhold hos det danske Folk havde forandret sig meget sterkt siden Provinciallovgivningens Tid, hvoraf fulgte, at der var opstået store Lakuner i den gjeldende Retsforfatning, som de ad sedvansmæssig Vej indførte Regler ikke havde magtet at udfylde; hertil kom nu den ved Reformationen og Grevefejden gjennemførte Omvæltning i Hensyn på de kirkelige og politiske Forhold, der ligeledes stillede sterke Krav på Tillæg til eller Omdannelser af den gjeldende Retsforfatning. For at imødekomme disse Krav blev der af Kristian den 3die og hans nærmeste Efterfølgere udfærdiget en Række tildels meget omfattende Lovarbejder, hvoraf de vigtigste er Kirkeordinantsen af 2den September 1537, Tillægget til denne, de såkaldte Riber-Artikler af 4de Mai 1542, Recesserne af 1537, 1539, 1540, 1547, 1551, den store koldingske Reces af 1558, Kristian den 4des lille Reces af 1615 og hans store Reces af 1643[14].

På denne Måde nåede den danske Retsforfatning efterhånden et afgjort Forsprang fremfor den norske i Hensyn på Fuldstændighed og tidsmæssig Karaktér, og det var derfor ganske naturligt, at den i en meget vid Udstrækning blev nyttet til at udfylde Manglerne ved denne sidste, efterat den danske Regjering ved Begivenhederne i 1536—37 havde fået friere Hånd i Norge og havde begyndt at ta sig også af dette Riges indre Anliggender.

Også i Norge var efterhånden indtrådt Forhold, der krævede nye Lovregler, og, da Retsudviklingen her i Århundreder havde været omtrent helt afbrudt og de gamle Love i stadig voxende Grad blev utilgjængelige og uforståelige, eftersom man fjernede sig fra deres Tilblivelsestid, kunde det ikke være anderledes, end at der måtte være opstået følelige Huller i den gjeldende Lovgivning. Disse Huller blev for en Del udfyldt ved de på de norske Herredage efter 1536 udferdigede Recesser, blandt hvilke især kan merkes Truid Ulfstands og Klaus Bildes Reces af 1539, de på Herredagene i Oslo 1548 og Bergen 1557 givne Artikler, Recesserne af 1565, 1568 og 1578. Dette var nu vistnok norsk Lovgivning, forsåvidt den særskilt gjaldt Norge, og forsåvidt man ved den særskilt havde havt norske Forhold for Øje; men danske Mænd havde en væsentlig Del i dens Tilblivelse, og deraf bærer den også Præg, idet de ved den indførte nye Forskrifter hyppig er lånt fra dansk Ret eller har havt sit Forbillede i denne (således t. Ex. Forskrifterne om Bygsel på Livstid)[15]. Desuden, det var kun for en mindre Del, at Hullerne i den norske Lovgivning blev udfyldt ved sådanne for Norge særskilt givne Love; hyppigere hjalp man sig på den Måde, at danske Love blev udstrakt til at gjelde også i Norge, eller at der blev givet nye Love og Forordninger under ét for begge Riger, medens man selvfølgelig ved disses Udarbejdelse først og fremst havde Danmark for Øje. Og hertil kom da endelig danske Loves Indtrængen gjennem Brug og Sedvane, — en naturlig Følge af, at Retspleje og Administration i en så væsentlig Grad blev lagt i danske Mænds Hænder. De fra Danmark opsendte Lensherrer, Fogder og Sorenskrivere havde som oftest lidet eller intet Kjendskab til Norges gamle nationale Lovgivning, medens de i Regelen var mere fortrolige med den nyere danske, og medens det i mange Tilfælde også af andre Grunde faldt dem belejligst at holde sig til denne, såvidt det lod sig gjøre. De kunde, som Norges Statholder Axel Gyldenstjerne udtrykte sig i et Brev til de danske Regjeringsråder af 1590, »ikke vel lære og forstå dette norske, besynderlig hvad dennem er imod«[16]. Man blev så vant til at se danske Love anvendt i den norske Retspraxis, endog uden Autorisation fra Regjeringens Side, at de på Herredagen i Bergen i 1631 tilstedeværende norske Lagmænd fremsatte det Spørsmål, om de ikke måtte ha Tilladelse til at rette sig efter dansk Lov og danske Recesser i alle de Tilfælde, der ikke udtrykkelig var forklaret i den norske Lov, — på hvilket Spørsmål en i denne Anledning nedsat kongelig Kommission afgav et bejaende Svar[17].

I videst Udstrækning fandt nu denne Overførelse af dansk Lovgivning Sted på det kirkelige Område. Ved Reformationen blev naturligvis den eldre katholske Kirkeret med en Gang sat helt ud af Kraft. For Danmarks Vedkommende sørgedes der snart for at få det herved opståede Hul i Retsforfatningen udfyldt. Derimod blev der i lange Tider intet særskilt gjort for Norge. Man indskrænkede sig til at fastsætte, at den danske Kirkeordinants af 2den September 1537, ligesom de senere til samme føjede Tillæg, også skulde gjelde her. Kong Kristian den 3die gav vistnok et Løfte om, at denne så lidet fyldestgjørende Ordning snart skulde bli afløst af en bedre, nemlig såsnart han selv kom op til Norge, da han vilde »efter Superintendenternes Råd udi hver Sted beskikke og stadfæste, hvad efter denne Ordinants (d. e. den danske) dér ikke holdes kan; thi der vil udi mange Stykker holdes en anden Ordinants«. Men dette Løfte blev ikke opfyldt; Kristian den 3die regjerede i over tyve År efter Grevefejden, uden at forstyrres af enten indre eller ydre Ufred, men fandt alligevel aldrig Lejlighed til at gjeste Norge, hvor der måtte være såmeget at gjøre for en virksom og dygtig Konge, og man måtte her lige til 1607 la sig nøje med den danske Kirkeordinants, der passede så ilde til Forholdene, at adskillige af dens Bestemmelser var helt ud umulig at gjennemføre[18].

Det er overhodet vel kjendt, hvor vanskjøttet det norske Kirke- og Skolevœsen blev under denne Konge, og hvilke uhyggelige åndige Tilstande det affødte, at man ved den såkaldte Kirkeforbedring bare tænkte på at rive ned uden at bygge noget op istedet. Fyrsternes økonomiske Interesser havde allevegne en meget væsentlig Andel i deres reformatoriske Iver. Men ved det norske Reformationsværk, således som det blev drevet fra Styrelsens Side, synes man udelukkende at ha havt disse økonomiske Interesser for Øje. Man afsatte de katholske Biskopper og inddrog det til Biskopsstolene og Klostrene henlagte Jordegods under Kronen. Derved gjorde man en meget god Forretning; men, ikke fornøjet med de på denne Måde erhvervede Rigdome, påla Kristian den 3die sine Befalingsmænd i Norge at bortta og sende ned til ham fra Kirkerne og Klostrene alt, hvad der havde noget Værd, — Kalker, Monstrantser, Klenodier, forgyldte Tavler, Lysestager o. s. v.[19] Denne Ordre blev så godt efterkommet, at der senere hyppigt klagedes over, at de til Sakramenterne nødvendige Kar manglede, og at Kirkerne forfaldt og blev ubrugelige, så at Almuen mangesteds ikke hele Året rundt hørte nogen Gudstjeneste eller engang kunde få sine Børn døbte. Den negative Side af Reformationsværket: Udplyndringen af den gamle Kirke, blev altså besørget med den størst mulige Grundighed. Den positive derimod: Arbejdet for Oplysningens Fremme og en ny og bedre Kirkeordning, lod man ligge; derved var ingen Penge at tjene. Skjønt Kristian den 3die vistnok var en oprigtig Lutheraner og neppe nærede nogen Tvil om, at et Menneskes åndige Velfærd helt og holdent beroede på, at han bekjendte sig til den »rette« eller »rene« Lære, synes han ikke at ha havt nogen Tanke tilovers for at få denne samme rene Lære udbredt blandt sine norske Undersåtter. Idetringeste er der ikke Spor af, at han har lagt noget Arbejde ind på denne Sag, eller at det har faldt ham ind at offre noget på den af de Rigdome, som han var kommet i Besiddelse af ved Udplyndringen af Norges gamle Kirke.

I den katholske Tid havde der til hver af Landets Biskopsresidentser eller Domkirker været knyttet en lærd Skole, i hvilken de vordende Prester fik sin Uddannelse, eller hvorfra de blev sendt til et fremmed Universitet. En af disse Skoler, nemlig den i Hamar, blev nogen Tid efter Reformationen helt nedlagt; de øvrige kom i den allerusleste Forfatning og så sig for en stor Del berøvet sine Indtægter uden at få noget Vederlag derfor. I den katholske Tid havde der påhvilet hvert af de 5 Domkapitler en Forpligtelse til at underholde et vist Antal Studenter ved fremmede Universiteter. Ved Reformationen blev en stor Del af de Præbender, som havde været henlagt under disse Domkapitler, og hvoraf de havde havt sin Indtægt, tat fra dem for at bruges til Aflønning af Kongens Hofbetjente eller til Understøttelse for danske Geistlige og Studerende. Følgen heraf var, at Kapitlerne unddrog sig sin Forpligtelse til at holde Studenter ved fremmede Universiteter, hvilken de slet ikke eller ikke uden Vanskelighed kunde opfylde. I et Brev af 1558[20] omtaler Kongen, at han er «kommet udi Forfaring, at de norske Kapitler ingen Studenter holder hos noget Universitet, som det sig vel burde«, hvorfor det pålægges dem, at de «strax tiltænker at forskikke til Universitetet i Kjøbenhavn og underholde sammesteds et vist Antal af sådanne Personer, som der er Håb om kunne tjene Religionen enten ved at være Læsemestere eller i anden Måde«, — hvilket herefter skulde være fast Regel; men, da Kongen ikke vilde la Kapitlerne få tilbage de Præbender, som han havde tat fra dem til eget Brug, måtte Tallet på de Studenter, som de tilpligtedes at underholde, sættes lavere, end det havde været i den katholske Tid, og efter de Klager, der samtidig føres over Kapitlernes ringe Formue, skulde man tro, at de neppe nok har magtet at opfylde den således indskrænkede Forpligtelse[21].

Denne Tilbagegang i Hensyn på Skolevæsenet og Studierne ved fremmede Universiteter medførte igjen, at det blev vanskeligt at få Lærerembederne i den norske lutherske Kirke nogenledes ordentlig besatte. I Begyndelsen hjalp man sig ved at la de katholske Sogneprester beholde sine Embeder; men eftersom disse døde bort, opstod der rundt om i Landet en formelig Dyrtid på Prester, som vedvarede endnu langt ud i det følgende Århundrede. Det blev nødvendigt at søge Undsætning i Danmark. Her fandtes et mange Gange så stort Antal lærde Skoler som i Norge, — alene i Sjælland 18 og i Jylland 24, — deriblandt adskillige meget rige, som t. Ex. Roeskildes med »næsten biskoppelige Indtægter«, og et stort Discipeltal, og skjønt der klages over, at også det danske Skolevæsen delvist blev sat tilbage ved Reformationen[22], kom det dog på ingen Måde i sligt Forfald som det norske. Universitetet i Kjøbenhavn, som i længere Tid efter sin Oprettelse havde ført en hensygnende Tilværelse, tog sig atter op, så der ikke længe efter Reformationen blev indskrevet 1—200 indfødte Studenter hvert År, medens samtidig et mangedobbelt så stort Antal Danske som Nordmænd studerede ved Tydsklands protestantiske Universiteter[23]. I Danmark blev således den nye Kirke snart forsørget med det nødvendige Antal Lærere, og man fik endog et Overskud af Presteemner, hvoraf det prestetrængende Norge kunde bli forsynet. Hermed gik det imidlertid ikke så glat, især ikke i Begyndelsen. Bergens første lutherske Biskop eller Superintendent, Gjeble Pederssøn, skrev til sin Ven Superintendenten i Sjælland, Petrus Palladius, og bad ham skaffe sig nogle til Skole- og Kirkeembeder bekvemme Subjekter, da der var den største Mangel på sådanne i hans eget Stift; men han kunde, heder det, ingen få, eftersom Nordmændene i Danmark havde det Rygte, at de var hårde Folk, der sloge sine Prester ihjel[24]. Dette Rygte var, som vi ved, på ingen Måde ugrundet. Den norske Almues Sæder var endnu på denne Tid alt andet end milde, og Forandringen af de gamle Kirkeskikke vakte hos den en almindelig og sterk Uvilje, der vendte sig mod de lutherske Prester, som mangesteds blev jaget bort og ilde medhandlet eller ligefrem ihjelslaget. De fleste af Prestegjeldene i Norge var desuden overmåde vidtstrakte og besværlige, medens Indtægterne var små, sammenlignet med de fedé og magelige Kald i Danmark, så det er ikke til at undres på, at det var vanskeligt at få danske Presteemner til at dra hidop, til et Land, der gjaldt halvvejs for en Udørk, blandt et Folk, der gjaldt for at være halvvejs vildt, og hos hvem man risikerede Liv og Lemmer ved at optræde som Evangeliets Forkynder. Efterhånden indtrådte nu et bedre Forhold i så Henseende; Prestehadet hos de norske Bønder antog mildere Former, om det end ikke blev aldeles nedlagt, så det blev en Undtagelse, hvad der i de første Tider efter Reformationen hørte til Dagens Orden, at Menighederne øvede ligefrem Vold mod sine lutherske Prester. Det kunde da også hyppigere ske, at danske Mænd fandtes villig til at modta Kaldelse til gejstlige Embeder i Norge, endog til de ringere ude på Landsbygden. Hvad de højeste og bedst aflagte Poster i den norske Kirkes og Skoles Tjeneste angår: — Biskops-, Lektor- og Rektorembederne og Presteembederne i de større Byer, — da tilbød disse, skjønt Norge gjaldt som et Slags Forvisningssted, dog altid så store Fordele, at de kunde bli attrået endog af mere fremragende danske Kandidater, og disse Poster blev derfor hyppig, tildels i aldeles overvejende Grad, besat med danske Mænd ligefra Reformationen og lang Tid fremover[25]. Man havde i Danmark ikke blot ulige lettere Adgang til at opnå de for sådanne Embeder nødvendige Kvalifikationer end i Norge, men man havde også ulige lettere Adgang til at gjøre sine Kvalifikationer gjeldende og opnå de Styrendes Gunst og Protektion.

Vi har i det foregående omtalt de Forhold, hvoraf det må forklares. at Reformationen vandt såmeget tidligere og på en så helt anden Måde Indgang i Danmark end i Norge. Det kan ikke siges, at den i Danmark var direkte forberedt, således som i Tydskland, gjennem en forudgående åndig Vækkelse, der førte i Retning af et Brud med den gamle Kirkeordning. Men det kan siges, at den var indirekte forberedt, — gjennem Statslivet og den politiske og sociale Udvikling. Ved denne Udvikling var der skabt Tilknytningspunkter for den reformatoriske Åndsbevægelse. Sæden kom og måtte komme udenfra; men Jordbunden var præpareret til at modta den; Danmark var rustet til at følge med og lå som et Fartøj med Sejlene oppe, så det kunde skyde Fart, såsnart det begyndte at blæse op.

Med Norge forholdt det sig helt anderledes. Her fandtes hverken Universitet eller Bogtrykkerier; Statslivet var forlængst gået rent i Stå, Adelen havde næsten ophørt at existere, en Borgerklasse var neppe endnu bleven til. Om Reformationen alligevel vilde ha kunnet vinde Indgang i Norge også uden ydre Begivenheders Mellemkomst, og om den vilde ha kunnet sejre ved sin egen Magt, — ved de samme rent åndige Midler, hvorved den i det væsentlige sejrede i Danmark, — derom lar sig naturligvis intet bestemt sige. Sent og småt vilde det i ethvert Fald ha gået, og den reformatoriske Bevægelse vilde i ethvert Fald ikke ha kunnet få den Styrke eller den vidtgribende Virkning, som den fik i Danmark. Således som det faktisk gik, blev den nu brudt helt at, før den endnu rigtig var begyndt. Reformationen kom, ifølge den Måde, hvorpå den blev indført i Norge efter Kristian den 3dies endelige Sejr i 1537, ikke som et Diskussionsemne, hvorved der rettes en Appel til den Enkeltes Tænkning og Samvittighed, men som en blot og bar kgl. Forordning, hvorved der ikke blev Spørsmål om nogen personlig Tilegnelse, men alene om en rent ydre Observants eller vanemæssig Tilslutning. Det bedste ved hele den såkaldte Kirkeforbedring — selve Brydningen mellem det gamle og det nye — fik således Norge ingen Del i. Man gled her lidt efter lidt, umerkeligt, ved Vanens Magt over fra det gamle i det nye. Og i denne slendriansmæssige Overgang lå intet vækkende for Folkets Livsånder. Reformationen fremkaldte følgelig ikke her, som i Danmark, nogen literær Produktivitet.

Hvad der er tilblevet af Literatur i Norge i Reformationsperioden (1520—1550), reducerer sig til nogle få Oversættelser eller Udtog af Landsloven og Kongesagaerne. Af noget selvstændigt Forfatterskab er der ikke Spor. Bogtrykkerier fik Norge først langt ude i det følgende Århundrede. Man vedblev at afskrive Lovbogen til praktisk Brug, som om Bogtrykkerkunsten ikke var til. Hvad der spores af virksom literær Interesse, er helt og holdent knyttet til det 13de og 14de Århundredes norrøne Literaturverker[26]. Af de mægtige Åndsstrømninger i Samtiden er derimod ikke det mindste Bølgeslag at fornemme, så det ser ud, som om en Tryllesøvns Forbandelse havde været lagt over Folket og Landet. Først ud i den næste Generation efter den egentlige Reformations-Tidsalder møder vi Tegn til, at et nyt Liv begynder under Indflydelse af de samme Impulser, ifølge hvilke en dansk og en svensk Nationalliteratur var bleven grundlagt og ifølge hvilke dansk og svensk Skriftsprog havde fået sin faste Form allerede i den forudgående Menneskealder. Først nu fremkommer også i Norge Literaturverker, som har en nogenledes selvstændig Karaktér. Men disse Verker er, såvidt de ikke er affattet på Latin, affattet i det danske Sprog. Det store Skifte i Hensyn på de sproglige Forhold i Norge var ved denne Tid allerede fuldendt, og det norske Folks fremadskridende Åndsliv var for lange Tider bleven knyttet til den danske Sprogform.

Efter den Måde, hvorpå Reformationen blev gjennemført i Norge, kunde den ligesålidt rette en Appel til Nationalfølelsen som til den Enkeltes Selvprøvelse eller Samvittighed. Det ene hang sammen med det andet. Reformatorerne i Danmark fulgte, som nævnt, også deri sine tydske Læremesteres Exempel, at de lovpriste Modersmålet og optog det til literært og kirkeligt Brug. Dette var jo også en af de allervæsentligste Sider ved den nye Kirkeskik; der lå heri et Våben, som Reformationen ikke kunde undvære, hvor den skulde arbejde sig frem ved sin egen Magt. I Norge derimod, hvor den blev indført par ordre de roi og som en rent udvortes Foranstaltning, kunde det ansees som ufornødent. Hvad man her havde for Øje ved den kirkelige Reform, var at få Tag i Kirkens Rigdome, ikke i Folks Overbevisning, og fra dette Synspunkt blev det en temmelig ligegyldig Sag, om den nye Lære forkyndtes i en sådan Form, at Folk skjønte noget af den eller ikke. Det danske Sprog havde desuden allerede før Reformationen fået almindelig Indgang indén de højere, ledende Samfundskredse i Norge; ikke blot de fra Rigsrådet udgåede officielle Skrivelser, men også Biskoppernes og andre højtstående Nordmænds private Breve fra Tiden nærmest forud for Reformationen er fordetmeste affattet på Dansk, så at bare en enkelt Glose eller en enkelt Form minder om Brevskriverens norske Nationalitet; selve de thrøndske Bønders Brev af 7de Januar 1536 — Manifestet, hvorved Folket skulde rejses til Kamp for sin Selvstændighed, — er helt igjennem skrevet i dansk Sprogform; ligesom ved denne Tid allerede danske Oversættelser af Lovbogen var kommet i Brug ved Siden af de norske Håndskrifter[27] — til Vidnesbyrd om at Dansken havde fået Borgerret i Landet og gjaldt som et Slags officielt Sprog ved Siden af eller fremfor det Sprog, hvori de gamle Love og Sagaerne var affattet, og som svarede nærmest til Talesproget hos den allerstørste Del af Nationen. Der blev af disse Grunde ikke Tale eller Tanke om at oversætte på Norsk enten Bibelen eller noget af de andre Skrifter, som man fra reformatorisk Synspunkt måtte ønske at få udbredt og læst i så vide Kredse som muligt. Man kunde forestille sig, at hvad der var gjort for Danmark i så Henseende, med det samme var gjort for Norge. Af den ved Kristian den 3dies Foranstaltning udarbejdede danske Bibeloversættelse, der udkom i 1551, blev et Exemplar tilstillet hver Kirke, der havde ydet 2 Rigsdaler i »Bibelpenge«; dette gjaldt også Norge, hvorhen i 1556 et Antal af 96 Exemplarer var bleven sendt til Uddeling blandt Kirkerne. De i Danmark udkomne og på Dansk affattede Opbyggelsesskrifter og Folkebøger fandt ligeledes efterhånden Udbredelse i Norge, idet omrejsende danske »Bogførere« kom hidop med sine Varer, — hvorved det da kunde hænde, at man modtog som noget nyt de danske Krøniker om Karl den Store eller Didrik af Bern eller Flores og Blanzeflor, der på anden Hånd stammede fra norrøne Literaturverker, som nu i deres eget Hjemland forlængst var gjemt og glemt.

Disse literære Forhold — i Forbindelse med den Omstændighed, at danske Mænd i en så vid Udstrækning blev stillet i Spidsen for Administration og Retspleje og Kirke og Skole i Norge, — medførte nu, at Dansken blev enerådende og helt fastslået som det officielle Sprog — Rets- og Kirkesproget — i Norge og efterhånden endog fortrængte det norske Mål som Talesprog i Byerne og inden Samfundets højere toneangivende Kredse. Allerede i Dedikationen af den ved 1550 og 51 af Laurents Hanssøn forfattede Oversættelse af Snorres Kongesagaer[28] tales der, som om det var en Sjeldenhed inden disse Kredse, at nogen skjønnede Gammelnorsk, hvilket synes at forudsætte, at der må være foregået en gjennemgribende Forandring i Hensyn på deres daglige Omgangssprog. »Ere nu all få Bøger i Norige«, heder det, »siden Adelen minkede her, anten af Kongebøger eller andre norske Bøger; få ere oeh the, som dem læse kunne, end ferre ere de, som forstå dem«. I en fra Året 1567 stammende Afskrift af den eldste danske Oversættelse af Magnus Lagabøters Landslov heder det: »Her ændes nu ... Nories Lagboch, som er omwendt aff den gamble Norsche ... och på rett Dansche eller Siøømåle norsch der hvor man kand forstå« (dette sidste vil vel sige: det Talesprog, der var brugeligt i Byerne og de Kysten nærmest liggende Strøg i det sydøstlige Norge, hvor Afskriveren hørte hjemme, og som altså, ifølge hans Påstand var så ligt det danske, at man der uden Vanskelighed kunde forstå Bøger affattet på Dansk[29]). Mag. Hans Gås, Superintendent over Throndhjems Stift 1549—1578, dansk af Fødsel, siger i Fortalen til den af ham i Forening med Lektor Anders på Throndenes udførte Oversættelse af Erkebiskop Jons Kristenret, at han påtog sig dette Arbejde, ettersom ingen af de lærde Mænd indfødte i Norges Rige «vilde udsætte samme Christen Ret på Danske eller på det Mål, som nu forstandeligt er og her i Riget meenlig bruges«[30]. I Fortalen til Kristian den 4des norske Lovbog af 1604 (der, som man véd, i Hovedsagen bare er en mådelig dansk Oversættelse af Magnus Lagabøters Landslov) heder det, at hver Lagmand har »udsat den Lovbog, som hos hans Laugstol fandtes, på norske Sprog, som det nu brugelig er, enhver som hannem tyktes rettest være og som han bedst kunde«, og at »det gamle norske Sprog, som for nogle hundrede År haver været brugeligt, det er nu ganske få Folk udi Norge (Laugmændene undtagen) bevidst«. En Række Lovcitater i Dome fra den sidste Del af det 16de Århundrede tyder også på, at ved denne Tid ikke blot danske, men også norskfødte Lagmænd eller andre Funktionærer plejede at foretrække de danske Oversættelser af Lovbogen fremfor Originalen til praktisk Brug eller ved sit juridiske Studium[31].

Af disse Vidnesbyrd må man ha Ret til at slutte, at Skiftet i de sproglige Forhold nu i det væsentlige var gjennemført. Vi møder vel også i Slutningen af det 16de og Begyndelsen af det 17de Århundrede Exempler på, at Mænd tilhørende det højere Soeietet i Norge, og det ikke blot Lagmænd, var så verseret i det gamle norske Sprog, at de ikke blot kunde læse, men endog skrive det[32], og det tør vel hænde, at denne Kundskab endnu da ikke var så sjelden, som man skulde formode ifølge enkelte af de ovenfor citerede Udsagn. Men Regel kan den ikke ha været. Når den fremhæves som en synderlig Ting, et særskilt Fortrin ved en Mand, så viser allerede dette, at Gammelnorsk har været opfattet halvvejs som noget fremmed, — noget med Latin og andre døde Sprog sideordnet[33]. Med andre Ord: i Slutningen af det 16de Århundrede var ikke blot Dansk enerådende som Skriftsprog, Kirke- og Retssprog i Norge, men også Talesproget inden de over Almuen stående Samfundskredse — Adel, Embedsmandsog Borgerklasse — var på denne Tid dansk, om end med norsk Udtale og udentvil også i Regelen sterkt isprængt med norske Ord eller Former.

Således sank Norge ned til at bli et Lydland af Danmark i en langt videre Forstand end den blot statsretlige eller politiske. Man kunde sige, at, om Norge ikke blev erobret ved danske Våben, så blev det til Gjengjeld erobret af dansk Kultur. Det har også været sagt, og der har været lagt Vægt derpå; det har været fremhævet som et Vidnesbyrd om Danmarks åndige Overlegenhed på denne Tid, at dets Sprog udbreder sig til Nabolandet og blir herskende dér. Men denne Danmarks nationale Sejr var dog næsten ligeså let vundet som den tilsvarende politiske, og man må vel vogte sig for at dra nogen vidtgående Slutning deraf i Hensyn på den danske Kulturs Højde og især i Hensyn på dens Danskhed. Vi har før fremhævet, at den i Reformationstiden tilblevne danske Literatur, så stor en Betydning den end har havt i relativ Forstand, d. v. s. i Forhold til Samtiden, har lidet eller intet absolut Værd og fordetmeste må siges at være en »Abklatsch« efter den samtidige tydske Literatur. Noget lignende gjelder nu også om den i det 15de og 16de Århundrede tilblevne danske Lovgivning, der tjente til at udfylde Hullerne i Norges Retsvæsen. Den er for en meget væsentlig Del istandbragt ved Lån fra tydsk og romersk Ret. Norge lånte fra Danmark, hvad Danmark forud havde lånt fra Tydskland. Man må derhos ved Betragtninger over Danskens Indtrængen i Norge ikke glemme, at i denne Tidsalder, da Literatur og Læsning endnu havde så lidet at sige og Nationalfølelsen endnu fordetmeste var så uklar og ubefæstet, kunde et i Nutidens Opfatning underordnet og uvæsentligt Forhold bli bestemmende i Hensyn på de sproglige Forhold og gi det ene Sprog eller den ene Sprogform Overvægten over den anden. I det 13de og 14de Århundrede var det ikke islandske Særegenheder i Hensyn på Målføre og Retskrivning, der vandt Indgang i Norge, men omvendt[34], til Trods for at Island var den nationale Åndskulturs Hovedland og havde i literær Henseende en så ubetinget Overvegt over Moderlandet. I Unionsperioden øvede dansk Sprogform en meget sterk Indflydelse på den svenske, ikke omvendt[35], skjønt Sverige havde et afgjort Forspring i Hensyn på national Literatur, og skjønt Sverige ikke modtog literære Impulser fra Danmark, men tvertom Danmark fra Sverige. Forklaringen må i begge Tilfælde søges i de politiske Forhold. Danmark var Unionens Principalstat; her var Sædet for det fælles Kongedøme, det fælles Hof; Danmarks Adel stod over den svenske i Magt og Rigdom; den danske Mundart kom af disse Grunde til at gjelde som finere og fornemmere end den svenske, uagtet dens Mangel på literær Kultur. De samme Grunde måtte få den samme Virkning også ligeoverfor Norge. Indflydelsen af dansk Sprog ytrer sig langtfra så sterkt her som i Sverige i den første Del af Unionsperioden: Afstanden var større, og der fandt i dette Tidsafsnit ikke så nært Samkvem Sted mellem Danmark og Norge som mellem Danmark og Sverige; men efter Midten af det 15de Århundrede vendes Forholdet om; Sverige emanciperer sig nu mere og mere politisk, medens Norge mere og mere glider ind under Danmarks Overhøjhed, og dermed følger også et Omsving i Hensyn på de sproglige Forhold. Henimod Slutningen af det 15de Århundrede — altså på en Tid, da det danske Sprog endnu ikke havde nogen nævneværdig Literatur at opvise, — er dets Indflydelse i Norge allerede meget sterk og iøjnefaldende; vi møder allerede ved denne Tid hyppig Brevskaber, udstedte af norske Rigsrådsmedlemmer eller andre Nordmænd tilhørende det højere Societet, som er affattet på Dansk, med enkelte norske Ord og Former isprængt, eller i en Sprogform, som vel på en Måde er norsk, men så aldeles forhutlet og forvansket ved Optagelse af danske Ord og Former eller ved Påvirkning af danske Lydforhold, at den næsten ikke er til at kjende igjen[36]. Og, jo længere frem i Tiden, des værre blir det[37]. Det er ikke til at ta Fejl af, hvor det bærer hen, — nemlig derhen, at Norsk rent vil forsvinde som Skriftsprog og gi Plads for Dansk. Reformationen virkede forsåvidt alene til at fremskynde en længe forud begyndt Proces. Det danske Sprog blev nu, hvad det ikke før havde været, Organ for et sterkt bevæget fremadskridende Åndsliv. Det fik nu, hvad det ikke før havde havt, en Literatur, som, om den end havde liden Originalitet, til Gjengjeld var overmåde aktuel og tidsmæssig, — fyldt af de Tanker, der afgav det sterkeste Ferment i den samtidige europæiske Åndsudvikling. Det måtte herved opnå en aldeles uimodståelig Overmagt ligeoverfor det norske Skriftsprog, hvis Literatur tilhørte en længst forsvunden Tidsalder, og som i Århundreder ikke havde været brugt til andet end Skjøder og Landsvistbreve. Det gjaldt nu fuldkommen, hvad Munch har sagt, at det danske Sprog stod overfor det norske som en Yngling overfor en affældig Olding eller en frisk og frodig Vegetation overfor en henvisnet[38]. Hvorledes den leverede Form end er beskaffen, så er den i ethvert Fald uendelig sterkere end den døde eller døende.

--------------

Det er altså rigtigt nok, når man tillægger Reformationen en væsentlig Betydning i Hensyn på de sproglige Forhold i Norge. Men det er urigtigt, når man opfatter den som Udgangspunktet for den Bevægelse, hvorved norsk Skriftsprog blev ombyttet med dansk. Denne Bevægelse var begyndt længe forud og havde sin Grund i flere forskjelligartede, indre og ydre Forhold.

Det gjelder noget lignende her, som i Hensyn på Forandringen af Norges politiske eller statsretlige Stilling. Man har fulgt den sedvanlige Tilbøjelighed til at sætte skarpe Skiller der, hvor der i Virkeligheden er jevne Overgange, og

til at la en rent ydre Begivenhed, hvori en langsomt omdannende, vidtforgrenet indre Proces har fundet et samlet iøjnefaldende Udtryk, eller hvorved den er bleven fremskyndet, gjelde som Ophav og Årsag til det hele.

Begivenhederne i 1536 og 1537, — den kjøbenhavnske Rigsdags Disposition over Norge som over herreløst Gods, Ophævelsen af det norske Rigsråd og det katholske Episkopat og den dermed i Sammenhæng stående voldsomme Gjennemførelse af Reformationen ved Udplyndring af Kirker og Klostre og Indsættelse af danske Adelsmænd i alle Len og Befalinger, — dette var Kjendsgjerninger, som, når de først blev fremdragne, måtte indprente sig hurtigt og dybt i Hukommelsen. Hvad der gik forud derimod og hvad der kom bagefter: — Forberedelsen til den i 1536 og 1537 indtrufne Katastrofe, — Arbejdet i den følgende Tid for at realisere det ved denne Katastrofe opstillede Program, Modstanden, som blev stillet derimod, og Grændserne, som dette Arbejde blev stående ved, — var ikke så let at få Tag i og kunde først lidt efter lidt komme til Klarhed, ved en nærmere indgående Granskning.

Heraf fulgte, at 1536 og 1537 kom til at stå i de flestes Opfatning som Merkeår i en anden og videre Forstand end den, hvori de virkelig var det. Man forestillede sig, — og forestiller sig vel tildels endnu, — at der i disse eller de nærmest følgende År — altså i ethvert Fald i Løbet af en ganske kort Tid — foregik en total og på det dybeste indgribende Omvæltning i alle bestående Forhold hertillands. Man forestillede sig Norge indtil 1536 som et fuldkommen selvstændigt, med Danmark sideordnet Rige, og derefter med ét Slag nedsat til at være en dansk Provins; — indtil 1536 indfødte Stormænd i Spidsen for Landets Styrelse; derefter et formeligt Fremmedherredøme, idet alle Len og Befalinger, alle høje Poster i Statens eller Kirkens Tjeneste udelukkende overdroges til Danske; — indtil 1536 den norsk-katholske Kirke stående urørt i hele sin Vælde og Velmagt, og derefter med ét Slag lagt i Grus, og Landet i Løbet af få År helt protestantisk, eftersom den nye Kirkeskik ingensteds stødte på nogen iøjnefaldende Modstand; — indtil 1536 det nationale Sprog hævdet i sin gamle Rang og Værdighed, og derefter Dansken indtrængt i dets Sted i Løbet af de samme få År, i hvilke den nye Kirkeskik blev indført, og i Sammenhæng med denne og med de fra Danmark opsendte danske Bibler og Opbyggelsesskrifter o. s. v.

Man synes endog at ha ment, at Omslaget var så brat, så indgribende og omfattende og så helt igjennem hidført ved rent ydre Omstændigheder, at der neppe nok skulde kunne være Tale om en Sammenhæng mellem hvad der går forud og hvad der følger efter i vor Historie. Man har fremhævet, at, medens der er Nationer, som altid har været såvidt Herre over sin Skjæbne, at der råder en ubrudt Kontinuitet i deres Historie, er der andre, med hvem dette ikke har været Tilfælde; — til denne sidste Klasse skulde nu det norske Folk høre, og særskilt har man herved henvist til hvad der skete i Norge i Reformationstiden, da en for Land og Folk betydningsfuld Udvikling blev indledet på en helt ny Grundvold, fra helt nye Udgangspunkter, og uden Spor af nogen aktiv Deltagelse fra Folkets egen Side

Men sålænge et Folk vedblir at existere som sådant, eller med andre Ord: sålænge det vedblir at ha en Historie, må der være en indre Sammenhæng i denne. Det er sandt nok, at små Nationer i Regelen ikke kan ha det Herredøme over sin Skjæbne, den Evne til Egenbevægelse, som de store, medens de i såmeget højere Grad er udsat for at rives med af fremmed Påvirkning eller af Begivenheder, der har sit Ophav hos andre Folk og forsåvidt må kaldes tilfældige. Men hvor overvældende sterke de udenfra kommende Impulser er, må de altid på en eller anden Måde bli tilegnet af Folket, inden de kan få nogen Betydning for det. Ethvert Folks Historie er til enhver Tid Resultatet af en Samvirken mellem ydre og indre Faktorer. Forholdet mellem disse kan være et forskjelligt hos de forskjellige Folk og til de forskjellige Tider. Stundom træder de udenfra kommende Påvirkninger sterkest frem; til andre Tider er det de fra Folket selv udgåede Kræfter, der spiller den mest iøjnefaldende Rolle; hos ét Folk er den indre Kontinuitet klarere og bedre gjennemført end hos et andet. Men dette er bare en Gradforskjel, og, hvad enten Tråden, der forbinder Begivenhederne i et Folks Historie til et organisk, fra først til sidst sammenhængende Hele, ligger mere frem i Dagen eller længere tilbage, hvad enten den er tyndere eller tykkere, vil det altid bli den nationalhistoriske Gransknings Hovedopgave at få Tag i den og følge den i alle dens Bugter og Bøjninger.

Det er sandt, at i Grevefejdens og Reformationens Tidsrum synes det norske Folk aldeles blottet for Evne til Egenbevægelse, og at der i dette Tidsrum indtrådte et Omslag i dets Vilkår, — ifølge Begivenheder, hvori det selv ikke havde nogen Del. Men vi har da også nu seet, at dette Omslag på ingen Måde var så brat eller dybt, som man engang plejede at forestille sig. Norge var ikke et selvstændigt Rige før 1536, og det blev ikke en Provins af Danmark ved de i dette og det følgende År indtrådte Begivenheder. Vi har i det Foregående omtalt, hvorledes og hvorfor det norske Rigsråd i Unionsperioden stadig blev mere uskikket til at udfylde sin Rolle, og hvorledes det danske Rigsråd rykkede ind i den ledige Plads. Ikke blot blev de for Rigerne fælles Sager, såsom særlig Kongevalg, afgjort udelukkende af det danske Rigsråd, medens de norske Rigsrådsmedlemmer bare fik strø Sand på, hvad deres danske Kolleger havde besluttet. Men eftersom man nærmer sig Periodens Slutning, blir det hyppigere Tilfælde, at Danmarks Rigsråd eller Herredag blander sig op også i Norges indre daglige Styrelse og afgjør eller afgir sin Betænkning vedkommende rent norske Regjeringsspørsmål. Man behøver bare at læse Referatet af Forhandlingerne ved de danske Rigsråds- og Herredagsmøder i 1525, 1526, 1527, 1528 o. s. v.[39] for at indse, at den Tingenes Orden, der indtrådte ved Begivenhederne i 1536 og 1537, forsåvidt ikke er meget forskjellig fra den, som allerede havde fundet Sted forud. Kongen henvender sig, ifølge dette Referat, til sine danske Råder vedkommende Spørsmålet om Udskrivning af en Landehjælp i Norge og får det Svar, at Danmarks Rigsråd bifalder, at en Landehjælp blir udskrevet i Norge. Danmarks Riges Råd fastsætter, når og hvor Kongens norske Kroning skal finde Sted. Det pålægger ham at sørge for en god Skik og et godt Regimente i Norge og særlig at »tiltænke« om Båhus og Viken, som på den Tid var i den svenske Konges Magt. Det forhandler om, hvorledes der skal forholdes med norske Len og Slotte, og indstiller til Kongen at beskikke Befalingsmænd over disse Slotte efter sin egen Vilje »med Danmarks og Norges Riges Råd« o. s. v. Danske Stormænd, der får norske Len og Slotte i Befaling, modtar dem af Danmark Riges Råd, forpligter sig til at holde dem Danmarks Riges Råd til Hånde og henvender sig til Danmarks Riges Råd for at få vide, hvorledes de har at forholde sig i visse tvilsomme eller vanskelige Tilfælde[40]. Ja, man ser endog norske Stormænd på lignende Måde stille sig og sine Sager ind for Danmarks Rigsråd, som om dette allerede i deres Opfatning var blevet den lovlige øverste Autoritet for Norges Styrelse ved Siden af Kongedømet. Exempelvis kan nævnes et Brev fra Høsten 1523, hvori Bergens Biskop og Kapitel henvender sig til Kong Fredrik den 1ste og Danmarks Rigsråd med Klagen over Kristiern den 2den og Bøn om forskjellige Begunstigelser[41].

Vi har videre omtalt, hvorledes man gjennem hele Unionsperioden møder Exempler på, at danske eller dansk-tydske Stormænd, mod de udtrykkelig stipulerede Unionsvilkår, får Len og Befalinger i Norge, og hvorledes denne Uskik blir mere og mere almindelig, eftersom man nærmer sig Periodens Slutning, og får mere og mere Karaktéren af et overlagt System.

Vi kan, efter dette, ikke undres på, at det store Omslag, som ifølge den engang gjængse Opfatning fandt Sted ved Grevefejdens Slutning, synes at være gledet forbi næsten uden at bli bemerket af Samtiden. Det var i Virkeligheden, i sproglig som i statsretlig og almindelig national Henseende, så længe og vel forberedt og bragte sålidet egentlig nyt, at det ikke er mere end såvidt, at det kan nævnes et Omslag.

Hvad Forandringen i kirkelig-religiøs Henseende angår, da var den vistnok ikke anderledes forberedt end rent negativt eller på en rent udvortes Måde gjennem Sekularisation af Klostrene og Biskopsmagtens Svækkelse ifølge det almindelige Forfald inden den katholske Kirkeorganisation. Men Forandringen fik da også en hermed overensstemmende rent overfladisk Karaktér og blev stående på dette Trin gjennem lange Tider. Ikke blot foregik intet Troesskifte hos den overvejende største Masse af Folket, men endog de gamle Kirkeskikke blev for en god Del opretholdt, idet man lod det katholske Presteskab sidde i sine Embeder. Det vilde altså endog være meget for meget sagt, at Norge ophørte at være katholsk, endsige at det skulde være bleven protestantisk i den nærmeste Tid efter 1536. Hvad den store Mængde af Folket bevarede af Religion og religiøst Liv, vedblev gjennem lange Tider at være ren ram Katholicisme, og forsåvidt Protestantismen nogensinde kan siges at ha trængt virkelig igjennem, er det ialfald først skeet i en meget nyere Tid, — lige til Århundreder efter de Begivenheder, hvorfra man plejer at datere den nye Kirke i Norge, og ved hvilke Reformationen, efter den gjængse Talemåde, blev indført.

Det viser sig overhodet, at det Omslag i Hensyn på Vilkårene for Norges fremtidige Udvikling, der indtrådte i Sammenhæng med disse Begivenheder, rak sålangt, som det var forberedt ved Norges forudgående indre Historie, — sålangt og ikke længere.

Hvad vi iagttager i denne indre Historie i de nærmest forud for Reformationen gående Århundreder, er, efter hvad der i det foregående er bleven påvist, en Indskrumpning af Samfundslegemet, ikke nogen Opløsning. Den Retsorden, hvorpå Samfundet hviler, angribes ikke; — den blir i visse Måder heller styrket og befæstet; — Folkets Stamme bevarer fuldkommen sin Friskhed og Spirekraft; men Grenene visner, Organerne for dets fremadskridende Væxt og historiske Udfoldelse falder bort eller ophører at fungere.

Deraf var den Denationaliseringsproces betinget, som vi iagttager allerede forud for 1536, men som tog Fart ved de i dette og de følgende År foregående Begivenheder; — deraf var også Grændsen betinget, udover hvilken denne Denationaliseringsproces ikke kunde komme.

Det danske Rigsråd overtog Stykke for Stykke, tilsidst helt det norskes Rolle i Landets Styrelse; — de få mere udstrakte Jordegodser, som den i Århundreder fortsatte Demokratisering af det norske Samfund havde levnet, gik i Tiden nærmest forud for Reformationen fordetmeste ved Arv over i danske Adelsmænds Besiddelse, som atter drog andre efter sig, så en Kreds af oprindelig danske Adelsætter — Bjelkerne, Basserne, Bildterne, Hvitfeldterne, Langerne, Brockenhuserne o. fl. — kom til at danne det norske Samfunds øverste Etage og på en Måde sukcederede det gamle norske Ættearistokrati; — dansk Lovgivning indførtes ved Regjeringsforanstaltning eller gjennem Sedvane og Retspraxis; — dansk Sprog blev Organet for Norges fremadskridende Åndsliv, — Kirke-, Skole-, Retssprog og Talesprog inden de højere, mere oplyste Samfundskredse, — og den i dette Sprog i Danmark forfattede Literatur fandt også Udbredelse i Norge og tjente også her til at afhjælpe Behovet af åndig Næring; — i alle disse Tilfælde gled det Fremmede af sig selv og uden Modstand ind på en ledig Plads og udfyldte Lakuner, der var opstået ved den langvarige Stands, som havde fundet Sted på næsten alle Områder af Folkets egen nationale Udvikling.

En ny Kultur, der ikke havde nogen direkte Sammenhæng med den gamle, kunde herved siges at ha vundet Indgang; et nyt Samfund, — nyt og fremmed, om ikke ved sin Sammenssætning så ialfald ved sin ydre Form, — stilledes op ved Siden af eller over det gamle. Imidlertid vedblev det gamle at bestå, uden at berøres på nogen meget iøjnefaldende eller indgribende Måde ved det nye, som kom til, uden at tabe synderlig af sit Område og uden at forandres synderlig i Hensyn på sin Karaktér. De nye, halvfremmede Samfundsdannelser stod i Forgrunden og dækkede så at sige for det gamle, så dette gjennem lange Tider kunde synes rent forsvundet; i Virkeligheden var og vedblev Forholdet at være så, at det nye i Hensyn på sit Område bare var at betragte som en liden Tilbygning til det gamle, — bare rådede over den yderste, udadvendte Rand af Samfundet, medens hele Vidden indover vedblev at høre under det gamle. Hvad det nye, i sin Oprindelse fremmede kom til at opta, var, som nævnt, en Plads, der stod tom, eller som det gamle uden Modstand opgav, fordi det ikke magtede at fylde den. Længere kom det i Hovedsagen ikke; der, hvor det begyndte at finde Modstand, fandt det også snart en Grændse, som det ikke kunde lykkes at overskride, og hvad der lå udenfor denne Grændse, undergik vel også i Tidens Løb Forandringer, men langsomt og umerkeligt og således at Sammenhængen med Landets gamle Historie blev i alt væsentligt ubrudt bevaret.

I Hensyn på den efter 1536 indførte danske eller efter dansk Mønster formede Lovgivning gjaldt det nu vistnok, at, omendskjønt den fordetmeste sigtede alene til at supplere den gamle nationale Lovgivning, ikke til at ophæve eller forandre denne, så kom den dog i Virkeligheden ofte til at gjøre dette, enten direkte eller indirekte. Men Forandringerne var i det hele lempelige og rørte ikke ved selve Grundvolden for den gamle nationale Retsorden. I mange og tildels meget vigtige Tilfælde blev nu denne helt eller halvt fremmede Lovgivning fremkaldt ved bestemte Klagemål fra Menigmands Side, og da den også virkelig tjente til at afhjælpe disse og rettede på alment følte og erkjendte Mangler i den bestående Retsorden, er der Grund til at tro, at den i det store og hele snarere har været modtat som en Velgjerning, end at den skulde ha vakt nogen Uvilje hos Almuen, omendskjønt ganske vist meget af den ikke passede med de for Norge ejendomelige Forhold og blev et dødt Bogstav eller kom i Kollision med hævdet og velgrundet Skik og Brug.

Det var imidlertid, som før nævnt, ikke alene ved ligefrem Legislation fra Regjeringens Side, men også og endnu mere ved Praxis, at danske Retsregler og Sedvaner fik Indgang i Norge efter 1536. Den Omstændighed, at Landets Styrelse lededes fra Danmark, og at Retspleje og Administration i en så overvejende Grad blev lagt i danske Mænds Hånd, medførte uundgåelig, at der blev arbejdet, mere eller mindre ubevidst og uden nogen ligefrem Plan, men til Gjengjeld såmeget mere vedholdende, på at omdanne Norges Samfundsforhold i Lighed med Danmarks, — og ad denne Vej syntes en virkelig Fare at true den gamle, nationale Retsorden.

Hvad der karakteriserede denne, var en høj Grad af demokratisk Frihed og personlig Selvstændighed. Odelsbønderne, hvis Tal i lange Tider stadig må være blevet forøget gjennem Udstykning af Gården, og som i Reformationstiden vel kan antages at ha udgjort op imod 10,000, ejede omkring to Femtedele af Landets Jord[42], og deres Ejendomsret var fremdeles i Princippet fuldkommen suveræn og uindskrænket eller ubetinget. Hovedmassen eller omkring to Trediedele af Landets Jordbrugere var vel altså Lejlændinger; men Forholdet mellem Lejlænding og Jorddrot var et fuldkommen frit Kontraktsforhold, og den gamle Lovgivning i Hensyn på Jordleje, som fremdeles stod ved Magt, havde med en efter Tidens Lejlighed højst merkelig Omhu sørget for at sikre Lejlændingens Rettigheder og personlige Uafhængighed ligeoverfor hans Jorddrot.

På disse to Forhold: — Odelsbondens ubetingede Ejendomsret til sin Jord og Lejlændingens personlige Frihed og Uafhængighed ligeoverfor Jorddrotten, — var den norske Samfundsorden bygget; i dem havde den sin Styrke og Herlighed. Man kan sige, at, om denne Herlighed var stor, så var den også dyrt betalt, — nemlig med intet mindre end Tabet af Norges politiske Selvstændighed. For i visse Måder gjælder det jo, efter hvad der i det foregående er vist, at den norske Bondefrihed ikke kunde bevares gjennem det 13de, 14de og 15de Århundrede, — Adelsvældets Tidsrum i Europa —, uden at samtidig Vilkårene for en nogenledes kraftig Statsudvikling efter Tidens Medfør blev forspildt. Og nu, efterat Landets militære Hæder og politiske Velfærd var bleven tilsat for Bondefrihedens Skyld, nu syntes der at være Fare for, at også den skulde gå fløjten, så man, efter det gamle Ordtøke, både fik ro Ledingen og udrede Ledingsboden[43].

I Danmark havde ved det her omhandlede Tidspunkt en Samfundsudvikling, der gik i en fra den norske helt forskjellig Retning, nået omtrent frem til sin Fuldendelse. Selvejerbøndernes Ejendomsret til sin Jord var blevet således reduceret, at der næsten ikke var mere end et Navn tilbage. Allerede fra gammel Tid havde der, som tidligere omtalt, påhvilet de danske Selvejerbønder store Ydelser til Kronen, ikke blot Krigstjeneste og Skat, men også Hoveri, — Arbejde ved de kongelige Gårde og Slotte rundt om i Riget, — for hvilke Ydelser

derimod Adelens (og Kirkens) Bønder efterhånden blev helt eller delvis fritagne. Heraf fulgte, at man vænte sig til at sondre mellem Kirkens og Adelens Bønder på den ene Side og Kronens Bønder på den anden, under hvilken sidste Benævnelse man indbefattede både Selvejerne og Kronens Lejlændinger eller Fæstebønder, hvem de samme Skyldigheder påhvilede som Selvejerne, foruden hvad de havde at gi i Vederlag for Brugen af sine Kronen tilhørende Gårde. Heraf fulgte igjen en i Tidens Løb stadig videregående Sammenblanding af disse to Klassers Retsforhold. Idet Selvejerbonden var forpligtet til de samme Ydelser — både Hoveri og Brugsafgift — ligeoverfor Kronen, som Adelens Fæstebønder ligeoverfor sine Jorddrotter, sluttede man, at Ydelserne i begge Tilfælde måtte udledes af den samme Grund, og tilla følgelig Kronen en Jorddrots Stilling og Krav, ikke blot ligeoverfor dens Fæstebønder, men også ligeoverfor Selvejerbønderne[44]. Man måtte naturligvis fra først af indrømme, at disses Adkomst til sine Gårde var af en anden og bedre Art end en Fæstebondes Adkomst til sin Gård. Man foretog sig ikke nogen ligefrem eller fuldstændig Konfiskation af deres Ejendom, men hævdede til en Begyndelse bare en Overejendomsret eller »Herlighed« over deres Gårde for Kronen eller den, til hvem Kronen afstod sin Herlighed. Fra det således vundne Udgangspunkt lykkedes det imidlertid at komme småt i senn videre, og i det 16de Århundrede var Forskjellen mellem Selvejere eller »jordegne« Bønder og Fæstebønder blevet så liden, at der oftere opstod Tvil og Strid om, hvorvidt Bønderne i hele Distrikter hørte til den ene eller den anden af disse Klasser[45]. Selvejerbonden udredede en Indfæstningssum (Bygselpenge) til sit »Herskab«, når han tiltrådte sin Gård, og siden hvert År Landgilde (Landskyld); han »trælede« for Herskabet som en anden Fæstebonde, og Herskabet kunde endog ta hans Gård fra ham i visse, ingenlunde klart definerede Tilfælde, t. Ex. når han, som det hedte, ikke holdt Gården ved Hævd, eller når han huggede Skogen til Upligt.

I Sammenhæng med denne Lemlæstelse af Selvejerbøndernes Ejendomsret stod det nu dernæst, at deres Tal mere og mere aftog, og at Selvejergodset i Massevis gik over til at bli Fæstegods. Dette skete navnlig ifølge Mageskifter mellem Kronen og Adelen. Kronen afstod ved sådanne Lejligheder hyppigt sin »Herlighed« over »jordeget« Bondegods til en eller anden Adelsmand, der udla af sit Fæstegods til Vederlag, og gav ham derhos Tilladelse til at handle med Selvejerne om Afståelsen af deres Ejendomsret. Vel syntes der herved at være reserveret Selvejerne fuld Frihed til selv at bestemme, om de vilde føje sig efter Adelsmandens Ønske eller ikke. Men i de allerfleste Tilfælde måtte dog Udfaldet bli og blev det, at de virkelig afstod sine Gårde og gik over til at bli Fæstebønder. Deres Forhold til Herlighedsejeren var nemlig altfor afhængigt til, at det kunde skorte denne på Midler til at tvinge dem, og deres Ejendomsret altfor ufuldkommen og altfor utryg til, at de kunde holde fast ved den med nogen synderlig Kraft. Hertil kom, at den jordegne Bonde i Regelen blev ilignet dobbelt så høj Skat til Kronen som Fæstebønderne. Ved at afstå sin Ejendom og modta den igjen tilleje, slap han altså for en Del af sine Byrder og kunde tillige håbe at finde hos sin adelige Jorddrot en Beskyttelse, som hans ufuldkomne Ejendomsret ikke var istand til at yde ham.

Hvad der gjaldt om Selvejendomen hos den danske Bondestand, at den nemlig i den her omhandlede Tidsalder var blevet noget helt forskjelligt fra hvad Selvejendom var i Norge, gjaldt også om Fæsteforholdet i Danmark sammenlignet med det tilsvarende Forhold i Norge. Også i Hensyn herpå var Forskjellen mellem de to Lande stadig bleven skjærpet eller uddybet. Medens det norske Jordlejevæsen bevarede i Hovedsagen sin oprindelige Karaktér, var Fæstebondeklassen i Danmark bleven trykket dybere og dybere ned. Den norske Lejlænding vidste til Punkt og Prikke, hvad han påtog sig ved at leje Andenmands Jord; den Afgift, han skulde yde, var, hvad enten den bestod i Penge eller Varer, forud fastsat til en vis Størrelse, der ikke kunde forhøjes, før den kontraktmæssige Lejetid var udløbet, og, når han havde ydet sin engang for alle fastsatte Afgift, havde han intet videre med sin Jorddrot at skaffe; om noget almindeligt Lydigheds- eller Tjenesteforhold til denne var der ikke og kunde der efter Lovgivningens hele Standpunkt ikke være Tale[46]. I Danmark derimod var Sagerne i så Måde bleven bragt i en helt anden Stilling. I en stor Del af dette Rige (nemlig Sjælland Låland og Falster) havde Fæsteforholdet antat Karaktéren af en ligefrem og åbent udtalt personlig Ufrihed, idet Bonden var forpligtet til at være sin Livstid på det Gods, hvorpå han var født, og følgelig kunde tvinges til at ta hvilkensomhelst Gård Jorddrotten vilde sætte ham til, og på hvilkesomhelst Vilkår Jorddrotten fandt for godt at bestemme. Om de øvrige Dele af Riget, hvor denne Bondens personlige Ufrihed eller det såkaldte Vordnedskab ikke fik Indgang, gjaldt det jo vistnok, at Fæstebondens Forhold til hans Jorddrot formelt vedblev at ha Karaktéren af en fra hans Side frivillig indgået Overenskomst. Men faktisk havde Frivilligheden lidet eller intet at betyde, og den danske Fæstebonde var også der, hvor Vordnedskabet ikke fandt Sted, meget langt fra at være en fri Mand i samme Grad og på samme Måde som den norske Lejlænding. For det første var han regelmæssigt og i vid Udstrækning underkastet Arbeidspligt eller Hoveri ligeoverfor sin Jorddrot, — en Ydelse, der synes at ha været omtrent aldeles ukjendt i Norge lige til Reformationstiden; men om Hoveriet gjaldt det nu, at det fremfor andre Ydelser lod sig tøje og udvide udover de engang fastsatte Grændser og derfor også i Regelen blev en mere trykkende og med den personlige Frihed mere uforenelig Byrde end nogen anden. Dernæst frembød den danske Lovgivning intet Sidestykke til den Omhu, hvormed Lovgivningen i Norge havde sørget for at hindre Vilkårlighed og Magtmisbrug fra Jorddrotternes Side. Den påla tvertom Fæstebonden i ganske almindelige og svævende Udtryk sådanne Pligter som at holde Gården ved Hævd og at være sin Jorddrot hørig og lydig; Jorddrotten kaldtes hans Husbonde og Herskab, og hans Forhold til denne opfattedes idethele som en Tjeners, så han ikke rådede sig selv, sålænge det stod ved Magt, om det end på en Måde var frivillig indgået. Og hertil kom da endelig, at ved de Adelen tilståede Privilegier, ifølge hvilke de adelige Jorddrotter efterhånden fik sig overdraget det meste af Øvrighedsmagten ligeoverfor sine Fæstebønder, blev det Værn, som Lovgivningen ydede disse mod vilkårlig Undertrykkelse, — svagt som det i sig selv var, — i mange Tilfælde omtrent aldeles ophævet eller rent illusorisk.

Det var, som sagt, uundgåeligt, — det måtte ha kunnet forudsees, at der, efterat Norge var kommet helt under dansk Styrelse, og efterat Norges Administration og Retspleje for en så væsentlig Del var gået over i danske Mænds Hånd, vilde der begynde et Arbejde på at få denne Modsætning mellem dansk og norsk Samfundsorden udjevnet. Danske Mænd kunde ikke undgå at støde an mod Forhold, der var så helt forskjellige fra deres Hjemlands. Det måtte falde dem brysomt at lære at forstå dette Norske, besynderlig hvad dennem var imod, efter Axel Gyldenstjernes Udtryk. Bondefriheden var dem ivejen på alle Kanter, når de søgte at gjøre sig sine Stillinger i Norge så nyttige og bekvemme som muligt, og endog hvor deres Interesser ikke ligefrem stillede dem på Krigsfod med den norske Bondes Odelsret og personlige Frihed, måtte det dog ligge nær for dem at søge overført på norske Forhold Sedvaner og Forestillinger, der var lånt fra den danske Landboforfatning, som fra en Datids Adelsmands Synspunkt måtte synes så langt fuldkomnere og mere civiliseret end den norske.

Det mangler da heller ikke på Vidnesbyrd om, hvorledes der ad forskjellige Veje har været arbejdet på at undergrave selve Grundvolden, hvorpå den norske Samfundsorden hvilede, og få Landboforholdene i Norge omdannet efter dansk Mønster.

Vi møder i norske Kongebreve fra Tiden efter Reformationen Spor af den samme Forvexling eller Sammenblanding af den offentlige Afgift eller Skat til Kronen i Egenskab af Statens Repræsentant og den private Afgift til Kronen i Egenskab af Jordegodsejer, der i Danmark og Sverige havde ført til en delvis Konfiskation af al ikke-skattefri eller ikke-adelig Selvejendom. Der tales om «Kronens Bønder» som en Klasse for sig ved Siden af Adelens og Kirkens, og under »Kronens Bønder« forståes øjensynlig ikke blot Lejlændingerne på det Kronen tilhørende Jordegods, men også Selvejerne eller Odelsbønderne, der brugte egen Jord[47]. Dette var nu ganske vist bare et Navn, en unøjagtig Udtryksmåde uden nogensomhelst praktisk Betydning; men således havde jo også Sagen fra først af stået i Danmark og Sverige, hvor den unøjagtige Udtryksmåde dog tilsidst fik så vidtgribende reelle Følger.

Efter den i Sammenhæng med Reformationen foretagne Konfiskation af Kloster- og Biskopsgodset ejede Kronen i Norge over en Fjerdedel af Rigets skyldlagte Jord. Dette overvættes store Jordegods blev på Kronens Vegne administreret af de kgl. Lensherrer, som fik sig udlagt de største og belejligst liggende Gårde til »Residentser« og Avlsgårde. Man ser nu, at det i Løbet af det 16de Århundrede indførtes som almindelig Skik, efter dansk Mønster, at kræve Hjælp til disse Gårdes Dyrkning og Residentsernes Vedligeholdelse af de nærmestboende Lejlændinger på Kronens Jordegods, og det blev ikke derved. Til Krongodset hørte vidtløftige Skogstrækninger, som fik en fremtrædende økonomisk Betydning ved Trælasthandelens og Sagbrugsdriftens Opkomst i det 16de Århundrede. En hel Del Sagbrug blev indrettet og drevet for kongelig Regning, og herved lagdes ligeledes Beslag på de under Kronen hørende Lejlændinger, som mangesteds, ifølge Klagemål fra Slutningen af det 16de og Begyndelsen af det 17de Århundrede, blev besværet »fast over deres Evne og Formue« med Tømmerkjørsler og andet Arbejde ved de kgl. Sagbrug. Af Skattebreve fra samme Tid ser man, at endel af disse Kronens Lejlændinger benævntes dens »Ugedagstjenere«, i Lighed med den af Hoveriet hårdest trykkede Klasse af de danske Fæstebønder, og at der oftere blev tilstået disse Kronens Ugedagstjenere delvis Skattefrihed, — et Vidnesbyrd om at deres Arbejdspligt har været en ganske alvorlig Byrde[48].

Også på det adelige Jordegods kom Hoveriet i Brug, idet Adelen optog den danske Skik at kræve Ægt og Arbejde af sine nærmest omkring Sæde- eller Hovedgårdene boende Lejlændinger. — Det har oftere været nævnt i det foregående, at Størsteparten af Adelsgodset i Norge i Tiden nærmest før og efter Reformationen gik over til nogle danske Adelsmænd, der bosatte sig her i Landet og grundede Familjer, som i den følgende Tid udgjorde den toneangivende, rigeste og mest ansete

Del af den norske Adel. For dem måtte nu Tilstandene i Norge, særlig såvidt Adelsvæsenet vedkom, synes overmåde lidet tilfredsstillende. Den eneste arvelige Forrettighed, som den norske Adel før Reformationen havde opnået, var, at dens Sædegårde, d. v. s. de Gårde, hvorpå den selv holdt Dug og Disk, var fritaget for de ordinære Skatteudredsler, medens samtidig Adelen i Danmark nød Skattefrihed, ikke blot for sine Hoved- og Sædegårde, men også for en stor Del af det under disse liggende Fæstegods, og dertil havde Hals og Hånd over sine Bønder med Sekt og Sagefald, fordetmeste også Birkeret og Kaldsret, foruden andre »drabelige« Friheder og Rettigheder[49]. Det måtte naturligvis bli et Mål, som de til Norge opflyttede danske Adelsmænd og deres Ætlinger stillede sig og stadig beholdt for Øje, at rette på dette Misforhold og at opnå en lignende »Frihed«, som den, der var opnået af deres Frænder og Standsfæller i Danmark, med hvem de stadig vedligeholdt den nøjeste Forbindelse. Man ser da også, at denne nye norske Adel jevnlig var påfærde ved Kroninger og Hyldinger og andre Lejligheder med sine Petitioner om nye og bedre Privilegier, og noget blev jo også efterhvert opnået, skjønt det gik sent og småt.

Ifølge Privilegierne af 14de April 1582 og 21de Juni 1591 skulde den norske Adels Skattefrihed fremdeles være indskrænket til dens Sædegårde, og det tilføjes endog som udtrykkeligt Vilkår for denne Skattefrihed, at Ejeren selv bor på Gården. I Praxis sees den dog snart at være bleven udvidet til også at gjelde de såkaldte Avls- eller Ladegårde, der lå under Sædegårdene og brugtes for Sædegårdsejernes Regning[50]. Dernæst opnåede den norske Adel også at få sine Ugedagstjenere, — d. v. s. de af dens Lejlændinger, der boede i samme Sogn eller det nærmest tilgrændsende Sogn til det, hvor Sædegården lå, og som forrettede stadig Arbejde ved denne, — fritagne for Skat og andre offentlige Byrder. Denne Erhvervelse kostede meget Stræv og blev vundet lidt efter lidt og i små Portioner; i 1610 blev der tilstået Adelens Ugedagsbønder i Akershus Len Frihed for at gjøre Arbejde til Slottet; i 1628 fik den båhuslenske Adel, der påstod Skattefrihed for sine Ugedagsbønder i Henhold til hvad der skulde ha været Sedvane »fra Arilds Tid«, denne Påstand godkjendt af Kongen; ved særskilt Bevilling opnåede enkelte Adelsmænd i andre Dele af Riget den samme Frihed eller tilhævdede sig den på egen Hånd; men først ved Privilegierne af 18de Juli 1646 blev den slået fast som almindelig Regel for det hele Land[51]. Ved de samme Privilegier fik den norske Adel endelig Hals og Hånd over sine i samme eller næste Sogn boende Bønder med dertil hørende Sagefald eller Sagøre og var nu i visse Måder bleven ligestillet med sine Standsfæller i Danmark, forsåvidt som den havde opnået — på Papiret — de vigtigste af de Privilegier, hvori den danske Adels Magtudvikling havde fundet et Udtryk.

Privilegier og Jordegods, — det var de to ydre, påtagelige Støtter, hvorpå Adelen grundede sin Vælde. At få sine Privilegier forbedret og sit Jordegods forøget måtte derfor være Hovedsigter for dens Stræv, sålænge den endnu var nogenledes ved Kræfter. I begge Henseender stod den norske Adel uendeligt langt tilbage for den danske ved den Tid, da Norge blev et Lydrige under Danmark, og kanske var Forskjellen i Hensyn på Rigdom på Jordegods allermest iøjnefaldende.

Det er ikke troligt, at Adelsgodset i Norge er bleven forøget i den nærmest forudgående Tidsalder; heller skulde der være Grund til at formode det modsatte. Som før omtalt sank i Løbet af det 14de og 15de Århundrede en stor Del af de til Lavadelen hørende Ætter ned til at bli Bønder, idet deres Jordegodser ved stadig fortsat Udstykning tilsidst blev for små til at kunne bære den adelige Rang oppe. Omvendt fandt vistnok en Ophobning af Jordegods Sted hos de til Højadelen hørende Ætter; men dette skete for det allermeste derved, at Ætterne smeltede sammen og indbyrdes arvede hver andre. Og om der end er Spor af, at et og andet Medlem af Højadelen (t. Ex. den førnævnte Alv Knutssøn, hvem en Trediedel af Drotseten Sigurd Jonssøns Arv tilfaldt) har udfoldet adskillig Aktivitet for at få sine Besiddelser udvidet, så var jo dog denne Adel idethele i Tiden forud for Reformationen så afgjort på Retræt og førte en så åbenbar hensygnende Tilværelse, at man neppe kan forestille sig, at den har været omsiggribende i nogen Henseende, — ikke engang i Retning af at skrabe Jordegods sammen.

Anderledes syntes det at skulle bli, efterat danske Adelsmænd var kommet i disse Ætters Sted som Norges første Jordegodsejere og tillige som de regelmæssige Indehavere af alle Len og Befalinger i Landet. Om disse danske Adelsmænd kan det vel antages, at de, som Medlemmer af en mere livskraftig og langt skarpere afsluttet Korporation, har været gjennemsnitlig aktivere end sine norske Forgjængere, særskilt hvor det gjaldt at exploitere sin offentlige Stilling i private Øjemed. I Danmark havde Kronen og Adelen gjennem lange Tider i Forening og med største Fremgang ført Krig mod Bøndernes Selvejendom, og Mesteparten af Udbyttet af denne Krig var tilfaldet Adelen. Det måtte følgelig ligge nær for de danske Adelsmænd, der bosatte sig i Norge eller kom hidop som Lens- og Befalingsmænd, at begynde en lignende Krig også her, især i de første Tider, inden endnu Erfaringen havde tilstrækkelig godtgjort, hvor langt bedre garanteret og forsvaret de norske Bønders Selvejendom var end de danskes.

I sin Egenskab af Lensherrer havde disse danske Adelsmænd meget virksomme Magtmidler til sin Disposition, når de la an på at rive Jordegods til sig. — De Arter af Forleninger, hvorved Lensherren opnåede den frieste og fordelagtigste Stilling, medens den ham undergivne Befolkning til Gjengjeld blev udsat for den vilkårligste Behandling, var, når Lenet blev overgivet ham på Afgift (ↄ: mod en vis forudbestemt årlig Pengesum) eller på Tjeneste (ↄ: mod Forpligtelse til at underholde et vist Antal Krigsfolk) eller kvit og fri (så at han oppebergede alle Indtægter for egen Regning uden at gi noget deraf til Kronen). I disse Tilfælde havde Regjeringen næsten afskåret sig al Adgang til en regelmæssig og effektiv Kontrol; Lensherren var nærmest at opfatte som en Forpagter og hans Len som en privat Ejendom, der var overladt ham til Exploitering, og som han fik se til at gjøre sig så nyttig som mulig[52]. Allerværst stillede Forholdet sig, i videst Grad bandt Regjeringen sine Hænder ligeoverfor Misbrug af Lensherrernes offentlige Myndighed, når det ved en sådan Forlening tillige blev fastsat, at den skulde gjelde et vist Antal År eller på Lensherrens Livstid eller endog udover denne, så den fra ham skulde gå til hans Arvinger, hvilket især hyppig skete i Tilfælde af, at Lenet blev givet som Pant for en til Kronen lånt Pengesum[53]. Man ser, at Len, der var overdraget på sådanne Vilkår, endog gjordes til Gjenstand for en formelig Trafik, idet den Mand, som oprindelig havde fået Lenet for en vis Sum, tjente sig en god Skilling på éngang ved at overdrage det til en anden for en højere Sum, denne igjen til en tredie for en endnu højere Sum o. s. v., hvilket naturligvis ofte endte med, at Lenet kom op i en slig Pris, at den endelige Kjøber så sig henvist til Kneb og Kunster eller ligefrem ulovlig Udpresning for at ha nogen Fordel af Handelen[54].

Disse Arter af Forleninger fik nu heldigvis ikke på langt nær såmegen Indgang i Norge som i Danmark. Det var bare om de små norske Len, at det gjaldt, at de ofte blev git bort på Afgift eller Tjeneste eller kvit og fri eller som Pant for en vis Række af År eller for Lensherrens Livstid. Hovedlenene derimod — Båhus, Akershus, Bergenhus og Throndhjems Len — vides efter 1536 aldrig at være bortgit på andre Vilkår end på ubestemt Tid, — »indtil anderledes tilsiges«, — og på Regnskab og Genant, — d. v. s. således at Lensherren blev lønnet for sin Tjeneste som en almindelig Embedsmand med en vis årlig Pengesum eller med visse Procenter af Lenets Indtægter, som han iøvrigt havde at indbetale og gjøre Regnskab for til Kronen. Disse Hovedlen indbefattede allerede i Tiden nærmest efter 1536 den allerstørste Del af Riget, og i den følgende Tid blev flere og flere af de mindre Len inddragne under dem, hvorhos det blev mere og mere sedvanligt, at heller ikke de mindre Len bortgaves på andre Vilkår end på Regnskab, idetringeste Regnskab for de uvisse Indtægter (hvorved selvfølgelig Misbrug lettest kunde finde Sted), så at efter Begyndelsen af det 17de Århundrede Pantelenet eller Lenet på Afgift eller Tjeneste var reduceret til en for Landets Administration i det Hele temmelig uvæsentlig Undtagelse[55].

Men også, hvor Lenet var git på Regnskab og dets Indehaver forsåvidt ikke indtog en fra almindelige offentlige Funktionærer forskjellig Stilling, var hans Magt dog overmåde vidtstrakt og mere vidtstrakt, end nogen Embedsmands har været i en nyere Tid, efterat Forleningsvæsenet er bleven afskaffet. Han forenede på sin Hånd både den militære og den civile Myndighed inden sit Len, og Kontrollen over den Måde, hvorpå han brugte sin Myndighed, synes som Regel ikke at kunne ha været meget nøjeseende eller skarp, eftersom den udgik fra et andet, langt bortliggende Land og fordetmeste blev øvet af hans Standsfæller, som havde sterke Grunde til at ønske ham skånet eller holdt oppe, såvidt det lod sig gjøre. I Egenskab af Kongedømets Repræsentant havde han at påtale Forbrydelser, at delta i Fuldbyrdelsen af fældede Dome og at inddrive de Kronen tilfaldende Bøder. Herved var der åbnet ham en vid Mark for alskens Misbrug og Vilkårlighed. Rettergangsvæsenet befandt sig i en lidet tilfredsstillende Forfatning, idet den dømende Myndighed fremdeles for en væsentlig Del var lagt i Hænderne på de blandt Almuen opnævnte Lagrettesmænd, som, ifølge den stadige Aftagen af juridisk Kundskab hos Menigmand, fordetmeste måtte være alt andet end velskikket for sit Kald, og som på Grund af sin Ukyndighed let kunde bli blotte Redskaber for Lensherren eller de af ham afhængige Fogder og Sorenskrivere[56]. Ifølge gammel Regel tilkom det Kongen eller Lensherren i hans Navn og på hans Vegne ved Forbrydelser, for hvilke Loven satte Utlegd eller Fredløshed som Straf, at eftergi Straffen mod en Pengebod, som kunde variere efter Omstændighederne. Det var desuden, som man ser, en ganske almindelig Fremgangsmåde, at Lensherren, istedetfor at la en Forseelse påtale og døme til Thinge, affandt sig underhånden med den Skyldige[57], eller at den Skyldige, for at undgå Retsforfølgelse, søgte at opnå Forlig med den, der havde at tiltale ham på Kongedømets Vegne, — Lensherren eller hans Foged. I slige Tilfælde blev der ofte budt disse en bekvem Lejlighed til at slå Jordegods under sig. De kunde skrue Boden så højt op, at den, som havde at udrede den, ikke formåede at klare sig anderledes end ved at afstå sit Jordegods, hvilket de da kunde tilegne sig som sin private Ejendom, medens en mindre Pengesum eller slet intet blev opført i Regnskabet til Kronen. Det mangler heller ikke på Vidnesbyrd om, at en slig Trafik er bleven drevet. I et Kongebrev af 16de December 1590[58] heder det: »Vi komme udi Forfaring, hvorledes mange udi vort Rige Norge, både Lensmænd[59], Fogder og Prester, sig skulle understå med adskillige optænkte Påfund at pante, kjøbe og tilforhandle sig Jordegods af Bønderne der udi Riget, endel med Sagefald, som de så højt sætter, når nogen haver forbrudt Livet eller udi andre Måder grovelig syndet, at de ikke kunde formå det at udgive og betale, så de derover give til Lensmanden eller Fogden Kjøbe- og Skjødebrev ud på deres Gårde og Gods, ligesom det var dennem afkjøbt, endeel udi andre Måder sig det tilforhandler, hvoraf kommer, at de, som tilforn have havt egne Huse og Gårde, ved sådan underfundig listig Handel derfra kommer og siden må stryge og strippe Landet igjennem om andre Boliger med Hustru og Børn, andre såvelsom dennem selv til Besværing og Trængsel; og hvilke der end må blive boendes på Gården for Landskyld, da sættes den dennem for højere Landskyld, end den er værd, med anden mere Ubillighed og Uskikkelighed, som os at lide og tilstede ikke vil være sømmeligt«[60]. I Henhold hertil blev det da ved det samme Kongebrev udstedt strengt Forbud mod, at Lensherrer eller Fogder eller Prester i Norge, »enten ved sig selv eller andre«, panter eller kjøber noget Jordegods med Bønderne, under Straf af Jordegodsets Forbrydelse til Kronen, — et Forbud, som i den følgende Tid oftere blev gjentaget, så det viser sig, at det her påklagede Uvæsen ikke var så let at få udryddet. — En Række andre Kongebreve og Klager fra Almuen eller Dome, afsagte af Herredagene, gir os nærmere Oplysning om de »adskillige optænkte Påfund«, som der tales om i det ovenfor citerede Brev, og viser os, hvorledes en Peder Hanssøn Basse, en Erik Munk, en Peder Grubbe, en Gjøde Pederssøn og andre Lensherrer og Fogder vidste at »velde til sig« Jordegods fra Bønderne ved Trusler, Tvang, Chikaner eller ulovlig Afskatning[61]. Vi får ligeledes Underretning om, hvorledes disse samme Lensherrer og Fogder også på anden Måde misbrugte sin offentlige Myndighed ligeoverfor Bønderne, særskilt ligeoverfor Kronens Lejlændinger, som ikke blot besværedes med Arbejde ved de kgl. Sagbrug og Avlsgårde, men endog somesteds blev tvungen til at assistere Lensherrerne eller Fogderne i deres private Kjøbmandskab med Førsel af Varer til og fra Byen o. s. v.[62].

Klagerne over disse Misbrug er så mange og vedholdende og gir et så mørkt Billede af de Tilstande, der var rådende efter 1536 og lige til et godt Stykke ud i det 17de Århundrede, at man skulde tro, at der i dette Tidsrum måtte være gjort ganske alvorlige Indhug i den norske Bondestands Frihed og Selvejendom, og at den norske Samfundsorden måtte være bleven i en ganske væsentlig Grad omdannet efter Mønster af den danske.

Vi véd imidlertid, at dette i Virkeligheden ikke blev Tilfælde.

Hvis Aktstykkerne viser, at mange af de fra Danmark opsendte Lensherrer og Fogder søgte at praktisere det danske Bondetyrannis Sedvaner også i Norge, så viser de ikke mindre, at de norske Bønder var hårde Halse at ha at gjøre med, og at man ikke ustraffet bød dem, hvad man kunde byde deres danske Standsfæller. I Danmark var Bondestanden fuldstændig afvæbnet og havde været det gjennem lange Tider; i Norge derimod vedblev de gamle Lovregler om hver voxen Mands Pligt til at være forsynet med visse Våben at stå ved Magt. De norske Bønder mødte fremdeles stadig væbnet til Thinge og ved andre almindelige Sammenkomster, og der holdtes fremdeles Våbenthing efter gammel Skik til Undersøgelse af, om deres Væbning var i den lovbefalede Stand. Denne Væbning var forlængst blevet aldeles forældet i militær Henseende, og, når man fra Styrelsens Side vedblev at øve et Slags Kontrol med den, synes det væsentlig at ha været af Hensyn til de derved faldende Bøder[63]. Men Øxe og Sværd, Spyd og Bue, som var til liden Nytte ligeoverfor pantserklædte Ryttere eller ligeoverfor de med Skydegevær forsynede Landsknegte, kunde altid være god nok til at indgyde Fogder og Sorenskrivere den nødvendige Respekt. Og fremfor alt: Hævdelsen af den frie Mands gamle Våbenære virkede til at vedligeholde hos de norske Bønder en sådan Karaktér og sådanne åndige Egenskaber, der plejer at være det bedste Værn mod Undertrykkelse. Politiken lå udenfor deres Synskreds, og med Staten kunde det gå, som det vilde, uden at det faldt dem ind at rejse sig; men når der rørtes ved deres private Ret, viste det sig, at de ikke havde vanslægtet såmeget endda fra sine Forfædre i Hensyn på Stridbarhed.

Det er bekjendt, hvilket Skudsmål de får af Peder Klaussøn, hvis Levetid netop falder sammen med den her omhandlede Periode. Et Sted, hvor han taler om det norske Folks Oprindelse, siger han: »Hvorledes om alt dette er, så have dette Lands Indbyggere deres første Orsprung oc Affkomst aff et hart Folck, effterdi de hafue altid været et hart, motvilligt, ulydigt, selffrådigt oc ofuerdadigt, uroligt, oprørisk oc blodgierigt Folck, som jeg icke kand benecte, at de endnu ere, synderlig på de Steder oc Orter, som de endnu holde deres gamle Seder oc Skick ved Mact, det er til Fields langt op fra Siøkanten, der boer endnu ont oc vildt Folck«. Et andet Sted, hvor han særskilt taler om Thelemarksbønderne, kalder han dem »onde, ugudelige, hårde, vilde oc oprøriske Folck — — nogle uforskammede Dieffuels Kroppe med Hor, Mord, Manddrab, Ketterij, Løsleffnet, Slagsmål oc andre hos hengende Laster oc Ulempe offuer alle som her i Landet boe; haffde deris største Lyst i gammel Tid at dræbe Bisper oc Prester, Fougder oc Befalingsmænd, som oc påkiender, at til en Kircke i det Læn er 7 Prester ihielslagne, oc sommesteds en eller to, oc sommesteds flere«[64].

Peder Klaussøn var selv Prest, og efter det Forhold, som i hans Tid rådede mellem Prester og Almue i Norge, særlig i den Del af Landet, hvor han hørte hjemme, er det rimeligt, at hans Stemning ligeoverfor Bønderne ikke har været den velvilligste, og at han i sin Omtale af deres Ugudelighed har smurt vel tykt på. Men hans Skildring stadfæstes dog forsåvidt af samtidige historiske Aktstykker, som det af dem fremgår, at der i denne Periode har rådet en meget uregjerlig Ånd hos den norske Bondealmue, og at dens Sæder har været i høj Grad hårde og vilde[65]. Udplyndringen af Kirkerne ved den såkaldte Reformation, de nye Kirkeskikke og de nye Prester, Indførelsen af fremmede Retssedvaner, Lensherrernes og Fogdernes mangehånde brydsomme Påfund og Pålæg synes at ha fremkaldt hos den en uroligt gjærende Bevægelse, ifølge hvilken dens Kraft udartede til Råskab og det Stive og Stridbare i dens Karaktér antog et Præg af ligefrem Ustyrlighed og Utålsomhed overfor enhver Art af Tvang. Det var sålangt fra, at de danske Lensherrers og Fogders Forsøg på at få den bragt under en lignende Subordination som Bondestanden i Danmark virkede til at kue eller skræmme den, at snarere dens Trods voxede derved; den satte hårdt mod hårdt og synes over det hele Land at ha stillet sig på en ligefrem Krigsfod mod snart sagt alle og enhver, der repræsenterede den offentlige Myndighed eller i en eller anden Henseende havde noget at sige over den.

Vi ser af Aktstykkerne, at de norske Bønder i denne Periode fik døje megen Uret og mange Overgreb, og at de jevnlig havde fuld Grund til at klage over Ihændehaverne af Statsmyndigheden eller til at sætte sig til Modverge mod dem. Men vi møder også hyppig Exempler på egenmægtige Tiltag fra Almuens Side, Voldsomheder, som ikke var fremkaldt ved nogen den tilføjet Uret, og helt ugrundede Klagemål. Vi hører om, at Bønderne mangesteds holdt Thing og Stevne af egen Magtfuldkommenhed og fattede Beslutninger i offentligt Anliggende, uden at bry sig om Øvrigheden, hvem de stundom endog med væbnet Hånd tvang til at føje sig efter deres Vilje; vi hører om, at det jevnlig hændte, at de gjorde Bulder og Opstyr ved Thingmøderne, så disse måtte afbrydes, og at de vægrede sig ved at efterkomme, hvad der efter Loven var deres Skyldighed[66]. Fogderne, der indsattes i sine Bestillinger af Lensherrerne og ikke var andet end disses private Tjenere, synes gjennemgående at ha været en meget mislig sammensat Klasse i dette Tidsrum[67]; men man kan ikke undres såmeget herpå, når man ser hen til de Vilkår, hvorunder denne Slags Funktionærer var stillet; man får et Indtryk af, at de omtrent stadig har gået med Livet i Hænderne, — i den Grad hørte det til Dagens Orden, at Fogder blev overfaldt med Hug og Slag af Bønderne eller jaget bort eller ligefrem ihjelslagne[68].

Disse regelløse Udbrud af en Frihedsånd, der savner Ledelse og fælles Mål, gjør et alt andet end tiltalende Indtryk; men herved må det ikke glemmes, at de har spillet en Rolle i Landets Historie, som ingenlunde er uvæsentlig. Vi kan sammenfatte under ét hele den endeløse Mangfoldighed af Klager over Fogder eller andre offentlige Funktionærer og af Opløb og Overfald og voldsom Tagen-sig-selv-tilrette fra Almuens Side, hvorom Aktstykkerne til vort Lands Historie i denne Periode gir Oplysning, og hvorved det tilsyneladende bare drejer sig om Småsager, mellem hvilke der ikke er nogen Sammenhæng, — virkelige eller indbildte Forurettelser mod Enkeltmand, — og vi kan i alle disse Sammenstød mellem Bønderne på den ene Side, Lensherrer, Fogder og Prester på den anden, se en eneste stor, over det hele Land udbredt og gjennem lange Tider fortsat Kamp til Forsvar for, hvad der må kaldes det vigtigste Udbytte af Folkets tidligere politiske Udvikling og hvad der var et Hovedvilkår for dets nationale Fremtid: — Bondens Frihed og Selvejendom. Og i denne Kamp blev den norske Bondestand ubetinget Sejrherre.

Skjønt det naturligvis ofte hændte, at Almuens Klagemål ikke førte til noget, endog om de var nokså velgrundede, og at den kom ilde fra det, når den prøvede på at ta sig selv tilrette, idet den bagefter måtte udgi store Bøder for sin »Modvillighed« eller lide anden Straf, så kan det på den anden Side ikke være undergit Tvil, at den Ting, at den norske Almue viste sig så utålsom ligeoverfor ethvert Brud på hævdet Skik og så rask til at ta sig selv tilrette, idethele har været et meget virksomt Middel til at sætte den i Respekt hos dens Overordnede og dermed også til at forbedre dens Kår. Havde den været mere fredelig, mindre hård og vrang, vilde de danske Lensherrer og Fogder ganske vist ha gjennemført i

videre Udstrækning sit Arbejde for at skabe Tilstande, svarende til dem, der var blet rådende i Danmark. Eftersom en ofte gjentaget Erfaring viste dem, at de ikke kunde plage eller fornærme den norske Bonde uden at udsætte sig for alvorlige Ulemper eller endog ligefrem Fare, måtte deres Optræden bli mere varsom og deres Overgreb sjeldnere og mindre voldsomme. Af den samme Grund må det også forklares, at Regjeringen udviste en Omhu for at holde den norske Almue ved Lov og Ret og afhjælpe dens Klagemål, der kan synes påfaldende, når man ser hen til, hvordan Regjeringen var sammensat, og hvor liden Interesse den i andre Henseender viste for Norge. De danske Adelsmænd, der havde Sæde i Rigsrådet eller deltog i de norske Herredage, har vel kunnet ønske at skåne Landsmænd og Standsfæller som Erik Munk eller Ludvig Munk eller Peder Grubbe; men de har på den anden Side indseet, at der for Freds Skyld måtte statueres Exempler, og at det ikke gik an at se igjennem Fingre med Forurettelser mod en Almue, der var så påholden på sin Ret som den norske, og det var da også så langt fra, at de nævnte Mænd eller andre, der prøvede på at agere Bondetyranner i Norge, fik Medhold af sine Overordnede, at de tvertom ofte blev revset med en Strenghed, som ikke har noget samtidigt Sidestykke for Danmarks Vedkommende, skjønt den danske Bondealmue blev langt mere trykket og plaget og i langt højere Grad trængte Beskyttelse fra Regjeringens Side end den norske. I de første Tider efter 1536, inden endnu Forskjellen mellem de indre Forhold i Danmark og Norge har gået nogenledes tydelig op for den danske Styrelse, var Kontrollen fra dennes Side udentvil slappest og de norske Bønder i videst Grad henvist til at værge sig selv ligeoverfor tyranniske og rovgjerrige Lensherrer og Fogder. Siden blev det efterhånden bedre, og i Begyndelsen af det 17de Århundrede, under Kristian den 4des Regjering, indførtes sådanne Forbedringer og en såvidt skarp Kontrol i Hensyn på den norske Administration[69], at de Farer, hvoraf Bondefriheden i Norge en Tidlang havde været truet, dermed kan siges at være i det væsentlige overstået, — og det, som nævnt, på en sådan Måde, at den gik så temmelig uskadt ud af dem.

Når vi i det Foregående har fremhævet, at Hoveriet — den i og for sig mest trykkende og for Bondestandens Frihed skadeligste Byrde — blev indført i Norge efter dansk Mønster ved Kronens Slotte, Avlsgårde og Sagbrug og de adelige Sædegårde, — da må det herved erindres, at denne Byrde alene kom til at hvile på en forholdsvis liden Del af den norske Bondestand, og at den, ifølge de geografiske og retslige Forhold i Norge, ikke nåede og ikke kunde nå til at bli endog tilnærmelsesvis så ødelæggende for dette Fåtal blandt de norske Bønder, som den var blevet for den danske Bondestand i sin Helhed.

Man ser vel, at ved Arbejder på de kgl. Slotte eller Lensherrernes Residentser har Arbejdspligten været udstrakt til alle Bønder i det eller de nærmest omliggende Len, både Selvejere og Lejlændinger; men dette har åbenbar været et sjeldnere forekommende Tilfælde[70]. Som Regel gjaldt det, at bare Lejlændinger — Kronens eller Adelens — blev arbejdspligtig. Og af Lejlændingsklassen var det atter kun en liden Del, blandt hvis Ydelser Hoveriet kom til at spille nogen synderlig fremtrædende Rolle. Der fandtes i Norge kun få Kronen og Adelen tilhørende Avls- og Sædegårde mod hvad der fandtes i Danmark, og det under disse hørende Jordegods var spredt viden om og lå for en stor Del altfor langt borte, til at der kunde bli Tale om at bruge de på samme boende Lejlændinger ved Sædegårdenes Dyrkning. I Danmark fik Adelen efterhånden ved Mageskifter sig imellem eller med Kronen sine Ejendome således samlet og arronderet, at fordetmeste enhver Adelsmand havde sit Fæstegods liggende omkring Hovedgården og såvidt nær, at der kunde ydes regelmæssigt Hoveri deraf til denne. I Norge lod den Slags Arronderinger sig kun undtagelsesvis og på en ufuldstændig Måde gjennemføre, idet dels Landets Naturforhold, dels den hyppige Forekomst af Odelsgods, der hvilede på en helt anderledes stejl og utilgjængelig Retsgrund end Selvejergodset i Danmark og ikke på samme Måde som dette kunde rokkes og bringes ned i Niveau med Fæstegodset, la Hindringer ivejen derfor.

Hertil kommer da endelig, at Lejlændingsforholdet i Norge altid vedblev at ha Karaktéren af en fuldkommen fri Kontrakt, at følgelig Hoveriet, hvor det kom i Brug, blev fastsat ved en formelt frivillig Overenskomst mellem Lejlænding og Jorddrot og ikke kunde forhøjes uden Lejlændingens Samtykke. Det er vistnok sandt, at denne Frivillighed i mange Tilfælde og indtil en vis Grad heller ikke var mere end blot formel, eftersom det i Regelen var en slig Velfærdssag for Lejlændingen at beholde den Gård, hvorpå han sad, og som han havde lejet under den sedvanlige stiltiende Forudsætning af Bygsel på Livstid, at han heller fandt sig i at bære nye og trykkende Byrder fremfor at flytte[71]. Men en Grændse var dog dermed givet, udover hvilken Jorddrotten ikke turde gå med sine Pålæg, for ikke at risikere, at hans Lejlændinger flyttede bort, uden at nogen fandtes villig til at indta deres Plads. I Danmark derimod var der, overalt hvor Vornedskabet fandt Sted, ingen sådan Grændse. Og selv i de Dele af Danmark, hvor Vornedskabet ikke var bleven indført, havde dog, som før omtalt, Adelen gjennem sine vidtstrakte Privilegier opnået en slig Øvrighedsmagt over sine Fæstebønder, at den kunde påtvinge disse Hoveri og andre Byrder langt udover, hvad de vilde ha fundet sig i, om de bare havde havt at ta Hensyn til sin egen Fordel.

Vi har omtalt, at det lykkedes den norske Adel — d. v. s. væsentlig de i Norge omkring Reformationstiden indflyttede adelige Ætter af dansk Extraktion — at opnå de vigtigste af de Privilegier, hvoraf deres Standsfæller i Danmark var i Besiddelse. Men for det første varede det til henimod Midten af det 17de Århundrede, inden den nåede såvidt, og den nye Herlighed kom bare til at stå ved Magt i nogle få År, så den fik ikke Tid til at rodfæste sig. Dernæst medførte de så helt forskjellige Forhold i begge Lande, at det samme Privilegium fik helt andre Følger og en helt anden Betydning i Danmark, end det kunde få i Norge. Således t. Ex. Hals- og Håndsretten, hvorved den adelige Sædegårdsejer fik Myndighed til at lade de af hans Bønder og Tjenere begåede Forbrydelser påtale og Ret til at oppeberge for egen Regning de herved faldende Bøder. I Danmark, hvor denne Ret indrømmedes Adelen ved Kristian den 3dies Håndfæstning af 1536, blev den et »drabeligt« Privilegium, som i høj Grad virkede til at gjøre Adelsmændene til uindskrænkede Herrer over deres Bønder, idet Hals- og Håndsretten her ofte var forenet med Birkeret, d. v. s. Ret for de adelige Sædegårdsejere til selv at beskikke Domere på sine Godser, hvorved de på en Måde kom til at samle Anklage- og Domermyndigheden i sin Hånd, og idet Bondestanden her allerede forud var så kuet og så uvant til at sætte sig til Modværge mod Adelens Overgreb, at det nye Magtmiddel trygt kunde bruges i den videste Udstrækning til at fremme alskens Vilkårlighed. I Norge derimod, hvor Birkeretten ikke fik Indgang[72], hvor de adelige Sædegårdsejere altså ved Udøvelse af Hals- og Håndsprivilegiet havde at holde sig til Landets almindelige Domstole, og hvor desuden Bønderne i en så helt anden Grad havde Greje på, hvad Landets Lov hjemlede dem, fik dette Privilegium væsentlig kun en økonomisk Betydning. Det blev ikke et nyt Magtmiddel for Adelen, men bare en ny Indtægtskilde, og indrømmede ikke såmeget en Ret, som det påla en Pligt, der viste sig at være så byrdefuld i Forhold til det Vederlag, som var knyttet til den, at de Privilegerede endog søgte at bli kvit den Herlighed, som de så længe havde strævet for at opnå[73].

I det hele fik den nye norske Adel (der nærmest var at betragte som et Sideskud af den danske) aldrig nogen rigtig Fart i sig. Den vilde ikke trives. Det viste sig, at Norge i enhver Henseende var en ugunstig Spiregrund for en privilegeret Godsejerklasse. Både var her lidet af dyrket og dyrkbar Jord, og det lidet, som var, sad fast på de Hænder, hvori det engang var kommet. De danske Adelsmænd, der flyttede ind i Landet i Reformationstiden, har vistnok gjennemsnitlig været mere om sig efter Jordegods end deres norske Standsfæller og forstået sig bedre på de »allehånde optænkte Påfund«, hvorved Bonden kunde tvinges til at opgi sin Selvejendom. Men det var dog utænkeligt, at det skulde kunne lykkes dem at komme langt med sine Kneb og Kunster hertillands. Den norske Bondes Selvejendom var altfor godt beskyttet til det både ved Loven og ved Folkets Karaktér.

Det hyppigst brugte og virksomste Middel, hvorved Adelen i Danmark udvidede sit Jordegods på Selvejerklassens Bekostning, bestod, som før nævnt, deri, at den ved Mageskifter med Kronen fik sig tilskjødet dennes »Herlighedsret« i Selvejergods og så bagefter ved Tvang eller frivillig Overenskomst med Selvejerbønderne fik Herlighedsretten udvidet til en fuldstændig Ejendomsret, hvilket i Regelen gik meget let fra Hånden, eftersom Bondens Selvejendom var så sterkt beklippet, at han ikke havde synderlig Opfordring til at holde fast ved den, og eftersom han, ved at opgi den og gå over til at bli Fæstebonde, slap for endel af sine offentlige Byrder og dertil kunde vente at bli mere gunstigt anseet af sin adelige Jorddrot, som allerede gjennem Herlighedsretten havde ham halvvejs i sin Magt. Om dette Middel kunde der nu ikke bli Spørsmål i Norge. Mageskifter af en sådan Art var umulige her, eftersom Kronen aldeles ikke havde erhvervet nogen sådan »Herlighed« over det norske Odelsgods, der kunde gjøres til Gjenstand for Omtuskning eller Bortskjødning. Odelsbondens Ejendomsret til sin Gård gjaldt for at være ligeså god som Adelsmandens til sin; han var ikke forpligtet til nogen anden Ydelse end de offentlige Skatter, og disse var ikke større for ham end for en Lejlænding. Hans Stilling som Ejer til den Jord, hvorpå han boede, frembød så store Fordele, gav såmegen Frihed, var så tryg og så anselig, at alene den yderste Nød kunde bringe ham til at opgi den og bytte den bort mod en Lejlændings Vilkår. Og om han engang havde seet sig tvunget dertil, var der ved Odelsløsningsretten sikkret ham eller hans nærmeste Slægt et Middel til at gjenvinde den tabte Stilling, som udentvil er bleven brugt i alle Tilfælde, hvor det blev Vedkommende nogenledes økonomisk muligt. Hvad det lykkedes Adelen at erhverve af det Odelsbønderne tilhørende Jordegods, har udentvil mest været sådanne Gårde eller Gårdeparter, som vedkommende Ejer ikke selv brugte, og ved hvis Overgang i adelig Besiddelse altså vel Odelsgodset er bleven formindsket, men ikke Tallet på de Bønder, der sad på egen Grund og brugte egen Jord. Og selv om denne Slags Odelsgods må det antages, at Ejeren kun højst nødig har ladet det frakomme sig og sin Æt, så det neppe kan ha været meget deraf, som på en varig Måde er gået over i adeligt Eje.

Det var imidlertid ikke blot Adelen, men også Kronen, som i denne Periode udvidede sit Jordegods på Odelsbondeklassens Bekostning. I en Række af Tilfælde blev Odelsgods efter Loven forbrudt under Kronen, nemlig når Ejeren undlod at udrede Leding eller anden offentlig Skat deraf, eller når han gjorde sig skyldig i nogen af de Forbrydelser, der sammenfattedes under Navn af úbótamál[74]. Også ved andre Forbrydelser kunde det hænde, at Jordegods blev udlagt til Kronen, idet Forbryderen ikke på anden Måde formåede at klare den ham idømte Bod. For dette Tilfælde var det nu udtrykkelig fastsat i Loven, at det til Kronen udlagte Jordegods kunde indløses igjen inden ti År[75]. I Hensyn på det Jordegods, der tilfaldt Kronen som Følge af Ejernes Forsømmelse af at udrede Leding eller Skat, ser man af Lensregnskaber og andre Aktstykker, at det regelmæssig blev git tilbage mod en »billig« Indløsningssum eller endog aldeles uden Indløsning, bare mod Erlæggelsen af den resterende Skat[76]. Og hvad endelig det ved de såkaldte úbótamál forbrudte Jordegods angår, synes det ligeledes at ha været almindelig Skik, at det blev bevilget Forbryderens Arvinger at indløse det igjen. Vi tør slutte heraf, at, om det end jevnlig hændte, at Odelsgods tilfaldt Kronen, så var det alene undtagelsesvis, at den beholdt, hvad der tilfaldt den, som varig Besiddelse.

Forsåvidt Kronens Ombudsmand — Fogden eller Lensherren — tilegnede sig det forbrudte eller i Bod udlagte Odelsgods som sin personlige Ejendom og i dets Sted opførte en Pengesum i Regnskaberne, måtte nu vistnok Tingen stille sig anderledes. I disse Tilfælde var det jo ialfald Hensigten at beholde, hvad man engang havde fået Kloen i. Men Aktstykkerne viser, at dette på ingen Måde faldt så let, — at tvertom den Lensherre eller Foged, der havde tilegnet sig ved ulovlig Afskatning en norsk Bondes Jord, ofte fik at bestå en alvorlig og sejgt fortsat Krig fra Odelsmandens eller hans Arvingers Side og ofte blev tvungen til at udlevere sit Bytte og dertil måtte undgjelde for sit Attentat på en Måde, der ikke kan ha undladt at virke afskrækkende på hans Kolleger.

I det hele kan det ikke være tvilsomt, at Selvejergodset i Norge gjennemgik uden nogen væsentlig Formindskelse den Række af Angreb, som fra flere Sider blev rettet mod det i det næst efter Reformationen følgende Tidsrum. — Ved Begyndelsen af det 17de Århundrede ejede Kronen over en Fjerdepart af alt Rigets Jordegods; det allermeste heraf havde imidlertid enten tilhørt den fra urgammel Tid eller kom i dens Eje ved de store Konfiskationer af Kloster og Kirkegods i Reformationstiden. Adelen ejede på samme Tid over en Ottendepart af Rigets Jordegods; det allermeste heraf var imidlertid en Arv fra uddøde norske Storætter og havde altså fra gammel Tid været Adelsgods. Det må vel antages, at Krone- og Adelsgodset tilsammen har havt nogen Tilvæxt på Odels- eller Selvejergodsets Bekostning i Tiden mellem Reformationen og Begyndelsen af det 17de Århundrede; men denne Tilvæxt kan ikke ha været stor, og ved det sidstnævnte Tidspunkt — eller henimod Midten af det 17de Århundrede — begyndte, efter hvad siden nærmere skal omhandles, en Bevægelse i den stik modsatte Retning, hvorved både Kronens og Adelens Jordegods blev mere og mere reduceret og Forholdstallet mellem Lejlændinger og Bønder, der brugte egen Jord, stadig forandredes til den sidstnævnte Klasses Fordel.

Ligesålidt som der altså fandt nogen væsentlig Nedgang Sted i Hensyn på Odelsbøndernes Tal og Omfanget af deres Jordegods, ligesålidt skete der noget væsentligt Indgreb i den Ret, hvormed den norske Odelsbonde fra gammel Tid havde ejet, sin Jord. — Vi har omtalt, at man i Skattebreve og andre Aktstykker fra det 16de og 17de Århundrede møder Spor af den samme Forblanding af Ydelserne til Kongedømet i dettes Egenskab af privat Jordegodsejer og i Egenskab af Statens Repræsentant, som for Sveriges og Danmarks Vedkommende fik så vidtrækkende praktiske Konsekventser, at den ligefrem kan siges at ha ført til en Konfiskation af al Bonde-Selvejendom. For Norges Vedkommende kom nu disse Konsekventser aldrig til at indtræde. Det havde sit Forblivende ved den urigtige Sprogbrug, hvorefter stundom Selvejerbønderne og Lejlændingerne på det Kronen tilhørende Jordegods sammenfattedes under den fælles Benævnelse af »Kronebønder«. Odelsretten havde ved Norges tidligere Samfundsudvikling fået en så skarpt markeret Karaktér, at det ikke kunde gå så glat med at få den udvidsket eller gjort afhængig af en anden og højere Ret.

Vi har vistnok seet, at Arbejdspligten ligeoverfor Kronen lejlighedsvis blev udstrakt til også at gjelde Odels- eller Selvejerbønder; men vi har tillige seet, at dette skete altfor sjeldent og i altfor liden Udstrækning til, at det kunde påhefte den hele Klasse et Ufrihedens eller Afhængighedens Mærke, således som Tilfældet blev i Danmark og Sverige. Der dannede sig ikke i Norge, som i Nabolandene, en talrig og sterkt privilegeret Adel, hvis Anseelse og Forrettigheder trykkede Selvejerbonden dybere og dybere ned fra hans gamle Rang i Samfundet. Hvad Adelen kom til at eje i Norge, var for lidet at regne mod det Jordegods, der tilhørte Odelsbønderne. Og lige til den her omhandlede Periodes Slutning havde den norske Adel kun få og lidet betydende retslige Fortrin fremfor disse. Når den søgte om at få sine Privilegier forbedret, fremhævede den da også som en Grund hertil, at Adelsmænd i Norge var udsatte for at sammenblandes og stilles på lige Linje med almindelige Odelsbønder, hvilket naturligvis måtte ansees som en Utilbørlighed[77]. Man ser, at Adel og Odelsbønder virkelig i adskillige Tilfælde, t. Ex. ved Udskrivning af Rostjeneste, blev stillet ligefrem officielt på én Linje og omhandlet som hørende sammen til én Samfundsklasse, og, når Kantsleren Jens Bjelke opregner, til Forherligelse af den norske Adel, alle de »Friheder«, hvoraf den var i Besiddelse, viser det sig, at det allermeste af Herligheden var sådanne Friheder, som Adelen havde fælles med Odelsbønderne[78]. Men, jo nærmere Adel og Odel stod hinanden, — faktisk og i den almindelige Mening, — des mindre Fare måtte der være for, at Odelsbondens Ejendomsret til sin Jord skulde bli borteskamoteret eller fordunklet ved sådanne juridiske Fiktioner og Konstruktioner som de, der fik så alvorlige Følger for Selvejerbønderne i Danmark og Sverige. Dette skete da, som sagt, heller ikke. Kongedømet havde vel forlængst tiltat sig Magt til at pålægge de jordejende Bondeætter ny Skat, uden at indhente deres Samtykke, — forsåvidt var det i Magnus Lagabøters Landslov formulerede Kompromis[79] bleven brudt, — men de nye Skatter opfattedes altid som extraordinære og som pålagte af Kongedømet i Egenskab af Statens Repræsentant, og, om Odelsbondens Ejendomsret til sin Jord ophørte at være souveræn i den gamle Bemerkelse af Ordet, vedblev den derfor ligefuldt at gjelde som fuldkommen ubetinget og uindskrænket i privatretlig Forstand.

Summen af alt dette er altså, at den Omdannelse af de norske Samfundsforhold efter Mønster af de danske, der blev indledet fra flere Hold i den nærmeste Tid efter Reformationen, ingen Fremgang fik. Denationaliseringsprocessen — Indførelsen af dansk Sprog og Lovgivning, dansk Samfundsskik og danske Retssedvaner — nåede ikke langt ind. Den store Mængde af Folket blev slet ikke eller kun i ringe Grad berørt deraf. Angrebene på den norske Bondes Frihed og Selvejendom sloges tilbage. Bondesamfundet bevarede sit gamle Sprog og sin gamle Organisation og derigjennem en ubrudt, uforvansket Sammenhæng med Landets historiske Fortid.

I dette Bondesamfund var da altså også givet den brede Grundvold, hvorpå en fremtidig national Udvikling kunde bygge. Men for det første syntes Tingene at stille sig så, at der var mest Udsigt til, at denne Grundvold vilde komme til at ligge unyttet, og at de byggende Kræfter i Landet vilde vende sig alt andensteds hen end did.

Så nationalt end det norske Bondesamfund var i en vis Forstand, så savnede det dog og måtte endnu i lange Tider fremover vedbli at savne Evnen til at delta i en fremadskridende national Udvikling eller til at spille nogen anden Rolle i en sådan end en rent passiv. Dets Norskhed var en ubevidst; om nogen virkelig vågen Nationalfølelse eller virksom Fædrelandskjærlighed kunde der i denne Periode og endnu længe efter neppe være Tale hos de norske Bønder, ifølge det Oplysningsstandpunkt, hvorpå de gjennemsnitlig stod, og ifølge de Forhold, hvorunder Folket i en Række af Generationer havde levet, — uden noget offentligt Liv eller nogen regelmæssigt virkende Statsinstitution. Deres Kamp mod danske Fogder og Lensherrer og danske Retssedvaner kan efter sine Følger siges at ha været en Kamp for Nationaliteten; men i sig selv var den en spredt Fægtning, hvorved det bare drejede sig om private eller lokale Interesser. At Fogden eller Lensherren var dansk, har neppe skadet ham i de norske Bønders Øjne, når han bare lod dem bli i Fred ved gamle Sedvaner og hvad de anså som sin lovlige Ret, og forsåvidt Indførelsen af Dansk som Kirkesprog har vakt Uvilje hos dem, har det ikke været, fordi det var fremmed og halvt uforståeligt for dem, men bare fordi det var nyt og i al sin Uforståelighed dog mere forståeligt end det gamle Kirkesprog. Overhodet, — Bøndernes Styrke var deres Vedhængen ved hvad der var nedarvet; deres Rolle i Nationalitetens Historie måtte være indskrænket til at hævde den givne Grundvold. Skulde der bygges videre på denne, kunde det alene ske ved de andre Samfundsklasser: Adelen, Embedsmandsklassen og Byborgerne. Alene hos dem fandtes i nogenledes tilstrækkelig Grad Forudsætningerne for en virksom Deltagelse i Samtidens fremadskridende Kulturbevægelser; alene hos dem kunde i denne Periode en bevidst Nationalfølelse, virkelig Almenånd og Fædrelandskjærlighed tænkes mulig.

Men om dem gjaldt det jo, at de var bleven inddraget i den før beskrevne Denationaliseringsproces. En Flerhed af de til den norske Adel efter Reformationen hørende Ætter, og det de uden Sammenligning rigeste og mest ansete, var, som oftere før nævnt, af dansk Oprindelse og vedblev at stå i det nærmeste Sambånd med sit oprindelige Hjemland; det blev efter Reformationen fast Regel, at de højeste og bedst aflønnede gejstlige og verdslige Bestillinger i Norge blev bortgit til Danske; samtidig optog også Borgerklassen i de norske Byer et sterkt fremmed Element, der ligeledes kom til at spille en fremtrædende Rolle inden sin Stand ved Rigdom eller Driftighed. Om alle tre Klasser gjaldt det, at Dansken blev det fælles Skrift- og Talesprog for dem, hvad enten de var af inden- eller udenlandsk Extraktion, — Nordmænd eller Danske.

Det kunde synes, som om den for en national Udvikling nødvendige Enhed inden det norske Samfund herved måtte bli brudt. Det kunde synes, som om der var Fare for, at de Samfundsklasser, ved hvem den fremadskridende Kultur først og fremst skulde tilegnes og forarbejdes, herved vilde bli altfor dybt adskilt fra det øvrige Folk til at kunne mødes med det i et nationalt Samarbejde. Det kunde synes, som om der var Fare for, at Fællesskabet med Danmark i Hensyn på Familjeforbindelser, Sprog, Literatur, Administration o. s. v. vilde knytte den norske Adel, Embedsmands- og Borgerklasse så sterkt til dette Land, at de kom til at føle sig halvvejs eller helt fremmed i Norge, og at deres Patriotisme snarere måtte bli dansk end norsk.

Vi véd, — og det skal siden nærmere påvises, — at dette ikke blev Tilfælde. Vistnok måtte de nævnte Samfundsklasser, ifølge Måden, hvorpå de sproglige og andre-kulturhistoriske Forhold artede sig efter Reformationen, bli adskilt, som ved en dyb Kløft, fra det øvrige Folk, og vistnok måtte dette virke til at lamme eller svække den Følelse af Solidaritet og Sammenhæng, der er Livstråden i ethvert Folks Historie. Men Kløften blev aldrig så vid eller dyb, at denne Tråd helt reves over. Det norske Folk sank ikke ned til at bli en Stamme. Tiltrods for det meget, som måtte virke til at fordunkle og undergrave Enhedsfølelsen eller Nationalbevidstheden hos det norske Folk, — helt tilintetgjort blev den dog aldrig. Så nær de norske Byborgere og Embedsmænd end i flere Henseender blev knyttet til sine danske Standsfæller, og så meget det var, som til Gjengjeld fjernede dem fra de norske Bønder: derhen kom det øjensynlig ikke, at de følte sig mere som Landsmænd med hine end med disse. Deres norske Nationalitet ophørte øjensynlig aldrig at være en erkjendt og utvilsom Ting både for dem selv og for andre, skjønt den naturligvis i Regelen kun fik lidet at betyde. Så dybt Norge var sunket og så uanselig en Rolle det gjennem lange Tider havde spillet ved Siden af Danmark, merkes der dog ikke Spor af, at Nordmænd nogensinde har agtet det som en Forfremmelse at gjelde for Danske. Nordmandsnavnet synes, trods det meget, der måtte virke kuende på den nationale Selvfølelse, altid at ha holdt sig såvidt i Kurs, at man gjerne vedkjendte sig det. Det blev ikke glemt, hvad Norge engang havde været, og så blegt og uklart end dette Minde vel fordetmeste var blevet, har det dog kunnet veje nogenledes op mod det nedslående Indtryk, som en Betragtning af Forholdene i Samtiden måtte gjøre.

Vilkårene for en fremtidig selvstændig Udvikling blev altså til alle Sider opretholdt. Domen over Norge, at det ikke skulde være noget Rige for sig, men et Ledemod af Danmarks Rige, var ikke exigibel. Den norske Nationalitet led store Tab i sin Nedgangs- og Forfaldstid, men intet, der ikke kunde gjenoprettes. Den var altfor vel garderet af Landets Historie og Naturforhold, til at der kunde være nogen virkelig Fare for den, selv ikke i dens værste Svaghedsperiode, da den syntes helt afmægtig, medens den danske Nationalitet skred raskt frem og rådede over mangedobbelt overlegne Kræfter. Og Forholdet mellem de to Folk i Hensyn på Fremgang og Kraft forandrede sig snart til Norges Gunst. Reformationstiden var også i denne Henseende et Vendepunkt. Indtil da havde Danmark gjennem lange Tider vundet stadig større Forspring fremfor Norge. Fra nu af blir det Norge, som haler ind på Danmark. Samtidig med, at de yderste Konsekventser af det forudgående politiske og nationale Forfald hos det norske Folk blir draget, idet Norge helt udslettes af Staternes Tal, begynder den Fremgang, som skal føre til Selvstændighedens Gjenrejsning.

Der er i dette en indre Sammenhæng, en Årsags- og Virkningsforbindelse, ikke blot et tilfældigt Sammenstød i Tiden.

Det må naturligvis altid erkjendes, at Norges Underkastelse som et ligefremt Lydland under Danmark var en Skam og en Ulykke. Men vi kan og må på samme Tid medgi, at Ulykken har havt sine gode Sider og i visse Måder været en Kilde til Fremskridt. Det var bedre, at Lakunerne i den norske Lovgivning blev fyldt af dansk Ret, end at de slet ikke skulde være bleven fyldt. Det var et Fremskridt for Norge at få dansk Regjering fremfor det: ingen Regjering at ha. Og dette havde jo omtrent været Forholdet i Tiden forud for 1536. Det var et Tab for den norske Nationalitet, at dansk Sprog blev indført som Kultur- og Skriftsprog; til Vederlag fik Norge dog derigjennem Del i et fremadskridende Åndsliv, hvilket det måske ikke vilde ha kunnet opnå så let eller hurtigt på anden Måde.

Norges Fremgang må altså ganske vist for en Del føres tilbage til den nærmere Forening med Danmark, der var en Følge af Reformationen og Grevefejden[80]. Men kun for en Del. Der er andre Forhold, som herved har øvet en afgjørende Indflydelse.

Når det norske Folk efter 1536 går fremad i materiel og åndig Henseende og det tildels raskere end det danske, så Danmarks Overlegenhed blir mindre og mindre og dansk Indflydelse i Norge endog ombyttes med norsk Indflydelse i Danmark: da må Hovedgrundene hertil søges til den ene Side i den almeneuropæiske Udviklings Gang og til den anden i de for Norge og for Danmark ejendomelige Samfundsforhold.

I Unionsperioden havde Danmarks Samfundsorden bedre end Norges svaret til de Krav, som den almene Udvikling stillede. Derfor havde Danmark fulgt med og gået fremad, medens Norge sakkede agterud.

I den følgende Periode indtrådte efterhånden et omvendt Forhold. Hvad der engang havde været den danske Samfundsordens Fortrin gik over til at bli dens værste Brøst, og hvad der havde været gjennem lange Tider den store Svaghedsårsag for det norske Folk, blev i visse Måder dets Styrke, ifølge den almene Udviklings forandrede Krav; Betingelse og Hindring vexlede atter, som de havde vexlet ved Overgangen fra Sagaperioden til Unionsperioden.

En nærmere Påvisning heraf skal bli Hovedemnet i den følgende Del.

Fodnoder

1

Keyser, Kirkehist. II. S. 827—29. — Aschehoug, Statsforf. i Norge og Danm. S. 351-54.

2

Aschehoug, l. c. S. 381, 462—63, 487—88.

3

Aschehoug, l. c. S. 334. — Kristian den 4des norske Lov, I. 10 og 11.

4

Samll. t. d. n. Folks Sprog og Hist. I. S. 258—59. — Aschehoug, l. c. S. 408—9.

5

G. Storm, Håndskrifter og Oversættelser af Magnus Lagabøters Love, Christiania Vid.-Selsk. Forhandl. 1879, S. 22 ff., 32 ff.

6

Se t. Ex. N. Rigsregistr. I. S. 39, Anm. 1.

7

Se F. Brandt, Forelæsninger over norsk Retshist. II. S. 202 ff.

8

Aschehoug, Statsforf. i Norge og Danm. S. 382 f., 462 ff.

9

Brandt, Forelœsn. over Retshist. I. S. 50—51 (en Opregning af de vigtigste af disse Recesser).

10

Brandt, l. c. I. S. 44—48.

11

L. M. B. Aubert, De norske Retskilder, I. S. 38.

12

Aubert, l. c. S. 73 ff.

13

Se J. E. Larsen, Samll. Skrifter, I. S. 282—83.

14

J. E. Larsen, l. c. I. S. 301 ff.

15

Min Afhandl, i Nord. Univ – Tidsskr., 1862 (II. S. 78—80).

16

Norske Samlinger, I. S. 540.

17

Aubert, Norske Retskilder, I. S, 79.

18

Brandt, Forelœsn. over Retshist. I. S. 49. — N. Rigsregistr. IV. S. 40—41. — Danske Magaz. VI. S. 313.

19

Dipl. Norv I. No. 1087. (Brev fra Kristian den 3die til Esge Bilde af 27de April 1537).

20

N. Rigsregistr. I. S. 242.

21

Dipl. Norv. IV. No. 1140.

22

H. Rørdam, om Hans Mikkelsen Ravn, Dansk hist. Tidsskr., 3. Række, IV. S. 543.

23

Rørdam, Kjbhvns. Univ. Hist. I. S. 354. — Ny kirkehist. Samll. I. S. 467 f., 474. II. S. 512 ff. IV. S. 72 f.

24

Norske Samlinger, I. S. 10.

25

Af de 7 bergenske Biskopper eller Superintendenter mellem Reformationen og Enevoldsmagtens Indførelse var de 5 — Jens Skjelderup, Anders Foss, Anders Michelssøn Kolding, Nils Påsche, Ludvig Munthe — danskfødte — og alene 2, den første i Ordenen, Geble Pederssøn, og den sidste, Jens Skjelderup (Sønnesøn af den førnævnte Jens Skjelderup) norskfødte. Af de 7 throndhjemske Biskopper i det samme Tidsrum var ligeledes 5 danskfødte, nemlig Hans Gass, Hans Mogenssøn, Isak Grønbeck, Anders Arrebo og Erik Bredal, — 2 norskfødte, nemlig Thorbjørn Olafssøn og Peder Jenssøn Skjelderup (Søn af den bergenske Biskop J. Skjelderup den eldre). Af de 9 Biskopper i Oslo var 8 danskfødte, nemlig Hans Reff, Anders Madssøn, Frants Berg. Nicolaus Seningius, Nicolaus Glostrup, Ole Boesen og Henning Stockfleth, — 1 norskfødt, Jens Nilssøn (Svigersøn af hans Formand, Biskop Frants Berg). Af de 6 Stavanger-Biskopper var bare den første i Rækken, Jon Guttormssøn, norsk, — de følgende 5: Nils Gregerssøn Riber, Jørgen Erikssøn, Laurits Skabo, Thomas Cortssøn Wegener, Marcus Christenssøn Humble — alle danske.

26

De eldste Oversættelser eller Bearbejdelser på Dansk af Kongesagaerne, udført ved Midten af det 16de Årh. af Mattis Størssøn, Bergens og Gulathings Lagmand, og Laurents Hanssøn, se Norsk hist. Tidsskr. 2. Række, V. S. 271—72. — Norske Magas. I. Fort. S. XIV ff. — Blandt den danske Historiograf Lyskanders Samlinger nævnes en Extrakt af den gammel Norske Krønike«, forfattet af Olav Thorkelssøn, den sidste katholske Biskop i Bergen (H. Rørdam, Lyskanders Levnet, S. 152 . — En dansk Oversættelse af Partalopa Saga (Percenober), forfattet af en Nordmand, hører til Reformationstiden, N. M. Petersen, Bidrag, 11. S. 209—10. — Om Oversættelser og Afskrifter af Landsloven fra det samme Tidsrum se Storm’s Afhandling, Kristiania Vid-Selsk. Skr. 1879.

27

G. Storm, Kristiania Vid.-Selsk. Fork. 1879

28

N. Nicolaysen, Norsk Magasin, I. S. XIV ff.

29

Storm, Kr.a Vid-Selsk. Fork. 1879.

30

Danske Magazin, VI. S. 313.

31

Storm, Kr.a Vid.-Selsk. Forh. 1879.

32

Jens Nilssøns Visitatsbøger 1574—1597, udg.ved Dr. Y. Nielsen, Fort. S CXL.

33

L. c. S 216—17: »Christopher Alfssøn, Knud Grubbes Foged, født af Adel Tnrondhjem, kand vel gammel norske og haffuer lerd latin« .

34

Se Reykjaholts-máldagi, udg. af Samf. til Udg. af gammel nord. Lit. 1885.

35

N. M. Petersen, Bidrag o. s. v. I. S. 110—11.

36

Set. Ex. Dipl. Norv. I. No. 963, Brev af 3die Oktbr. 1489, udstedt af Erkebiskop Gaute, Biskop Hans af Bergen og 3 andre norske Rigsråder; Dipl. Norv. I. No. 965, Brev af 22de Marts 1490, udstedt af Biskopperne af Oslo og Hamar m. fl.

37

I Slutningen af det 15de Århundrede er det endnu Regel, at norske Rigsrådsmedlemmer og andre højtstående Nordmænd skriver i en Sprogform, som må kaldes norsk, skjønt den er i høj Grad forvansket og overfyldt med Danismer. En Menneskealder senere — i de nærmest forud for Reformationen og Grevefejden gående År — er det blevet Regel, at Sprogformen i Breve fra højtstående Nordmænd er dansk, med enkeltvis forekommende Norvagismer, der viser Brevskriverens Nationalitet. Se t. Ex. Dipl. Norv. V. No. 1027, Brev af 3die Marts 1520, Brev udstedt af Gaute Galle, Dipl. Norv. V. No. 1039, Brev af 29de Decbr. 1523, udstedt af Biskopperne Hoskold af Stavanger og Olaf i Bergen, Dipl. Norv. VII. No. 64l, Brev af 9de August 1527, udstedt af Biskop Mogens af Hamar; Dipl. Norv. VII. No. 713, Brev fra Biskop Mogens af Hamar til Erkebiskop Olav af 28de Decbr. 1534; Dipl. Norv. VIII. No. 650, Brev fra Biskop Hoskold af Stavanger til Erkebiskop Olav af 3die Aug. 1531; Dipl. Norv. VIII. No. 658, Brev fra Erkebiskop Olav til Bønderne i Fosen. Ædø, Romsdal og Søndmøre om Kristiern den 2dens Ankomst til Norge af 3die Decbr. 1531 o. s. v. Sproget i alle disse Breve er dansk; men der forekommer Former som »eit bref« — »eyn herre« — »højrig« — »weytt« (af vide) — »måthe« (Måde) — »late« (lade) o. s. v.

38

N. F. Hist. 2. Afd. I. S. 596—97.

39

Ny Danske Magaz. V. S. 42, 97—98, 101, 218, 291, 310 o. fl. St.

40

Ny Danske Magaz. 11. S. 201, 243.

41

Dipl. Norv. VI. No. 689. — Jvfr. Dipl. Norv. X. No. 658, — et Brev af 25de Juli 1533, hvorved 5 Lagrettesmænd af Sande på Vestfold på Forhånd samtykker i »hues Danmarckis righens råd oc menige rigkens jndbyggere ther besluttendis vordhe, met all ydmige tieneste som wj Danmarckis Krone oc menighe rigens jndbyggere pligtige ære«. — Det er det til Bud indkaldte norske Rigsmøde, der er Tale om.

42

Sådan var Forholdet i Begyndelsen af det 17de Århundrede da Odelsbønderne ejede omkring 17,000 Skippund Tunge. I Løbet af det 16de Århundrede har vel efter al Sandsynlighed Forholdet forandret sig noget ti Odelsbøndernes Skade, så at disse i Reformationstiden ejede mere af Landets Jord end i Begyndelsen af det 17de Århundrede; men stor kan Forandringen ikke ha været. — Ved Midten af det 17de Århundrede talte Landet 11—12,000 Bønder, som brugte egen Jord, mod 25—26,000 Lejlændinger. Derefter kan det antages, at i Reformationstiden, da Tallet på samtlige Jordbrug i Norge neppe var mere end 30,000, har der været henved 10,000 Bønder, som brugte egen Jord, mod ca. 20,000 Lejlændinger — Se mine Afhandlinger: Norge under Foreningen med Danmark, Nord. Univ.-Tidskr., og om Folkemængdens Bevægelse, Norsk hist. Tidsskr. 2. Række, 3. Bind. — Disse Forhold vil bli nærmere omhandlet i den følgende Del.

43

Róa leiðangrinn ok gjalda leiðvitið.

44

Se 2den Del, S. 368 og 391-92.

45

P. V. Jacobsen, Om Selvejergods og de Måder, på hvilke denne Art af Ejendom overgik til Fæste under Chr. III. og Fredr. II. — Jurid. Ark. XVIII, S. 193 ff.

46

Brandt, Forelæsn. over norsk Retshist. I. S. 295.

47

T. Ex. N. Rigsregistr. I. S. 198, Kongebrev af 21de April 1556 om Peder Hanssøn Basse, der har afkjøbt »Kronens Bønder« deres Ejendomsgårde. — N. Rigsregistr. I. S. 226—27 om det samme. — Jvfr. den hyppigt forekommende Formel: »Bønderne i N. Len, hvem de tjener eller tilhører« (ɔ: Kronen, Adelen eller Kirken).

48

Min Afhandl. Norge under Foreningen med Danmark, II. S. 74 ff. — N. Rigsregistr. II. S. 615 (Brev af 25de Mai 1585), III. S. 411 (27de Februar 1596) o. ff

49

Se Stemann, Dansk Retshist. S. 95 ff.

50

Brandt, Forelœsn. I. S. 252—53.

51

N. Rigsregistr. I. S. 79—80, IV. ∾. 679—80, V. S. 21, VI. S. 73. — Brandt, Forelæsn., I. S. 253. — Y. Nielsen, Jens Ågessøn Bjelke, S. 17, 359—60.

52

Ved Herredagen 1597 indkom der Begjæring fra Agdesidens Bønder, at kongl. Maj. vilde forunde sine Len bort ikke på Afgift, men på Regnskab. — Min Afhandl. i Nord. Univ.-Tidskr. II. S. 72—73.

53

N. Rigsregistr. I. S. 375—77. — Kongebreve af 21de og 30te Mai 1563 vedkommende Lister Len, som Fru Sofie Lykke havde havt i Pant for en Sum af 4000 Daler, og hvor hun havde gjort sig skyldig i allehånde Udsugelser og Forurettelser mod Borgere og Bønder, idet hun svarede på Klager og Modforestillinger, at »hun havde kjøbt Lenet, hun vilde bruge det efter hendes Vilje«.

54

N. Rigsregistr. III. S. 67, — et Kongebrev af 1ste August 1589 om, hvorledes »nogle vore gode Mænd her udi Riget, forlenet med vore og Kronens Lene udi vort Rige Norge, skulle dennem understå samme Len igjen at unde og forpagte til andre, hvorover sig tidt skal tildrage, at den, hvilken slige Len udi så Måde bliver forpagtet, det igjen skal oplade og forpagte til en anden, som mere vil give, end det hannem er undt fore, så at Lenene i så Måde skal oversættes og omsider lades en udi Befaling, som for sin Fordel med Rette og Uret skal udsue Bønderne og Almuen over billigt og tilbørligt« o. s. v. Jvfr. N. Rigsregistr. III. S. 285—86.

55

Jvfr. K. Erslev, Konge og Lensmand i det 16de Århundrede.

56

Min Afhandl. i Nord. Univ.-Tidskr. II. S. 35—36. — N. Rigsregistr. III. S. 134—36, VII. 420—421 o. fl. St.

57

N. Rigsregistr. II. S. 121. Stadfæstelse af den Skik og Ordning, som Jørgen Lykke m. fl. gjorde i Norge, 28de Mai 1574, Art. 14.

58

N. Rigsregistr. III, S. 145.

59

Der står »Bondelensmænd«; men af det følgende er det øjensynligt, at dette er en Tryk- eller Skrivfejl for »både Lensmænd«.

60

Jvfr. Indberetning fra Statholderen i Norge. Axel Gyldenstjerne, til Regjeringen i Kjøbenhavn, af 9de Oktbr. 1590, trykt i Norske Samlinger, I. S. 539 ff. — Det heder her: »Udi lige Måde, når nogen fattig Mand forseer sig, så de må bøde til Fogden eller Lensmanden for deres Hals, da bliver de ikke rettet for sådan deres Misgjerning, men Lensmanden eller Fogden sætter dennem samme Sag så højt for Pendinge, at de formå det ikke at udgive, og et fattigt Menneske lover gjerne ud, på det at Livet kan blive befriet, mere end han nogen Tid kan formå med al sin Slægt at betale, så skal de (for den Sagefald) give Lensmanden eller Fogden Kjøbebrev eller Skjødebrev på deres Gårde og Gods, ligesom de havde dennem det afkjøbt. Dette er visselig skeet, og var fordi ikke utilrådeligt, det mig synes, at kgl. Maj.s Breve udgik til alle Lensmænd, Fogder og Prester over alt Norge, at de aldeles intet Jordegods skulde kjøbe eller pante udi nogen Måde, såfremt det ikke skulde være forbrudt under Kronen«.

61

Min Afhandl. i Nord. Univ.-Tidskr. II. S. 95—98. — N. Rigsregistr. I. S. 198, 227—28, III. S. 313, IV. S. 415 o. a. St.

62

N. Rigsregistr. III. S. 128—30 (Brev af 15de Aug. 1590).

63

Dipl. Norv. II. No. 963. — N. Rigsregistr. II. S. 136, 324—25, IV. S. 72, 80. — Paus, Forordn. S. 384.

64

Peder Klaussøn Friis’s Saml. Skr. udg. ved Gustav Storm, S. 257—58, 300, jvfr. S. 225.

65

Se A. Faye, Peder Klaussøn (Christiania 1858). — Samme, Christianssand Stifts Bispehistorie. — A. V. Heffermehl, Oversigt over den norske Almues Dannelse, isœr den religiøse, i Tiden efter Reformationen, i Norsk theol. Tidsskr., 9de Bind.

66

Se N. Rigsregistr. III. S. 372, V. S. 317, 361, VI. S. 135—36, 144, 266, 612, VII. S. 421—22 o. m. fl. St.

67

Se N. Rigsregistr. VI. S. 413 ff., 490 f., 493—94, 497—500, 501, 505.

68

Se Erik Munk’s Forsvarsskrifter, meddelt at L. Dåe, Hist. Tidsskr. IV. S. 288 ff., S. 305: »Der siges endnu, og gamle Mænd og Kvinder ved mesten at nævne ved Navn ved 50 Fogder og Prester, som de haver ihjelslaget og endel forjaget i det samme Len« (ↄ: Nedenes Len) o. s. v. — Disse Forsvarsskrifter er fordetmeste noget forstyrret Tøjeri; men hvad der siges om Hyppigheden af Fogdedrab i denne Del af Landet får delvis Bestyrkelse fra andre Kanter. Allen, Nord. Rigers Hist. I S. 251—53. 648. — Peder Klaussen, Samll. Skr. S 225. — Også fra andre Kanter af Land t høres der hyppig om Opløb mod eller Overfald på Fogderne, om det end ser ud til, at Forholdet var værst i så Måde i Nedenes og nærmest tilgrænsende Bygder, — Thelemarken, Lister og Mandal. Se N. Rigsregistr. III. S. 636, IV. S. 353, 371, 380, V. S. 268, 359 – 60, VI. S. 139 o. s. v.

69

N. Rigsregistr. VI. S. 702. Forordn. af 1634 om fast Løn for de norske Fogder. Jvfr. VI. S. 413 ff., 490—93, 497—98, 500, 505.

70

N. Rigsregistr. V. S. 66, Kongebrev af 11te Januar 1611, taler om, at det kun er få af Bønderne i Ekers Len, der gjør Arbejde til Kongsgården sammesteds. »og må vel skee flere der i Lenet findes, som efter Loven burde at gjøre os og Kronen ydermere Arbejde, end de gjøre« o. s. v. — N. Rigsregistr. VII. S. 125, Brev af 20de Oktober 1635, taler om de Bønder af Lister Len, der »plejer at gjøre« Arbejde ved Befalingsmandens Residents Huseby. — I 1632 klagedes af Bønder i Stavanger over, at Arbejdspenge (en Afgift, der ydedes til Vederlag for Arbejde) også krævedes af jordegne Bønder. Y. Nielsen, Jens Bjelke, S 414. — Sammesteds S. 250 omtales et Forslag fra Jens Bjelke, at »Odelsbønder, hvis Lejlændinger skyldte Kronen Arbejde, ikke måtte tage Arbejdspenge af dem«. — En Flerhed af Kronens Avlsgårde havde før Reformationen været Klostergårde, og i Breve, der omhandler Ægter og Arbejde ved disse, er det fordetmeste tydelig forudsat, at Arbejdspligten alene påhvilede de på Klostergodset boende Lejlændinger. — Derimod heder det i et Brev af 19de Juli 1623 (N. Rigsregistr. V. S. 319) vedk. Befæstningsarbejder på Båhus Slot, at alle Lenets Bønder skulde delta deri, — »Kronens som og Skattebønder, så og Adelens, Kapitels- og Kirkebønder«; — ligeledes tales i Breve vedk. Bygning, Førsel af Ved eller andre Arbejder til Bergenhus Slot om hele Almuen i de omliggende Bygder som pligtig til at delta deri o. s. v.

71

Brandt, Forelœsn. I. S. 296. — Min Afhandling i Nord. Univ.-Tidskr. II. S. 77—78.

72

Birkeret blev først efter Regjeringsforandringen 1660 tilstået enkelte norske Sædegårdsejere. — Brandt, Forelœsn. I. S. 25.

73

Min Afhandl. i Nord. Univ.-Tidskr. II. S. 11.

74

Brandt, Forelœsn. II. S. 8—9.

75

Magnus Lagabøters Landslov, IV. S. 2. — Kristian den 4des norske Lov, III. S. 1.

76

Min Afhandl, i Nord. Univ.-Tidskr. II. S. 94.

77

Se t. Ex. Budstikken, 4de Årg. S. 707.

78

Budstikken, 4de Årg. S. 751—55. Jvfr. ssts. S. 713: »vi Adelen og Odelsfolk her udi Norge».

79

Se 2den Del, S. 235 ff.

80

Aschehoug, Statsforf. i Norge og Danmark, S. 594 ff.

UDSIGT
OVER
DEN NORSKE HISTORIE

AF

J. E. SARS.

Fjerde Deel

CHRISTIANIA OG KJØBENHAVN.

ALB. CAMMERMEYERS FORLAG.

1891.

Forord.

I et Forord til Første Del (1873) udtalte jeg, at det var min Tanke, efter Fuldendelsen af dette Værk, at udgi en Håndbog i Norges Historie, hvortil Manuskriptet for en Del lå færdigt. I den lange Tid, som siden er hengået, er dette Manuskript blevet mere og mere antikveret, dels ifølge den fremadskridende Granskning, der har udbredt såmeget nyt Lys over vor ældre Historie, dels ifølge Forandringer, der er foregået i mit eget Begreb om god historisk Fremstilling. Jeg kan nu ikke bruge noget deraf. Imidlertid har jeg ikke derfor opgit Tanken. Det er to Opgaver, som jeg agter at gi mig ikast med i den nærmeste Fremtid, under Forudsætning af, at jeg bevarer min Arbejdskraft nogenledes usvækket; det er Udarbejdelsen af en Håndbog i Norges Historie, og, ved Siden deraf, Udarbejdelsen af en udførlig Fremstilling af Norges Historie i 1814 og følgende År indtil Nutiden.

Jeg må beklage, at Dr. J. A. Fridericia's Afhandling: «Historisk-statistiske Undersøgelser om Danmarks Landboforhold i det 17de Århundrede», i Dansk hist. Tidsskr. 6. Række 2. Bind, kom mig forsent i Hænde til at jeg kunde benytte den i nærværende Værk. Det pågjeldende Afsnit af samme (4de Dels 1ste Afsnit) var allerede trykt i Juni Måned f. A. — Det har, som man ser, gået svært sent med Trykningen af denne Del, — hvilket ikke har været min Skyld.

Kristiania 20 April 1891.

J. E. Sars.

I.

Norges materielle Fremgang i Tidsrummet 1536—1660.

OM der end er Grund til at tro, at de gjængse Forestillinger i Hensyn på Norges materielle Tab ved Mandedøden og Grundfæstelsen af det hanseatiske Handelsherredøme i det 14de Århundrede er betydelig overdrevne, så står det dog vel på den anden Side fast, at dette Århundrede idethele var en Nedgangens og Forfaldets Tid også i materiel Henseende. Det følgende Århundrede må i denne som i andre Henseender nærmest opfattes som en Stilstandens Tid. De store Huller, der var bleven slået i Landets Folkemængde ved det 14de Århundredes Pestsygdome, blev vel efterhånden nogenledes udfyldte; men om nogen videregående Væxt kunde der ikke være Tale. Landets Næringsliv vedblev at være bundet inden de samme snævre Skranker. Danmark og Sverige frigjordes i Løbet af det 15de Århundrede omtrent helt fra det hanseatiske Handelsherredøme[1]; i Norge derimod opretholdtes det uden mindste Afkortning. Det havde her en såmeget dybere Rod, og Landsstyrelsen var her i såmeget højere Grad blottet enten for Vilje eller for Evne til at opta nogen Kamp med det.

Et Lyspunkt skimter dog allerede nu frem i Billedet af Norges økonomiske Vilkår. Omkring Midten af det 15de Århundrede blev et nyt Marked åbnet for den norske Trælast i Holland, og i Sammenhæng dermed står udentvil de Spor af et Opsving af den norske Skibsfart på Udlandet, der møder os i en af det norske Rigsråd den 4de Decbr. 1490 i Oslo udstedt Forordning, hvorved der, fra et ensidigt Jorddrot-Standpunkt, nedlegges Forbud mod »den almindelige og fordærvelige Skik, som mangesteds bruges her søndenfjelds, i så Måde, at Landbønder og Bokarle have og bruge sine egne store Skibe, med hvilke de fare og sejle udenlands med Sperrer, Bord, Legter, Salt og andre Varer«, — medens de forsømmer sit Jordbrug, »så mange Gårde legges øde og Ejerne går glip af den dem tilkommende Landskyld«.[2] — Dette var Begyndelsen til en ny økonomisk Udvikling, som i flere Henseender har havt stor Betydning for Landet. Men det var dog først i det 16de Århundrede, at denne Udvikling tog nogen rigtig Fart.

I Slutningen af det 15de og Begyndelsen af det 16de Århundrede blev Sagkværne indført i Norge. Samtidig indtrådte, ved Opdagelsen af Amerika og af Søvejen til Ostindien, en Omvæltning i Europas kommercielle Forhold, der virkede til at udvide det hollandske Marked på det overordentligste. De Rigdome, der ad de nye Handelsveje tilflød Europa, blev for en væsentlig Del samlet hos Hollænderne, som nu hævede sig til at bli Verdens første Handels- og Søfartsnation, og hvis Behov for de norske Skogprodukter og Kjøbeevne ifølge heraf voxede efter en storartet Målestok.

Sagkværne omtales endnu ved 1530 som en ny Ting i Norge Opfindelsen behøvede Tid for at vinde almindelig Indgang. Den Virkning, som de nye Handelsforhold i Europa måtte få til at forøge Efterspørselen efter norsk Trælast, kunde heller ikke vise sig strax. Men omkring Midten af det 16de Århundrede træder den allerede frem på en iøjnefaldende Måde[3]. Fra nu af kan Trælasthandelen regnes som indtrådt i Rækken af Landets Hovednæringsveje.

Gjennem hele det 16de og et langt Stykke ud i det 17de Århundrede var denne Handel fuldkommen fri, d. v. s. den var ikke ved noget gjeldende Lovbud bunden til By eller Borgerskab. Det var tilladt de fremmede Skippere at lægge ind, hvorsomhelst der fandtes en Havn, og at tilhandle sig Tømmer af de nærmeste Skogejere, og der var i lange Tider nok at ta af lige ud i de til Havet stødende Kyststrækninger, eftersom næsten ingen Udførsel af Tømmer havde fundet Sted, før Hollænderne optog sin Fart på Landet. Først de almindelige Kjøbstad-Privilegier af 30te Juli 1662 gjorde Ende på denne Trælasthandelens Frihed og bestemte, at den alene måtte drives af Kjøbstadborgere. Den herigjennem lovlig fastslåede Tingenes Orden var imidlertid bleven forberedet ved en længe forud pågående naturlig Udvikling. Idet nemlig Skogene efterhvert blev udhugget i de lettest tilgjængelige Strøg langs Kysterne, koncentreredes Tømmerudførselen af sig selv mere og mere til visse Steder, ved Mundingerne af de store Elve, hvorhen Tømmeret kunde flødes ned fra de op i Landet liggende Skogbygder, og hvor der enten allerede forud fandtes Byer, eller hvor der snart dannede sig bymæssige Anlæg, hvis Beboere blev de naturlige eller nødvendige Mellemmænd mellem Skogejerne og de udenlandske Kjøbere. Som kjendt, skylder flere af det søndenfjeldske Norges Kjøbstæder helt og holdent sin Tilblivelse til den i det 16de og 17de Århundrede udviklede Trælasthandel, og om de andre, der var til, før Trælasthandelen kom i Gang, gjelder det dog, at de først ved den nåede frem til nogen Trivsel[4].

Den samme Omvæltning i Europas kommercielle Forhold, der åbnede for Norge en helt ny Hovednæringskilde i Skogbruget, virkede også ad en anden Vei til Landets økonomiske Opkomst, nemlig ved at undergrave det hanseatiske Handelsvælde. Hvad der endnu i det 15de Århundrede havde kunnet lykkes Hanseaterne: at holde nogenledes borte enhver Konkurrentse i Farten på Bergen, blev i det 16de, ved den rask fremadskridende Udvikling hos Vesteuropas Nationer, særskilt Hollænderne, en umulig Ting. Det hanseatiske System med Stapeltvang og Handelsfaktorier eller Kontorer ophørte mere og mere at være tidsmæssigt, eftersom Retssikkerheden blev større og Samkvæmet mellem Nationerne antog en mere ordnet og fredelig Karakter. Kontorerne var kostbare Indretninger; man måtte bære trykkende Afgifter for deres Skyld, medens de ikke længer bragte nogen tilsvarende Fordel. Hanseforbundets egne Medlemmer søgte på alskens Måder at unddrage sig Stapeltvangen, og den nordeuropæiske Mellemhandel, som engang næsten helt og holdent havde været i Hanseaternes Hånd, gik mere og mere over til Hollænderne, hvis System var bygget på Frihed, ikke på Tvang[5].

Lybeks Deltagelse i Grevefejden var et sidste fortvilet Forsøg på at få Strømmen til at vende sig og at frigjøre Hansestæderne for den ødeleggende Konkurrentse i de nordiske Farvande og særskilt i Farten på Bergen. Forsøget glippede fuldstændigt. Lybek opbød al sin Kraft under Kampen; Nederlaget blev derfor såmeget mere knusende i sin Virkning, og Hanseforbundets engang så mægtige Hoved og ledende Stad fik derved en Knæk, som den aldrig kunde forvinde. Den ophørte at være en farlig Modstander, og Kristian III vilde, efterat han var gået sejrrig ud af Grevefejden, ikke ha risikeret meget ved at gribe ind i og ordne de norske og særskilt de bergenske Handelsforhold efter eget Godtykke. Der var al mulig Opfordring til en sådan Indgriben fra Statsstyrelsens Side; Hansestæderne sad fremdeles inde med sine gamle Privilegier, der var så urimelig vidtstrakte og til såmegen Hinder for Opkomsten af en selvstændig norsk Borgerstand, og den nordlandske Fiskehandel var fremdeles i det væsentlige monopoliseret hos de Kontorske eller de tydske Faktorer på Bryggen. Men Kristian III viste den samme Svaghed eller Uduelighed i dette som i andre Forhold. Han nyttede hverken sin Magt eller sin Ret på tilbørlig Måde ligeoverfor de tydske Handelsherrer, hvilket disse også sees at have påskjønnet, idet de kaldte ham en god og from Fyrste.

Kristian III.s Fromhed kunde dog, så stor den end var, ikke hindre, at Kontoret ved Tingenes egen Magt blev trængt ud af sin herskende Stilling. Hollandske, engelske, skotske Fartøjer viste sig i voxende Tal på Bergens Våg; det blev, eftersom Hanseforbundets Organisation slappedes, mere og mere sedvanligt, at hanseatiske Skippere unddrog sig Stapeltvangen, drev Handel med »ufrie Folk« (d. v. s. Norske Borgere) over på Stranden eller besøgte »ulovlige« Havne norden- og søndenfor Bergen. Herved vandt det bergenske Borgerskab efterhånden nye Kræfter, og det kom allerede i Begyndelsen af Kristian III.s Regjering derhen, at det vågede sig til at udruste Skibe og Jagter for at delta i Nordlandshandelen. De Kontorske søgte at sætte en Stopper herfor ved voldsomme Midler; men Magten strak ikke længer til; de henvendte sig med Klager og Forestillinger til Rådet i Lybek og til Kristian III; men, om end denne undlod at bruge sin Magt til Fordel for sine Undersåtter, så gik hans »Fromhed« dog ikke såvidt, at han kunde bevæges til at bruge sin Magt ligefrem til deres Skade. Han tillod altså Bergens Borgere at udvide sin Handelsvirksomhed, såvidt de orkede og såvidt det ikke kom i udtrykkelig Strid med de hanseatiske Privilegier[6]. Og under hans Eftermand, Fredrik II, blev ved Odense-Recessen af 1560 istandbragt et Opgjør mellem de Kontorske og det bergenske Borgerskab af en sådan Art, at man herfra har kunnet regne en ny Periode i Kontorets Historie. Det bestemtes ved denne Reces, at Bergens Borgere skulde ha Ret til at besøge Nordlandene med 24 Skibe i de nærmest følgende 12 År, efter hvilken Tids Udløb Kongen forbeholdt sig at træffe ny Forføjning. Det skulde stå Borgerne frit for at kjøbe og selge med de tydske Kjøbmænd, og alle Forbud eller Statuter, som var til Hinder herfor, skulde være ophævede. Fremmede Kjøbmænd skulde ikke være tvungne til at legge til Bryggen med sine Skibe, og det skulde stå dem frit for at handle, hvad enten de vilde med Borgerne eller de Kontorske, og det hvad enten deres Skibe lå ved Bryggen eller andensteds. Handelen med de Bergen nærmest omgivende Bygder blev udelukkende forbeholdt Borgerskabet, og det fastsloges endelig, at Nordmændene skulde ha samme Frihed til Ind- og Udførsel i Hansestæderne som de Tydske i Norge.

Man ser, at hvad der ifølge Odense-Recessen blev levnet de Kontorske af fordums Magt og Herlighed, ikke var så særdeles meget. Endda skulde det snart vise sig, at de ikke formåede at fastholde dette. Allerede under Fredrik II blev der flyttet på de ved Recessen opdragne Grænser til deres Skade. Og under Kristian IV gik den sidste Rest af deres Forrettigheder fremfor andre Udlændinger eller fremfor det bergenske Borgerskab omtrent helt til Grunde. Tolden blev forhøjet for dem; der blev lagt Akcise på det Øl, de indførte, og de måtte delta i at udrede de Skatter og Kontributioner, der blev pålagt Byen, lige med Byens Borgerskab eller vel endog fremfor dette. Bladet havde fuldstændig vendt sig: det var nu Borgerskabet, som havde alle Fordelene på sin Side under Konkurrentsen med Kontoret; det blev sedvanligt, at de Kontorske kom i Gjeldsforhold til Borgerne, hvilket de ikke kunde rede sig ud af anderledes end ved at pantsætte sine Stuer på Bryggen; og de trængtes således ud ad den samme Vej, ad hvilken deres Forgjængere i det 14de Århundrede havde trængt sig ind[7]. Nogle få af Stuerne vedblev til over Midten af det 18de Århundrede at tilhøre Tydskere, der dannede en egen Korporation med sine særskilte Love og sin særskilte Styrelse; forsåvidt vedblev Kontoret at bestå; men siden Begyndelsen af det 17de Århundrede havde det ophørt at være nogen Magt eller at spille nogen Rolle, og fra da af kan det regnes, at Kanalen, gjennem hvilken Fordelene af det nordenfjeldske Norges Handel sålænge havde været ledet over i fremmed Hånd, var bleven fuldstændig afstængt[8].

Af de her påpegede Omvæltninger i Handelsforholdene må Norges Fremgang i Velstand og Folkemængde i det 16de og første Halvdel af det 17de Århundrede for den allervæsentligste Del udledes, og når Fremgangen begynder nogenledes samtidig med den politiske Katastrofe, hvorved Landet kom under dansk Styrelse, istedetfor at være et Rige for sig, da er dette altså forsåvidt alene at betragte som et tilfældigt Sammenstød i Tiden[9]. Trælasthandelen vilde ha kommet op og Hanseaternes Handelsherredøme vilde være gået tilgrunde ligefuldt, om Norges statsretlige Stilling havde vedblevet at være den samme efter 1536 som før. I disse Fremskridt har den danske Styrelse liden eller slet ingen Del.

Vi har tidligere[10] omtalt Forhold, der indtrådte i Sammenhæng med Statsforandringen i 1536, og hvorved denne, sålangt fra at bli et Vendepunkt til det bedre i Hensyn på Landets materielle Vilkår, snarere måtte få en Indflydelse i den stik modsatte Retning, — deriblandt særskilt Administrationens Overgang til danske Lensherrer og Fogder, som søgte at praktisere det i Danmark rådende Bondetyrannis Sedvaner, Indførelsen af nye Byrder for Bondestanden og nye Privilegier for Adelen, Udvidelsen af Adelens og Kronens Jordegods på Odelsbondegodsets Bekostning. Men vi har tillige fremhævet, at disse Forsøg på at omdanne de norske Landboforhold efter Mønster af de danske kun havde liden Fremgang. Vi har nævnt, at Tiden nærmest efter 1536 synes at ha været den værste, — den, i hvilken Overgreb fra de Styrendes Side og Misbrug af den offentlige Myndighed foregik hyppigst og mest ustraffet[11]. Eftersom de danske Magthavere lærte den norske Bonde bedre at kjende, indtrådte en bedre Orden; Regjeringen fandt sig opfordret til at øve en skarpere Kontrol, og Lensherrerne tog sig mere iagt for en Handlemåde, hvorved de kunde vække Bøndernes Uvilje.

Fra 1536 til 1572 havde den norske Administration inte særskilt Midtpunkt, idet Lensherrerne såvel i de små som i de store Len styrede hver for sig, uafhængig af hverandre og uden at være undergivet anden Kontrol end den, som blev udøvet af Regjeringen i Danmark. I 1572 fik Lensherren over Akershus Titel og Verdighed som Norges Statholder, og det blev ham i denne Egenskab pålagt at våge over Retsplejen og at ha Indseende med Lensmænd og Fogder, at de ikke udsugede eller beskattede Almuen eller la på den nogen ny usedvanlig Besværing[12]. Statholder-Embedet vedblev i den følgende Tid lige til 1660 stadig at være forenet med Stillingen som Lensmand over Akershus og voxede efterhånden i Anseelse og Betydning, så man må formode, at den herfra udgåede Kontrol er bleven mere og mere effektiv. Det blev derhos indskjærpet Lensmændene over Rigets øvrige Hovedlen (Båhus, Bergenhus, Throndhjem) at føre Opsyn med de mindre Len, der lå indenfor deres Område, så Bønderne der ikke led nogen Overlast af dem, til hvem Lenene var betroet[13]. Flere af disse mindre Len inddroges efterhånden under de større, hvilket måtte virke til at lette Tilsynet fra den kontrollerende Myndigheds Side[14]. Det blev en mere og mere gjennemført Regel, at Lenene bortgaves, ikke på et vist forud fastsat Antal År eller på Vedkommendes Livstid, heller ikke mod en vis engang for alle fastsat Afgift af Lenets samtlige Indtægter, både de uvisse og de visse, eller kvit og fri, så at Lensmanden oppebar alle Indtægter for egen Regning, hvorved Regjeringen i videst Grad afskar sig Adgang til at øve Kontrol og skride ind ligeoverfor Misbrug, men på ubestemt Tid, fra det ene År til det andet, og på Regnskab[15]. Fogderne ansattes vel gjennem hele dette Tidsrum af vedkommende Lensmænd og måtte forsåvidt agtes som et Slags privat Tjenerskab hos disse; imidlertid undlod ikke Regjeringen derfor at ha et Øje med dem, men skred oftere, især i Kristian IV.s Tid, på en ganske eftertrykkelig Måde ind mod dem, når de gjorde sig skyldig i noget Misbrug[16]; under den samme Konge blev der også anvist dem Gårde af Krongodset til Brug, sålænge de forestod sin Bestilling, og der tillagdes dem fast Løn af Statsindtægterne, for at de skulde være såmeget mindre fristet til at gjøre sig skyldig i Udsugelse eller ulovlig Afskatning[17].

Ved disse og lignende Foranstaltninger omdannedes efterhånden Lensvæsenet, så det nærmede sig til at bli et virkelig offentligt Embedsverk, istedetfor en halvvejs privat Exploitering af Land og Folk, — hvilket ikke kunde andet end virke til at forbedre Folkets og særskilt Bøndernes Vilkår, også i økonomisk Henseende.

Flertallet af Norges Bønder var, som før nævnt[18], endnu i det her omhandlede Tidsrum Lejlændinger. Nu var vistnok den norske Lejlænding, i Modsætning til den danske Fæstebonde, en retslig fuldkommen fri Mand; Forholdet mellem ham og Jorddrotten, sådan som de gamle Provinsiallove og Magnus Lagabøters Landslov havde ordnet det, havde helt igjennem Karakteren af en frivillig Overenskomst, hvorved begge Parter forud nøjagtig vidste, hvad de forpligtede sig til, og som i lige Grad var bindende for begge. Jordleje- eller Bygselvæsenet artede sig imidlertid i den følgende Tid således, at Lejlændingerne alligevel blev udsat for at lide en højst ubillig Medfart fra Jorddrotternes Side, uden at kunne påkalde Lovens Værn. Den gamle norske Lovgivning kjender alene Bygsel på ét eller tre År ad Gangen (Åremål). Forsåvidt ikke noget andet udtrykkelig var fastslået ved Kontraktens Indgåelse[19], blev det altid forudsat, at Terminen skulde være så lang og ikke længere. Udentvil har det fra først af været sedvanligt, at Lejlændingen vedblev at bo på den Jord, han engang havde lejet, sålænge han opfyldte sin Skyldighed og ikke selv ønskede at flytte bort; men hans Kontrakt gjaldt ikke for bindende udover det ene eller de tre År ad Gangen; ved Udløbet af denne Termin havde Jorddrotten formel Adgang til at sige ham op. Her ved skete der ham heller ikke nogen egentlig Uret, sålænge hans eneste Præstation til Jorddrotten var den årlige Landskyld, hvilket var det regelmæssige Forhold endnu på den Tid, da Magnus Lagabøters Landslov kom istand[20]; han havde nemlig da, når han blev opsagt efter Åremålets Udløb, ikke udredet Afgift for flere År end dem, i hvilke han havde havt den lejede Jord i Brug, og ikke udredet mere, end hvad der måtte antages at svare så nogenlunde til Nytten, han havde havt af den. Men efter Midten af det 13de Århundrede indtrådte der efterhånden en Forandring i dette Forhold. Ledingen gik ved denne Tid over fra at være en personlig Skat, der udlignedes efter Mandtallet, til en reel, som påhvilede de faste Ejendome, og hvis Størrelse rettede sig efter Landskylden. Det kom nu til at stride mod Jorddrotternes Interesse, at Landskylden på deres Ejendome forøgedes, fordi Ejendomen i samme Forhold blev højere skatlagt, og heraf fulgte da igjen, at Landskylden, hvis Størrelse oprindelig havde varieret efter Omstændighederne, blev fixeret engang for alle, og at den, ved de synkende Priser på de Varer, hvori den var bestemt, og ved Landejendomenes voxende Værdi i mange Tilfælde blev et aldeles utilstrækkeligt Vederlag for Brugen af de bortbygslede Jorder. Ejerne af disse søgte at holde sig skadesløs herfor ved at betinge sig forud en Pengesum — Bygselpenge eller Indfæstning — af dem, til hvem de bortlejede sine Jorder. Men derved opstod en Uoverensstemmelse mellem gjeldende Lov og gjeldende Praxis, som måtte virke til at gjøre Lejlændingernes Stilling mere utryg og afhængig, end den før havde været. Medens den legale Lejetid ikke var mere end 3 År, blev Bygselsummen regelmæssig beregnet for en meget længere Tid, idet man gik ud fra den Forudsætning, at Lejlændingen efter gammel Sedvane skulde beholde sin Gård, sålænge han levede og opfyldte sine kontraktsmæssige Skyldigheder. Lejlændingen havde altså nu, ved Udløbet af de tre År, fordetmeste langt fra havt den Brug af sin Jord, som han havde betalt for og troet at betinge sig; han havde et faktisk Krav på at bli siddende; men Jorddrotten havde på samme Tid retslig Adgang til at drive ham bort, og det kunde da ikke være anderledes, end at griske Jorddrotter benyttede sig heraf, og at Lejlændingerne fandt sig i nye Pålæg eller anden vilkårlig Behandling for ikke at bli sat ud fra de Gårde, som de havde git store Bygselpenge for, eller i hvis Dyrkning de havde nedlagt meget Arbejde i den Tro, at de skulde beholde dem, sålænge de levede.

Disse Misforhold trådte allerede i Begyndelsen af det 16de Århundrede frem på en meget følelig Måde, og »den Skik om Jordbygselen« blev fra nu af, som det heder i Erik Rosenkrants’s Reces af 1565, »det første og største Klagemål her udi Landet«. Hver Gang der holdtes Herredage i Norge, indkom der rundt omkring fra det hele Land Besværinger over al den Uret, Lejlændingerne måtte lide af Kirkens og Kronens Ombudsmænd og af de private Jorddrotter, væsentlig af den Grund, at Lovgivningen alene kjendte Bygsel på Åremål, medens Bygselpengene i Regelen blev udredet under Forudsætning af livsvarig Brug og Besiddelse. Regjeringen lod sig det også være magtpåliggende at afhjælpe disse Klager. Et Forbud mod at ta Bygselpenge, der forekommer i Magnus Lagabøters Landslov, blev gjentat i flere Forordninger fra første Halvdel af det 16de Århundrede. Men dette Forbud, som fra først af var fremkaldt ved et rimeligt Hensyn til Kronens Indtægter, idet Ledingen forøgedes, eftersom Landskylden blev forøget, og idet enhver Jorddrot endnu på Landslovens Tid havde fri Adgang til at ta så høj Landskyld, som han kunde få, var nu, efterat Landskyld og Leding forlængst var bleven fixeret over det hele Land, fuldkommen upraktisk og urimeligt. Ved Midten af det 16de Århundrede slog Regjeringen imidlertid ind på en ny Vej til Afhjælpelse af de gjængse Klagemål, idet den la an på at få indført Bygsel på Livstid istedetfor Bygsel på Åremål som den faste gjeldende Regel. En Række Lovbud, der sigtede hertil, blev efterhånden udstedt; det varede en Stund, inden Målet blev nået; Regjeringen selv optrådte stundom på en Måde, der viser Vakling mellem det Gamle og det Nye; men ved Århundredets Udgang kan denne Reform i den norske Landbolovgivning ansees for at være helt gjennemført. I Kristian IV.s norske Lov (1604) blev det slået fast, at »hvilken Bonde, som fæster sin Gård og udgiver sin første Tage (ↄ: Bygselsum), han skal beholde sin Gård udi sin Livstid, og må hannem ikke frafæstes, dog med slig Vilkår, at han holder Gården ved god Hevd og Bygning, udgiver sin Leding og Landskyld årlig i rette Tid og er sin Jorddrot eller hans Ombudsmand hørig og lydige«[21].

Herved var det naturligvis ikke udelukket, at Bygselkontrakter fremdeles, når Parterne enedes derom, kunde afsluttes på et enkelt eller et vist Antal År, sålidt som det ved den eldre Lovgivning, skjønt den alene kjendte Bygsel på Åremål, var udelukket, at den, der lejede en Jord, udtrykkelig kunde betinge sig i Kontrakten at få beholde Jorden sålænge han levede. Men Hovedsagen var netop den, at Bygsel på Livstid nu måtte opfattes som den lovlige Forudsætning overalt, hvor ikke noget andet særskilt var fastslået, — at Livsbygsel nu var blevet den anerkjendte legale Form for Jordleje på samme Måde, som Bygsel på Åremål havde været det forud. Herved var der tilvejebragt pånyt fuld Overensstemmelse mellem gjeldende Praxis og gjeldende Retsregler, og en Tvetydighed var fjernet, der kunde bruges og havde været brugt som et Middel i den Sterkes Hånd til at udsuge og undertrykke den Svage[22].

Dette var et så væsentligt Fremskridt, at man tør tro, at Lejlændingsklassen i det hele indtog en friere, retslig mere betrygget Stilling i Begyndelsen af det 17de Århundrede, end den havde indtat i Begyndelsen af det 16de, til Trods for at adelige Privilegier, Sædegårdsvæsen og Hoveri efter dansk Mønster i Mellemtiden havde vundet adskillig Indgang i Landet. Og det kan ikke drages i Tvil, at Følgen heraf måtte være, at Lejlændingsklassen gik frem også i økonomisk Henseende, hvilket var såmeget mere betydningsfuldt for Landets Opkomst i det hele, fordi et så stort Flertal af Landets Bønder endnu dengang tilhørte denne Klasse.

Hvor vel omgjerdet Lejlændingens retslige Stilling blev, — så tryg som Selvejerbonden, der sad på egen Odelsgrund, kunde han dog aldrig komme til at føle sig. Han kunde aldrig ha så sterk Opfordring som denne til at bruge sin Jord godt og anvende Flid på at forbedre den, og enhver Forøgelse af Lejlændingsklassen på Selvejerklassens Bekostning måtte derfor være til Skade for Landet, ikke blot i moralsk, men også i økonomisk Henseende. Som før nævnt[23], er der Grund til at tro, at en slig Forøgelse virkelig fandt Sted i Tiden nærmest efter 1536; men for det første kan den nu ikke antages nogensinde at være foregået efter nogen stor Målestok, og dernæst ophørte den udentvil aldeles omkring Begyndelsen eller henimod Midten af det 17de Århundrede, ja blev vel endog efter al Sandsynlighed allerede nu afløst af en Bevægelse i modsat Retning. Fogder og Lensherrer havde, ifølge den skjærpede Kontrol fra Regjeringens Side, som viser sig at være bleven gjennemført under Kristian IV, ikke så let ved at slå Jordegods under sig som tidligere; Lovgivningens Omsorg for at sikre Lejlændingerne mod Udsugelse fra Jorddrotternes Side virkede til at gjøre Besiddelsen af Bygselgods mindre fristende, og så kom da endelig hertil Afhændelsen af Krongodset, der begyndte under Kristian IV, som for at afhjælpe sin Pengetrang greb til den Udvej at opta Lån hos Adel, Borgere og Bønder mod Pant i Kronens Ejendome, og fortsattes under hans Eftermand efter en stigende Målestok.

Forsåvidt Resultatet heraf blev, at Antallet af Selvejerbønder forøgedes sterkt i Forhold til Antal af Lejlændinger, medførte altså Regjeringens Finantsnød en virkelig og varig Fordel for det norske Folk. Iøvrigt kunde det naturligvis ikke være anderledes, end at Folket kom til at lide hårdt under denne Finantsnød, idet Skatter og Toldpålæg blev skruet op til en større og større Højde.

Vi har før omtalt, at det danske Rigsråd, mod hvad man skulde ha ventet, efter 1536 fik den samme Adgang til at blande sig ind i norske Regjeringsanliggender som i danske[24]; særskilt ser man, at det regelmæssig »bevilgede« eller samtykte Skat af Norge, ligefuldt som af Danmark. Det kunde derefter synes på Forhånd rimeligt, at Norge blev hårdere medtat end Danmark, idet Rigsrådsmedlemmerne måtte antages mere tilbøjelig til at la det gå ud over det fremmede Land end over deres eget Fædreland[25]. Alligevel ser det ud til, at et modsat Forhold har fundet Sted gjennem en stor Del af det her omhandlede Tidsrum. Fra Kristian den III.s og Fredrik II.s Regjeringstid kjendes kun få Skattebreve vedkommende Norge, sammenlignet med Tallet på dem, der vedkommer Danmark, og man tør deraf slutte, at Norge dengang virkelig slap forholdsvis let[26]. Ved Midten af det 17de Århundrede, i Kristian IV.s sidste År, har måske Bladet vendt sig[27]. Regjeringens Finantsnød blev da så stor, at den tog Pengene, hvor den kunde få dem, og der blev i disse År, ligesom under Fredrik III, i Årene nærmest forud for Enevoldsmagtens Indførelse, stillet urimelig sterke Krav til den norske Bondes Skatteevne, hvortil kom, at Norge gjennem høje Toldsatser, særskilt på Trælasten, fik bære sin rundelige Andel af den fælles Stats Byrder. Det mangler da heller ikke på Klagemål over den almindelige Udarmelse, der var en Følge heraf, eller på Vidnesbyrd, der godtgjør disse Klagers Berettigelse[28]. På samme Tid er det dog umiskjendeligt, at Norge bar sine Byrder bedre end Danmark sine. Norge havde havt en i økonomisk Henseende heldig Periode i Tiden nærmest forud for de ulykkelige Krige ved Midten af det 17de Århundrede, der bragte den dansk-norske Stat i en slig Nødstilstand; her var derfor opsamlet nogen Kraft til at møde Trængslerne. I Danmark stillede Forholdet sig omvendt; her havde været økonomisk Tilbagegang, medens Norge gik frem; indre Årsager havde længe tæret på Landets Velstand, og de ydre Ulykker fik derfor en såmeget mere ødeleggende Virkning.

Tiden fra 1536 til 1660 har man plejet kalde Adelsvældens Tidsrum i Danmarks Historie. Det er nuomstunder almindelig erkjendt, at denne Benævnelse ikke er aldeles korrekt. Den danske Adel nåede sit Højdepunkt i Hensyn på politisk og militær Betydning og Aktivitet og i det hele indre Kraft allerede forud for Reformationen; det følgende Tidsrum var i disse Henseender snarest en Nedgangens og Forfaldets Tid for den. Derimod vedblev den at gå frem i Hensyn på Privilegier og økonomiske Herligheder, — til Ulykke for Bønder og Kjøbstadborgere og i Grunden også for den selv. Den ophørte mere og mere at være ledende og blev til Gjengjeld mere og mere tyngende og trykkende for det øvrige Folk. Det var netop i Tiden mellem Reformationen og Enevældens Indførelse, at den arbejdede mest vedholdende og med størst Fremgang på at samle og arrondere sine Jordegodser ved Mageskifter sig imellem og med Kronen. I Sammenhæng dermed stod Oprettelse af nye Herregårde og Udvidelse af de gamle, voxende Arbejdsbyrder for Bønderne, en sterk Forøgelse af de Klasser inden Bondestanden, hvis Vilkår var de uheldigste, — Fæsterne og Ugedagstjenerne, — og tilsvarende Formindskelse af Selvejerklassen, der næsten ophørte at existere. I det samme Tidsrum opnåede Adelen Hals- og tillige i vid Udstrækning Birkeret, hvorved den fik Adgang til at udsuge og undertrykke sine Bønder på en langt værre Måde end tilforn; den fritoges for Told og Akcise, blev derved og på andre Måder sat istand til at udkonkurrere Kjøbstadborgerne som Handelsmænd og tilhævdede sig navnlig et formeligt Monopol på Udførselen af Oxer til Udlandet, hvilket dengang var en af Danmarks vigtigste Rigdomskilder. De Fordele, som tilflød Adelen af alt dette i økonomisk Henseende, kan ikke på langt nær ha vejet op mod den Skade, som derved tilføjedes de andre Samfundsklasser. Danmarks gamle Hovednæringsveje, Agerbrug og Fædrift, må, på Grund heraf, antages at ha befundet sig i en stadig Tilbagegang i Tiden mellem 1536 og 1660, medens der ikke åbnedes nogen ny Næringsvej, svarende til dem, der åbnedes for Norge i Skogbruget og Bergverksdriften. Og så kom da hertil, at de ulykkelige Krige under Kristian IV og Fredrik III rammede Danmark med en ganske anden Vægt og på en langt mere direkte Måde end Norge. Af Krigen 1625—29 blev Norge aldeles ikke berørt, medens den jydske Halvø gjennem hele to År holdtes besat af fremmede Tropper. Under Krigen 1643—45 kom Jylland atter gjentagne Gange i fiendtlig Vold, og under Krigen 1657—60 oversvømmedes hele Danmark fra Ende til anden af fremmede Hære og blev Gjenstand for den værste Mishandling af Fiender eller af Venner, som ikke gav Fienderne noget efter i Rovgjerrighed. Disse Krige førtes derimod fra norsk Side fordetmeste offensivt og med Held; Svenskernes Forsøg på at trænge ind i Landet blev tilbagevist, og kun nogle få Prestegjeld nærmest Grænsen fik prøve lidt af de Lidelser, som overgik hele Danmark og som i de Dage var uadskillelig fra militære Okkupationer og Indkvarteringer. Danmarks Tab ved Fredsslutningerne i 1645 og 1660 var også, som bekjendt, helt anderledes store end Norges. De ved disse Fredsslutninger afståede norske Landskaber — Jæmteland, Herjedalen og Båhuslen — udgjorde i Hensyn på Folketal neppe en Ottendedel, kanske ikke mere end en Tiendedel af Norges Rige[29]; derimod tabte Danmark ved Afståelsen af Skåne, Halland, Blekinge, Gotland og Øsel udentvil mere end Fjerdeparten af sit Folketal[30]. Om Danmark kan det altså med fuld Føje siges, at det blev lemlæstet ved Brømsebro-, Roskilde- og Kjøbenhavnsfreden, medens et sådant Udtryk ikke passer synderlig vel for Norges Vedkommende.

Summen af alt dette må være, at Forholdet mellem de to Riger i materiel Henseende blev ganske væsentlig forandret til Norges Gunst i Tiden mellem Reformationen og Enevældens Indførelse, — at Norge i 1660 stod helt anderledes jevnbyrdig ved Siden af Danmark i Hensyn på Folketal og økonomiske Resurser, end det havde stået i 1536.

Ved det sidstnævnte Tidspunkt talte Danmark indtil Kongeåen vistnok op imod tre Gange så mange Indbyggere som Norge[31]. I Tiden omkring 1660 var Danmarks Folkemængde neppe dobbelt så stor som Norges, når de i 1645 og 1660 afståede danske og norske Landskaber tages med i Regningen, og neppe en halv Gang så stor, når disse Landskaber regnes fra[32]. — I 1536 talte Danmarks Kjøbstæder[33] sikkert mindst ti Gange såmange Indbyggere som de norske, og dengang var den norske Kjøbstadbefolkning næsten udelukkende sammensat af Arbejdere, Fiskere, Håndverkere, i usle Kår, medens hele Handelen var i Udlændingers Vold; ved Midten af det 17de Århundrede eller Tiden omkring Enevældens Indførelse var de danske Kjøbstæder neppe mere end 3—4 Gange så folkesterke

som de norske[34], og disse talte nu blandt sine Borgere mange Kjøbmænd, som måtte kaldes formuende efter Tidens Lejlighed og sad i en udbredt Handelsvirksomhed; Norge havde endog allerede nu vundet et ikke ubetydeligt Forspring fremfor Danmark i Hensyn på Skibsfart og Aktivhandel med Udlandet[35].

Man skulde tro, at en så væsentlig Forandring i det økonomisk-materielle Forhold mellem de to Folk ikke kunde bli uden Indflydelse på deres indbyrdes Forhold også i andre Henseender. I den Dom, som blev fældet over Norge på den kjøbenhavnske Rigsdag i 1536, anførtes det som Grund, at Norges Rige nu var «så forringet af Magt og Formue, at dets Indbyggere ikke alene formå at underholde dennem en Herre og Konning», og dette var udentvil mere end et blot og bart Påskud.

Norges Armodsdom, særskilt i materiel Henseende, var dengang så stor og så iøjnefaldende, at den måtte virke til at kue Nordmændenes nationale Selvfølelse, og at Norges Underordning under Danmark endog ved Betragtningen heraf kunde fremstille sig som noget på en Måde naturligt, hvori man fik finde sig. Eftersom Landet igjen kom til Kræfter, og eftersom dets Bidrag til de fælles Statsudgifter voxede i Sammenligning med Danmarks, måtte denne Underordning synes mere ubillig eller urimelig.

Ved Næringsvejenes, særskilt Handelens og Skibsfartens og i Sammenhæng dermed Byernes Opkomst skabtes jo også nye og bedre åndige Vilkår for en selvstændig politisk og national Udvikling. Havde disse Vilkår været tilstede allerede i Reformationstiden, vilde måske Norge, i Kraft af dem, ha formået at hævde sig sin egen historiske Vej, ligesom Danmark og Sverige. Nu kom de i visse Måder for sent. Det kritiske Moment, Gjennembruddets, Valgets Tid var forbi, og det skulde vare længe, inden en Bevægelse af samme Omfang og Dybde som Reformationen gik gjennem den europæiske Menneskehed, rettende en lignende Appel til Folkene, stillende dem i lige Grad eller på lignende Måde foran et Valg. I Mellemtiden var man fordetmeste henvist til at fortsætte på de engang indslagne Baner. Norges historiske Udvikling var ved Reformationen for lange Tider bleven ugjenkaldelig knyttet til Danmarks. Men også inden den hermed angivne Grænse var der Plads for Bevægelse, — Tilbagegang eller Fremgang i national Retning.

Fodnoder

1

Se 3die Del, S. 239—40.

2

Dipl. Norv. II. No. 963. — Jvfr. L. J. Vogt, om Norges Udførsel af Trælast i ældre Tider, Hist. Tidsskr. 2. Række, V. 81 ff. og 273 ff.

3

Vogt, l. c. S. 111, 295—96.

4

Se min Afhandling »Norge under Foreningen med Danmark« III. Nord. Univ. Tidsskr. 1863 og 1864.

5

Sartorius, Gesch. d hans. Bundes. III. 15 ff.

6

Norske Rigsregistranter, I. 154, 176.

7

Man har Exempler på sådanne Pantsættelser allerede fra Slutningen af det 16de Århundrede. N. Rigsregistr. II. 400—401 (1581).

8

De tydske Faktorier i Oslo og Tønsberg omtales ikke efter 1531 og må antages at være ophævet i den nærmest følgende Tid. — Min Afhandl. om Norge under Foren. m. Danm. III. N. Univ. Tidsskr 1863.

9

Jvfr. 3die Del, S. 349—50.

10

Se 3die Del, S. 325 ff.

11

Jvfr. Aschehoug, Statsforf. i Danm. og Norge, S. 599 ff.

12

N. Rigsreg. II. 32, 233 ff. — Jvfr. Aschehoug, Statsforf. S. 389—90.

13

N. Rigsreg. III. 149. — Norske Samlinger 8vo, I. S. 540.

14

Jvfr. Kr. Erslev, Danmark-Norges Len og Lensmænd 1596—1660.

15

Jvfr. 3die Del, S. 329—31. — Aschehoug, Statsforf. S. 511—524.

16

N. Rigsreg. VI. 368—9, 413—17, 490—92, 494—501. — Jvfr. Y. Nielsen, Jens Ågessøm Bjelke, S. 205 ff.

17

N. Rigsreg. VI. 505, 702—705.

18

3die Del, S. 320—21.

19

Fr. Brandt, Forelæsninger over den norske Retshist. I. 300. — Dipl. Norv. V. No. 134, 156 (Exempler på Livsbygsel).

20

Brandt, Forelæsn. I. 297—98.

21

Om denne sidste Forpligtelse se Brandt, Forelæsn. I. 307.

22

Vedk. Indførelse af Livsbygsel i den norske Lovgivning se i det hele Brandt. Forelæsn. I. 296—305 og min Afhandl. »Norge under Foren«. etc. II. i N. Univ. Tidsskr. 1860.

23

3die Del, S. 344.

24

3die Del, S. 294.

25

Jvfr. Y. Nielsen, Jens Bjelke, S. 123—24.

26

Efter P. V. Jacobsen, Det danske Skattevæsen under Chr. III og Fredr. II, S. 87—88, findes indtat i Kancelli-Registranterne for Tiden fra 1537—1586 70 Skattebreve vedk. Danmark, deraf 43 om Udskrivning af den sedvanlige Pengeskat eller Landehjælp. For det samme Tidsrum findes indtat i Registranterne 16 Skattebreve vedk. Norge, deraf 14 om den sedvanlige Pengeskat. Denne udrededes i det heromhandlede Tidsrum efter nogenlunde ensartede Regler i begge Riger, nemlig således at alle Fæstebønder i Danmark, Lejlændinger i Norge lagdes i Lægder på 10 eller 20, som hver gav 10 eller 20 Daler tilsammen; jordegne Bønder i Danmark skulde i Regelen gi det dobbelte af Fæstebønderne; Odelsbønder i Norge blev stundom ligeledes pålagt dobbelt Skat mod Lejlændinger; oftest skulde de gi ½ eller ¼ af sin Odelsindkomst (ↄ: den Landskyld, de oppebar) og derhos skatte af de Gårde, de selv påboede og brugte, som Lejlændinger. Der er altså Afvigelser; men gjennemsnitlig kom hver Bonde i Danmark til at udrede et så stort Beløb som hver Bonde i Norge. Nu kan man vistnok, som Aschehoug fremhæver (Ugeblad for Lovkyndighed, I. 22, — Bidrag til Odels- og Lejlændingsskattens Hist.), ingenlunde være sikker på, at alle Skattebreve er bleven indført i Registranterne; Jacobsen, l. c. S. 87, omtaler Skattebreve for Danmarks Vedkommende, hvormed dette ikke har været Tilfælde: men, da Tallet på de i Registranterne indførte danske Skattebreve er så overmåde meget større end Tallet på de norske, må det alligevel ansees som hævet over Tvil, at der i denne Tid ofte har været udskrevet Skat af Danmark alene, medens Norge blev forskånet. — Jvfr. N. Rigsreg. II, 44, Kongebrev af 12te Septbr. 1572 til Norges Statholder, Paul Hvitfeldt, med Underretning om, at almindelig Skat var bleven udskrevet i Danmark og med Begjæring, at Statholderen vil erklære sig om, hvorvidt han mener, at en lignende Skat bør udskrives i Norge, eller om dermed bør udstå på nogen Tid. Det næste Skattebrev for Norge er først udfærdiget i 1574.

27

Aschehoug, Statsforf. S. 488 A. 2. — Hammerich, Dansk hist. Tidsskr., 3. Række, II. 105—6. — Af Chr. Skeels Dagbogs-Optegnelser 9de Juli, 30te Aug. 1649 (Danske Magaz. 3. Række, IV. 5, 14) fremgår, at efter dette danske Rigsrådsmedlems Mening Norge endnu da blev skånet mere end tilbørligt ved Skatteudskrivningen.

28

Meddelelser fra det norske Rigsarchiv, I. 70 ff. — Samll. til det norske Folks Spr. og Hist. V. 485 ff. — N. Rigsreg. IX. 104 ff. — Norsk hist. Tidsskr. I. 28—29. — Dansk hist. Tidsskr. 3. Række, II. 72 Og fl. St.

29

Se min Afhandl. om Folkemængdens Bevægelse, Hist. Tidsskr. 2. Række, III. S. 283.

30

Efter F. Hammerich, Dansk hist. Tidsskr. 3 Række, II. S. 35—36.

31

Se min Afh. om Folkemængden, Hist. Tidsskr. 2. R. 284—87, 350—51. — Jeg har, til Støtte for den Antagelse, at Danmark på Reformationens Tid talte tre Gange så mange Indbyggere som Norge, bl. a. beråbt mig på Fredrik II.s Ord i Brev til det danske Rigsråd af 21de Septbr. 1565, at »han ikke tviler på, at udi dette ganske Rige findes mere end hundrede tusinde bosiddende Bønder«. I V. Falbe- Hansens og W. Scharlings Danmarks Statistik, I. 400—401 blir det herimod gjort gjeldende, at der ikke kan lægges nogensomhelst Vægt på et sligt Udsagn, og der anføres Exempler på, hvor fuldstændigt man dengang var i Vilderede i Hensyn på statistiske Forhold. Exemplerne synes mig ikke aldeles analoge med det her foreliggende Tilfælde, og jeg må fastholde, at, eftersom Kongen både havde stor Opfordring og let Adgang til at skaffe sig Kundskab om denne Sag, gjennem Skatte-Mandtallerne, kan hans Opgift, om end hvilende på et omtrentligt Skjøn, ikke frakjendes alt historisk Værd eller antages at være rent bort i Natten. — De nævnte Forfattere har sammesteds påvist, at man, ved at gå ud fra de af mig beregnede Tal på Bønder eller Bondegårde i Sjælland, Låland, Falster, Fyn for Årene 1524—25, og ved at forudsætte, at Forholdet mellem disse Landsdele og Jylland i Hensyn på Gårdetal dengang var det samme som nu, kommer til det Resultat, at hele det nuværende Danmark i 1524—25 har talt ca. 60,000 Gårde og hele det daværende Danmark, — Landskaberne øst for Øresund medregnet efter Forholdet 2:7, — ca. 77,000 eller netop såmeget, som alene Landskaberne vest for Øresund skulde ha talt, såfremt Fredrik II.s Opgift havde været rigtig. Jeg finder det vel, derefter, sandsynligt, at denne Opgift virkelig er betydelig overdreven, og at Bondetallet i hele Danmark på Reformationens Tid ikke har været mere end mellem 70 og 80 Tusinde, at det måske ikke engang har overskredet 70,000; men, når man betænker, at Bondetallet i Norge samtidig ikke synes at ha synderlig overskredet 30,000 (N. hist. Tidsskr. 2. R. III. 343—48), og så dernæst tar med i Beregningen den danske Kjøbstadbefolknings store Overtal over den norske (vist omkring 100,000), kommer man alligevel til det Resultat, at de to Rigers Folkemængde har stået i et Forhold som omtrent 3:1.

32

Jvfr. F. Hammerich, Statistiske Bidrag etc. Dansk hist. Tidsskr. 3. R. II. 29—55.

33

Den her opstillede Beregning af Danmarks og Norges Folkemængde i Tiden omkring Enevældens Indførelse er først og fremst støttet til Mandtalslisterne i Durell’s Relation (fra Tiden omkr. 1650). Hammerich får ud af disse en Sum for Danmarks Vedkommende af 103,848, hvoribl. ca. 81,000 Familjeoveder, for Norges Vedk. 59,348, hvoraf ca. 55,000 Familjehoveder; derefter anslåes Folkemængden i Danmark til Kongeåen, Skåne og Blekinge inklus., til ca. 900,000, Folkemængden i Norge, Båhuslen inklus., til ca. 500,000, — Byerne i begge Lande medregnet (Durell’s Lister omfatter bare Landbefolkningen). — Jeg har gjennemgået Mandtalslisterne i en pålitlig Afskrift af den Durell’ske Relation (bl. Kildeskrifter til Norges Hist. på Univ. Bibl.) og fået ud som Sum for Danmarks Vedk. 103,001 (Skåne og Blekinge 24,590) — deraf 23,200 Tjenestedrenge, — Resten: jordegne Bønder, Fæstebønder, Husmænd, Embedsmænd (Håndverkere), Møllere o. s. v., ca. 80,000, kan antages at ha været Familjehoveder; — for Norges Vedk. en Sum af 58,754, hvoribl. 4,819 «Odelsbønder», 33,272 Lejlændinger, 14,174 Ødegårdsmænd, Husmænd og Strandsiddere, 4,142 Tjenestedrenge, 267 Udrorskarle, 1504 Flomsager, 14 Årgangssager o. s. v. Herved er nu at merke, at de 4,800 «Odelsbønder» for det meste må bli at dra ifra Mandtallet, eftersom de i Regelen har været opført i Skattemandtallerne. — Durell’s Kilder — tillige som Lejlændinger; Lejlændingsskat udrededes nemlig af enhver Jordbruger, efter Størrelsen af hans Gård, men uden Hensyn til om Gården ejedes af vedkommende Bruger eller af en anden; Odelsskat udrededes af enhver, som, foruden den Jord, han selv brugte, og hvoraf han gav Lejlændingsskat, ejede andet Jordegods, af hvilket han oppebar Bygsel og Landskyld; forsåvidt nogen blev opført som «Odelsbonde», d. v. s. Udreder af Odelsskat, uden tillige at opføres som Lejlænding, har han ialfald ikke været Jordbruger, følgelig i Regelen heller ikke Familjehoved. — Anderledes var Forholdet i Danmark; her blev der regelmæssig pålagt Selvejerbonden som sådan en højere Skat end Fæstebonden; i de danske Skattemandtaller opførtes derfor under Rubriken Fæstebønder kun sådanne, som virkelig var det, medens i de norske under Rubriken Lejlændinger blev opført både de, der brugte anden Mands, og de, der brugte egen Jord. – Mandtals-Summerne, ifølge Durell’s Lister, blir derefter: for Danmark ca. 103,000, hvoraf ca. 80,000 Familjehoveder, for Norge ca. 54,000, hvoraf ca. 50,000 Familjehoveder. Når man så dernæst går ud fra, at Norge ved 1650 havde det samme Indbyggerantal som i 1664—66, nemlig efter de Bülche’ske Folketællingslister ca. 450,000, — og med Tillæg af Båhuslen ca. 500,000, — nogen videre Tilvæxt af Befolkningen lar sig jo ikke anta for de mellemliggende i økonomisk Henseende så ulykkelige År, — må det synes sikkert, at Danmark ved den samme Tid (1650) har talt, når Skåne og Blekinge regnes med, mindst 900,000 Indbyggere (800,000 Landbefolkning, 100,000 Bybefolkning), og, når Skåne og Blekinge regnes fra, 700—750,000. — Af en Række Kopskatmandtaller fra A. 1645 har Joh. Grundtvig beregnet, at Danmark indenfor sine nuværende Grænser ved det nævnte Tidspunkt talte 558,000 Indbyggere, Kjøbstadbefolkningen ikke medregnet; af en Række Kopskatmandtaller for A. 1660 har den samme Forfatter udbragt et endnu lavere Tal, nemlig bare 455,000 for det nuværende Danmark. Disse Mandtaller er så ufuldstændige og så unøjagtige, at de på ingen Måde kan veje op mod de Durell’ske Lister som Grundlag for en Beregning af Folkemængden. Den store Forskjel mellem 1645 og 1660 er imidlertid værd at lægge Mærke til. Ifølge hvad mange Efterretninger udviser, blev Danmark i Årene 1657—60 så forfærdelig medtaget af Fiendens Herjinger, Hungersnød og Pestsygdome, at det godt kan være muligt, at, medens Folkemængdens normale Stand ved Midten af det 17de Århundrede var, overensstemmende med de Durell’ske Lister, 700—750,000, har den i 1660 og nærmest påfølgende År ikke engang nået 600,000.

34

Se 3die Del, S. 258—60 Anm. — Da jeg skrev denne Anmerkning, havde jeg glemt P. W. Jacobsens Afhandling i Dansk Nyt hist. Tidsskr. I. 129 ff., hvor der (S. 199—201) er meddelt Lister over alle danske Byers Borgervæbning fra Årene 1555, 1556, 1558, 1583, 1588, 1593. Ifølge disse Lister var Summen af denne Borgervæbning over 13,000, hvorefter de danske Byers Folkemængde ved Midten af det 16de Århundrede kan anslåes til over 130,000, medens de norske endnu dengang neppe talte meget over 10,000. Omkring Midten af det følgende Århundrede talte de norske Byer, — når Ladestederne regnes med, — mindst 25—30,000 Indbyggere. Hvad Danmarks Byer angår, da véd man vistnok, at Kjøbenhavn gik rask fremad i Tidsrummet fra Midten af det 16de til Midten af det 17de Århundrede (D. hist. Tidsskr. 3. R. II, 48—52). Til Gjengjeld synes flere andre, og det af de mere anselige, at være gået tilbage i det samme Tidsrum, og, når så hertil kommer Tabet af Kjøbstæderne i Skåne, Halland og Blekinge, som ved Midten af det 16de Århundrede talte ca. 25,000 Indbyggere, tør det ansees som rimeligt, at Danmarks Kjøbstadbefolkning ikke var større i 1660, end den havde været et hundred År forud, heller omvendt.

35

Dansk hist. Tidsskr. 3. R. II. 72—75. — Om de danske Kjøbstæders økonomiske Tilbagegang i Tiden før 1660 se Edv. Holm, Danmark-Norges indre Historie 1660—1720, II. 351—53.

II.

Nationale Stemninger og Tilstande i Tidsrummet 1536—1660.

UNDER den sidste Kamp for Norges politiske Selvstændighed fandt ErkebiskopOlav Ingebrigtssøn, som før omtalt[1], ivrig Støtte hos den norske Kjøbstadbefolkning, ikke blot den throndhjemske, som vel for den største Del var afhængig af Erkestolen, men også hos Bymændene i de søndenfjeldske Kjøbstæder Oslo, Sarpsborg og Tunsberg. Han selv var udgået fra den ikke så ganske fåtallige Kreds af norske adelige Småætter, der vedblev at holde sig, efterat Højadelen eller det egentlige Aristokrati var forsvundet, og hans nærmeste Rådgivere og Hjælpere, Kristoffer Throndssøn Rustung, Gaute Taraldssøn, Einar Tjeld o. fl. hørte til den samme Kreds[2].

Om disse Ætter tør det antages, at de ikke har været aldeles ligegyldige Vidner til Norges politiske Nedværdigelse. Deres Magt og Anseelse var altfor liden til, at det kunde falde dem ind at stille sig i Spidsen for en national Rejsning, eller til at det kunde ha nyttet dem noget, om de havde prøvet derpå. De havde været vant til at sidde stille hjemme på sine Gårde uden Adgang til at delta i Statssager; der kan følgelig ikke ha været udviklet synderlig meget af Almenånd eller politisk Ærgjerrighed hos dem. Men nogen Prætension har dog vel i Regelen knyttet sig til deres adelige Rang; helt uden historisk Tradition, helt uden Kundskab om Norges fordums Magt og Herlighed har de ikke kunnet være, og de har da heller ikke uden Uvilje kunnet se på, hvorledes Udlændinger trængte sig ind i Landets Styrelse mod Lov og Ret; der har måttet røre sig hos dem en Tanke om, at, såfremt alt havde gået, som det burde ha gået, vilde det ha været dem, der havde sukcederet de uddøde Storætter som Indehavere af de højeste og mest indbringende Stillinger i Statens Tjeneste, medens de nu fik nøje sig med Smulerne, der faldt fra de danske Herrers Bord, — en Foged- eller en Lagmands-Bestilling nu og da, eller, når det kom højt, et af de små Len.

Ved Siden af dem fandtes der en Klasse af Mænd eller Ætter, der, uden at være adelige, dog indtog et med dem nogenledes jevnbyrdigt socialt Standpunkt. Også om disse: — Medlemmerne af de bedste Bondeætter, de mest anselige og formuende Bymænd, Lagmænd og Prester, — gjelder det, at de stod såvidt højt, at de har kunnet følge med og reflektere over Landets politiske Forhold, anstille Sammenligninger mellem før og nu og derved komme til at opfatte det som en utilbørlig Ting, at Landets Styrelse var bleven lagt i danske Mænds Hænder.

Vi har flere Vidnesbyrd om en sådan Stemning fra Syvårskrigens Tid, — næsten en Menneskealder efter at Norges politiske Selvstændighed havde lidt sit sidste afgjørende Nederlag. — Det er bekjendt, at Kristoffer Throndssøn Rustungs Søn Enno Brandrøk, under denne Krig indfandt sig hos den svenske Konge Erik XIV og fik ham bevæget til at foreta Indfald i Norge ved at fortælle ham, at Adelen i Norge tilligemed en Del af Almuen skulde nære Uvilje mod det danske Regimente og være villig og færdig til at gjøre Oprør, såfremt den svenske Konge vilde ta sig af deres Sag. Nu var Enno Brandrøk vistnok, hvad den svenske Historieskriver Tegel kalder ham, en «hufvudljugare och en skelm», hvis Udsagn i og for sig ikke kan tillægges nogen Vægt; den samtidige Absalon Pederssøn véd også at berette, at Ennos egne nærmeste Frænder frigjorde sig for enhver Mistanke om at ha stået i Ledtog med ham, og at han fik høre ilde af alle, «både indlændsk og udlændsk», for sin Færd. Alligevel kan det dog ikke antages, at hans Opgifter til den svenske Konge har været det bare pure Opspind; han har overdrevet og sat til og pyntet på, hvad han vidste, og det udentvil efter en meget stor Målestok; men han har havt et faktisk Grundlag at bygge på: Yttringer af politisk Misnøje, der var kommet til hans Kundskab[3]. Man havde fra svensk Side såmeget mere Grund til at fæste Lid til hans Løfter, fordi der allerede forud, i Syvårskrigens første År, havde vist sig temmelig tydelige Tegn på, at Stemningen i Norge ikke var fuldt at lide på for den danske Regjering. Der er fra dette År (1564) bevaret flere danske Kongebreve, hvori der klages over det utilbørlige Forhold, som var udvist af mange i det nordenfjeldske Norge ved Svenskernes Indfald sammesteds. «Menige Kjøbstædsmænd udi Throndhjem», heder det i et af disse Breve, «både Borgermester og andre, så og Capitlet der sammesteds, med Flere deromkring, have mod deres Ed, Tro og Love, Huldskab og Mandskab, som de os som deres rette Herre og Konning med forvandt ere, givet dem udi vore Fienders Hænder og unødt og utvunget Fienderne svoret og undergivet». «Klerkeriet i Throndhjems Stift så og Kjøbstædsmændene og andre flere», heder det i et andet Brev, «har ikke aleneste vægret dem at gjøre Fienderne Modstand, men med deres Fuldmægtige Fienderne imodskikket, dem antaget, hyldet og svoret, og en Part omdraget i Lenene blandt vore Undersåtter Bønderne, med dem tinget og handlet, at de skulde affalde fra os og til Fienderne». Særskilt nævnes Mester Christopher Henrikssøn, — en Sønnesøn af Norges sidste Rigshovmester Nils Henrikssøn Gyldenløve, — som «den største Tilskynder til dette Affald» og som den, der «sig i alle Måder har ladet bruge os og sit Fædrenerige til Skade og Svensken til Bedste»[4]. I en samtidig Optegnelse siges det om den samme Mester Christopher, at han tilligemed sin Fader, Mester Henrik, Borgermesteren i Throndhjem Adrian Falkener og et Par andre navngivne Mænd var inden det throndhjemske Borgerskab de ivrigste Fiender af den danske Konge og Fremmedregimentet i Norge[5], og der tillægges ham et andet Sted den Yttring, at Danmark hidtil havde havt Overtaget ligeoverfor Norge og Sverige, men at de Norske og Svenske ved at slutte sig sammen kunde få Bladet til at vende sig[6].

Denne Yttring stemmer jo aldeles overens med hvad der siden Midten af det 15de Århundrede havde været traditionel Politik hos det norske Nationalparti: Tilslutning til Sverige for med svensk Hjælp at kunne frigjøre sig fra det danske Supremati. Men det er også sidste Gang på lange Tider, at vi ser dette Program dukke frem. Man har i den nyere Historieskrivning plejet at fremstille — og ikke uden Grund — Syvårskrigen som et Vendepunkt i Hensyn på den indbyrdes Stemning mellem de skandinaviske Folk: indtil da havde Nordmændene bedre kunnet forliges med de Svenske end med de Danske, — Adam af Bremen i Slutningen af det 11te og Peder Klaussøn i Slutningen af det 16de Århundrede samstemmer deri; — fra nu af blev det efterhånden anderledes. Svenskernes Herjetog i Norge under Syvårskrigen, der ikke syntes at ha havt nogen anden Hensigt end bare den at ødelegge, vakte Harme og mindedes længe. De følgende Krige — 1611, 1645, 1657, — føjede hertil nye Minder, der virkede til at uddybe Kløften mellem Nordmænd og Svenske og til at knytte Nordmænd og Danske nærmere sammen. Og samtidig hævede Sverige sig til den første Magt i Norden og blev såmeget sterkere end Norge og Danmark, at disse to Riger endog med forenede Kræfter vanskelig kunde holde det Stangen, og at det statsretlige Bånd mellem dem forsåvidt måtte fremstille sig som en naturlig Ting, svarende til begges velforståede Interesse.

At dette Bånd fra først af var bleven knyttet på en for Nordmændenes Nationalfølelse ydmygende Måde, blev efterhånden glemt. Vi har omtalt, at der var Kredse inden det norske Folk, der stod såvidt højt, at de ikke kan ha været aldeles ligegyldige eller uopmerksomme Vidner til Norges politiske Nederlag under Grevefejden, og at der må ha gjort sig gjeldende hos dem en Følelse af Uvilje eller af Skam over den Stilling, hvori deres Fædreland derved var bleven bragt. Men for det første var disse Kredse fåtallige, og for det andet er der al mulig Grund til at tro, at de, om end ikke uden Deltagelse for Landets Skjæbne, dog har fulgt den på meget stor Afstand. Indtrykket af de Begivenheder, der gjorde det af med den sidste Rest af Norges politiske Selvstændighed, kan ikke engang hos dem ha været synderlig dybt eller sterkt. Såmeget lettere og snarere kunde det da også komme dertil, at det blev helt udslettet.

Kredsen af norske Adelsætter, som var de nærmest skadelidende ved den i 1536 og 1537 gjennemførte Tingenes Orden, og som derfor vel også måtte stå i den mest bestemte eller bevidste Opposition til denne Tingenes Orden, smeltede i den følgende Tid hurtig sammen; somme døde ud, andre «bondedes» (d. v. s. sank ned til at bli Almuesmænd); ved Midten af det 17de Århundrede var der kun nogle ganske enkelte igjen, som endnu på et Slags Vis hævdede sin adelige Rang[7]. Traditionerne fra Unionstidens norske Selvstændighedsparti, der kjæmpede mod den danske Adels Overgreb, har udentvil vedligeholdt sig længst hos disse Ætter og må antages at være gået tilgrunde med dem; de fra Danmark stammende Adelsætter, der i hele Tidsrummet fra 1536 til 1660 udgjorde den både i Tal og Rigdom overvejende Bestanddel af den såkaldte norske Adel, var ved sin Oprindelse henvist til at indta et helt andet politisk Standpunkt.

Men, blev det end således glemt, hvorledes det var gået til, at Norge var bleven et Lydland under Danmark, så glemtes det ikke, at Norge engang havde havt sin Velmagtsperiode, da det var et frit og uafhængigt Rige ligefuldt som Danmark eller Sverige. Minderne fra denne Velmagtsperiode blev tvertimod i sidste Halvdel af det 16de Århundrede fornyet og udbredt i videre Kredse. Et Bølgeslag af den humanistiske Åndsbevægelse nåede tilsidst også hidop og vakte her som andensteds Sandsen for den nationale Historie. De gamle Kongesagaer droges frem påny; man skrev dem af, gjorde Udtog af dem og oversatte dem i det da brugelige danske Skriftsprog. Lagmanden i Bergen, Mattis Størssøn, forfattede ved År 1550 en Bearbejdelse på Dansk af Snorres Heimskringla[8]; omtrent samtidig blev en anden Bearbejdelse af det samme Verk begyndt af Laurents Hanssøn, som dengang boede på en Gård i Nærheden af Bergen[9]; få År senere udarbejdede den bergenske Lektor Absalon Pederssøn sin «Norges Beskrivelse», hvori han med Benyttelse af Sagaerne gav en Skildring af Norges fordums Magt og Herlighed (1567). Disse Verker blev Forbilleder eller Forløbere for en Række andre af samme Art, deriblandt først og fremst Peder Klaussøns Oversættelse af Kongesagaerne og hans Norges Beskrivelse, der blev udarbejdet i Slutningen af det 16de og Begyndelsen af det 17de Århundrede[10], og hvori det ved Humanismen vakte Åndsliv i Norge afsatte sine bedste Frugter.

Peder Klaussøns Norges Beskrivelse blev først trykt i 1632, hans Sagaoversættelse («Snorre Sturlesøns Norske Kongers Chronica») Året efter; Mattis Størssøns Norske Krønike blev trykt 1594; Absalon Pederssøns Norges Beskrivelse har først Århundreder senere opnået Publikation ved Pressen. Man véd imidlertid om disse Verker, at de allerede i den nærmeste Tid efter sin Tilblivelse fik en ikke så ringe Udbredelse gjennem Afskrifter, og at der under Påvirkning af dem dannede sig fleresteds i Landet Kredse af Mænd, der syslede med eller interesserede sig for Studiet af Norges gamle Historie og Literatur[11]. Inden disse Kredse har en norsk fædrelandsk Stemning gjort sig gjældende, — det kan ikke slå fejl. Kongesagaernes Indhold er jo af en sådan Art, at det uundgåeligt måtte virke til at vække og vedligeholde den nationale Selvfølelse. På den anden Side lå Sagaperioden allerede for den Tids Nordmænd i en slig Afstand, at man kunde dvæle ved dens Glans og Storhed og glæde sig derover, uden at man derfor kom til at anstille nogen oprørsk Reflexion over de samtidige Tingenes Tilstande, — uden at det behøvede at fremkalde nogen Tanke eller engang noget Ønske om at få disse forandret. Man stirrede op til den gamle Kongetid som til en uendelig fjern, langt oppe liggende Højde; der kunde ikke være Tale om at stige op til den; man fik slå sig tiltåls med den stolte Bevidsthed om, at Folket engang havde været der.

Selv hos Absalon Pederssøn møder vi fordetmeste Udtryk for en hertil svarende resigneret Stemning. Hans «Norges Beskrivelse» er fremfor noget andet norsk Skrift fra denne Periode præget af et sterkt personligt Følelsesliv; det er ikke uden Grund sagt om ham af den danske Lærde O. Worm, at han «synes formeget at tribuere affectibus i somme Stykker»[12]. Hans Patriotisme er idelig påfærde og bringer ham til at deklamere, men hæver ham også en og anden Gang til en virkelig Veltalenhed, der stikker af mod hans i Regelen noget ubehjælpsomme Stil. Han sammenligner ofte i bittre Udtryk Sagatidens Manddom og Kraft og Samtidens Useldom. «De Land, som vore Forfædre haver opsøgt med stor Livsfare og Bekostning og med stor Møje bygget, .... dennem vide vi nu plat intet af, hvor de ere udi Verden. .... De Kirker og Klostre, som vore Forfædre have bygget, bryde vi ned; der, som man tilforn haver kunnet holde 27 Kirker ved Magt, der kan man nu neppeligen holde 4; der, vore Forfædre have udgjort til Strid tyve tusinde Mand, kan man nu ikke udgjøre tyve hundrede, og der, som vore Forfædre haver fået 20 Tønder Korn eller flere på en Gård, der får man nu neppelig 5. Vore Forfædre drog ud i andre Land til Krig og Kjøbmandskab stundom; udi Dag vil man ikke drage af den By eller Bygd, man er født udi». Men bare et eneste Sted dukker den Tanke frem hos ham, at Folket atter skulde kunne rejse sig af sit Fald. «Dog kunde vel Norige engang vågne op af Søvne, dersom hun finge en Regenter over sig; thi hun er ikke aldeles så forfallen og forsvækket, at hun jo kunde komme til sin Magt igjen .... Udi Folket er endnu noget af den gamle Dyd, — Manddom og Styrke, som skulle vel stå bi og stande for deres Herre og Konning og for sit Fædreland, dersom de dagligen kunde se hannem og fornemme hans Nåde mod dennem». Fordetmeste blir han stående ved den Opfatning, at Landets Forfald er uopretteligt, og at man intet kan vente af Fremtiden. «Ligervis som andre Kongeriger have deres fatales periodos, det er: visse År og Tider, på hvilke de skulle stå og blive ved Magt, og siden forfalde eller i nogen Måde forvandles, så haver og Norge havt sin Termin, som er 500 År». Det har havt sin Ungdom og sin Manddom, nu er Alderdomen kommen. «Derfor er nu Norge gammel og grå, går på Krykker og Stylter og vil snart falde omkuld». «Der bliver ingen Forandring på den Stat, som nu er i Norge (nemlig at det «er kommet under de danske Konger»), førend Guds Søn kommer i Skyerne på den yderste Dag»[13].

Vi må formode, at Peder Klaussøn har indtaget så nogetnær det samme Standpunkt; vi møder hos ham jevnlig Yttringer, der vidner om, at han har havt en sterk Følelse af, hvor dybt Norge var sunket fra den Højde, hvorpå det stod i Kongesagaernes Tidsrum[14], men ikke Spor af Misnøje med den bestående Tingenes Orden eller af nogen Tanke om, at der skulde kunne rettes på denne. — Rektoren ved Oslo latinske Skole, Jakob Jakobssøn Volf, holdt i 1588, i Anledning af den dansknorske Konge Fredrik II’s Død, en Tale på Latin, som han udgav i Trykken og dedicerede til sin Svigerfar, Biskoppen over Oslo Stift Jens Nilssøn[15]. I denne Tale lovpriste han ligefrem Norges Lyksalighed ved at være blevet et Lydland under Danmark. «Vi har hørt af gamle troværdige Mænd, at Norge aldrig har havt det så fredeligt og godt, som efterat det kom under Danmarks Konger. Tidligere blev Landet plaget ved idelige indre Uroligheder og Indfald. Men efterat Margareta, Enke efter vor Konge Håkon, havde føjet Norge til Danmarks Rige, så at Norge siden blev som et arveligt Tillæg til Danmark[16], har Landet blomstret, uden at forstyrres af borgerlige Uroligheder og uden at se nogen Fiende inden sine Grændser, undtagen nu i den sidste svenske Fejde. Hvilken større Lykke kunde vederfares dig, o Norge! end at nyde såmegen Fred under en så fredelig Fyrste ..... Den Skade, du led i sidste Fejde, er bleven bødet på ved 18 Års Fred, i hvilken Tid den kongelige Mildhed ikke har krævet af dig nogen Skat, så du har siddet som en Herre på din Grund». Nu var vistnok Rektor Jakob Jakobssøn Volf dansk af Fødsel; men hans Tale var henvendt til et Auditorium af Nordmænd, beregnet på norske Læsere. Biskop Jens Nilssøn, til hvem Talen blev dediceret, var en af de Nordmænd, som under Indflydelse af den humanistiske Åndsretning gav sig af med at fremdrage Norges gamle Historie og Literatur af dens Forglemmelse; han afskrev eller gjorde Udtog af norsk-islandske Manuskripter[17]; hans Discipel og Ven, Læsemesteren i Oslo, Mag. Halvard Gunnarssøn, omsatte Mattis Størssøns Saga-Oversættelse på latinske Vers[18]. Om disse to må det vel antages, at de har været gode Nordmænd efter Tidens Lejlighed; alligevel har Jakob Volfs Udtryk om Norges Lyksalighed ved at være kommet under danske Konger neppe kunnet indeholde noget med deres Opfatning så særdeles stridende eller for deres Nationalfølelse så særdeles sårende; ellers vilde vel neppe Udtrykkene været brugt af en Mand, der kjendte dem så godt og var så nøje forbunden med dem, i en Tale, der på en så ganske særskilt Måde var henvendt til dem. Endog Absalon Pederssøn, der nævner den sidste norske Konges Giftermål med Dronning Margrete som Afslutningen af Norges Blomstringstid og mener, at Norge «har mistet sin Manddoms Styrke og Magt fra den Dag, det kom under Danmark og misted sin egen Herre og Konning», udtrykker sig et andet Sted i en lignende Ånd som den osloiske Rektor og henviser sine Landsmænd til den samme patriotiske Trøstens Kilde, om de skulde ha Trøst behov. «Dersom Almuen», siger han[19], «kunde rettelig betragte den Handel (sc.: at Norge «kom til Danmark ved Giftermål»), da burde dennem at være Gud taknemmelig for sådan Forandring, fordi, dersom Kongerne skulde bo her udi Riget, og Adelen vare så mange, — hvilken Gud haver ødelagt med sin underlige Råd og Visdom, — som han haver før været, hvad var det andet end Undersåtterne til en stor Bevisning og Trældom? og der, som vi nu give ikkun én Skat hvert tredie År, skulde vi vel give tre Skatter udi et År».

Det Resultat, hvortil vi føres ved disse Træk, i Hensyn på nationale Stemninger og Tilstande inden det norske Folks højeststående, repræsentative Kredse i det her omhandlede Tidsrum, svarer til hvad vi på Forhånd måtte finde sandsynligt. Nationalfølelsen havde ikke ophørt at leve inden disse Kredse og var ikke skrumpet ind til en blot provinciel Særfølelse uden Dåds- eller Spirekraft; Minderne fra Sagatiden og det i så høj Grad særmerkte ved Landets Natur- og Samfundsforhold tillod ikke, at noget sådant kunde ske. Bevidstheden om at være et Folk for sig var ikke og kunde ikke være helt udslukket; men det er øjensynligt, at den var svært hullet. Man var ikke blind for, at Norge var i politisk Henseende et Appendix til Danmark, et Lydland eller Skatteland under Danmarks Krone; men man forestillede sig, at, når det var kommet derhen, så var det en Følge af den kongelige Arvegangsorden, hvilket jo også var sandt, om end ikke den hele Sandhed. Til den af Lagmanden i Oslo, Anders Sæbjørnssøn, ved A. 1524—30 forfattede Oversættelse af Landsloven var føjet en Stamtavle, der viste de oldenborgske Kongers Nedstamning fra den gamle norske Kongeæt, og denne Oversættelse blev udbredt i mangfoldige Afskrifter og var gjennem lange Tider en af de bedst kjendte, mest læste Bøger i Norge[20]. Absalon Pederssøn siger i Overensstemmelse hermed, at Norge «er af Guds Forsyn og Tilladelse, ikke ved Herreskjold, men ved Giftermål kommen under de danske Konger, som er af det norske Blod». Den norske Kongeæt døde ud, den danske kom i dens Sted «efter det kongelige Arvetal, som findes udi Lovbogen», og, når to Riger forenedes under samme Konge, så blev jo ifølge gammel Forestilling det af dem Hovedriget, hvor Kongeætten hørte hjemme. På denne Måde var engang Danmark kommet under Norge; på denne Måde var nu Norge kommet under Danmark; det var en Skjæbnens Tilskikkelse, som man fik finde sig i, hvor ilde man end kunde tykkes om den. Og deraf fulgte da videre, at Nordmændene måtte finde sig i at stå tilbage for de Danske i mange Henseender som Folk, eller hvor det gjaldt offentlige Forhold, hvilket naturligvis ikke hindrede, at de i det enkelte og private kunde fremdeles efter gammel Vane anse sig for bedre end dem. Det for begge Folk fælles Skrift-, Skole-, Kirke-, Retssprog var dansk og kaldtes så, også i Norge; danske Mænd indtog regelmæssig alle de højeste ledende Stillinger i Statens og Kirkens Tjeneste både i Norge og Danmark; de fælles Konger, den fælles Stat opfattedes som væsentlig dansk og benævntes efter Danmark, — også af Nordmænd; Peder Klaussøn omtaler Syvårskrigen som «den sidste Fejde mellem Danmark og Sverige»[21]. Norske Patrioter kunde ikke være blind for, at deres Fædreland ved alt dette led dybe Skår i sin gamle Berømmelse; men deres Patriotisme synes alligevel at ha akkviesceret derved; man var bleven vant til det og forestillede sig, at det ikke kunde være anderledes. Man fordybede sig i Studiet af Kongesagaerne og hentede derfra store, vistnok ofte overdrevent store Begreber om Norges fordums Magt og Herlighed. Men man havde på samme Tid en sterk, vistnok ofte ligeså overdreven sterk Følelse af den Afmagt, hvori Norge nu var sunket ned. Patriotismen blev derfor væsentlig tilbageskuende, et Slags Romantik, en Stemning til Højtidsbrug, der ikke øvede nogen Indflydelse på Livet og alene gav sig Luft i et Hjertesuk nu og da hos en eller anden belæst Mand.

Forholdene ændrede sig imidlertid på en sådan Måde, at Nordmændenes Nationalfølelse også i Samtiden fandt noget at støtte sig til eller drage Næring af. Særskilt gjaldt dette de militære Forhold. Enhver véd, hvormeget Krigerhæder og krigerske Bedrifter har havt at betyde for Udviklingen eller Opretholdelsen af Folkenes nationale Selvfølelse. — jo længere op i Tiden, des mere. Norges Historie havde nu, siden Sagaperioden, omtrent intet havt at byde på af denne Slags. Medens Sverige og Danmark holdt nogenledes Skridt med Krigsvæsenets nyere Udvikling, blev Norge helt tilbage, og det kom da tilsidst derhen, at Nordmændene, som engang i Følelsen af sin krigerske Kraft havde set ned på sine Naboer, blev til Spot for dem på Grund af den næsten værgeløse Forfatning, hvori deres Land befandt sig. Bevidstheden om denne værgeløse Forfatning, Følelsen af at Norge var sunket ned til at bli Gjenstand for Ringeagt i militær Henseende, må ha virket nedslående på Nordmændenes nationale Selvfølelse fremfor noget andet. De har i Reformationstiden og senere udentvil ofte måttet døje slige Hånsord fra dansk Side som dem Vincents Lunge anfører i et Brev til Erkebiskop Olav Ingebrigtssøn, — hvorlunde danske Mænd vilde «tage Norge ind med to Kraveler eller med to hundred Mand eller selvtredie»[22], — og de har måttet føle, såfremt de havde noget Kjendskab til de samtidige Begivenheder, at denne Hån var meget langt fra at være ubeføjet: Landets Skjæbne havde Gang på Gang været afgjort ved en Håndfuld danske Knægte eller en dansk Befalingsmand på Akershus eller på Båhus. — Under Syvårskrigen spillede Norge fremdeles en alt andet end glimrende Rolle i militær Henseende. De til Landets Forsvar opbudte Bønder viste sig fordetmeste uvillige eller uduelige. Stundom forlod de midt under Felttoget sine Lejre og drog hjem, stundom vægrede de sig helt ud ved at følge det til dem rettede Opbud[23]; Bønderne i Valders afsluttede endog en formelig Separatfred med Fienden, hvorved de forpligtede sig til at udlevere, hvad der var bleven dem tilsendt af Krigsfornødenheder, og at sidde stille, sålænge Krigen varede[24]. I Absalon Pederssøns Norges Beskrivelse, der er forfattet henimod Syvårskrigens Slutning (1567), klages der også over, at «man neppelig vil fordrive Svenske eller andre, som her indfulde i Fejdes Tid, men ere lade, uvillige og dovne til at hjælpe vore Brødre». — I den næstfølgende Krig, Kalmarkrigen, udførte Gudbrandsdølerne sin noksom kjendte Bedrift ved Kringen (1612); den er efter lange Tider det første Lyspunkt i Norges Krigshistorie og har vel også derfor fået en Plads i Tradiltionen, som den ikke synes at fortjene i og for sig; iøvrigt viste det norske Ledingsmandskab den samme Upålitlighed i denne Krig som i den foregående[25]. — Få År efter toges imidlertid de indledende Skridt til en helt ny og bedre Ordning af det danske og norske Forsvarsvæscn. I Året 1615 oprettedes i Danmark en Landmilits eller stående Hær, dannet ved Udskrivning blandt Bønderne. I 1628 skete det samme for Norges Vedkommende. Den norske Landmilits opløstes allerede Året efter, men organiseredes pånyt i 1641 og vedblev siden at bestå uden Afbrydelse. Den skulde ifølge Krigsordinantserne af 1628 og 1641 dannes ved Udskrivning, således at 4 hele Gårde lagdes i Lægd til at udrede en Soldat, og den blev forsynet — men rigtignok efter en meget tarvelig Målestok — med Officerer, som skulde exercere eller mønstre de dem undergiven Afdelinger en eller et Par Gange om Året, og til hvis Lønning en Sum blev anvist af de norske Statsindtægter[26]. I den nærmest følgende Tid gjordes lidet eller intet for at bygge videre på den herved lagte Grundvold. Et af Norges Statholder Hannibal Sehested tilligemed flere andre i 1645 fremsat Forslag, gående ud på at skaffe den norske Milits flere Officerer og en mere regelmæssig Øvelse, blev forkastet. De danske Rigsrådsmedlemmer, hos hvem den afgjørende Myndighed dengang hvilede, vilde nemlig ikke finde sig i, at Overskuddet af de norske Statsindtægter, der gik til Danmark, blev formindsket. De havde sin Opmerksomhed henvendt på den danske Milits og udviste, når det gjaldt den, nogen Grad af Offervillighed. Norges Forsvarsvæsen derimod synes at ha ligget aldeles udenfor deres Interesse; den norske Milits blev helt overladt til sig selv[27]. Alligevel formåede denne allerede under Krigen 1643—45 nogenledes at løse sin Opgave i Hensyn på Landets Forsvar, og under Krigen 1658—60 kjæmpede den, trods sin yderst mangelfulde Udrustning og Uddannelse, gjennemgående både hæderlig og heldig, medens den danske Milits viste sig omtrent aldeles ubrugelig.

Her begynder det altså at komme frem, hvorledes netop det, der engang havde været det danske Samfunds Styrke, nu var gået over til at bli i mange Henseender dets Svaghed, og hvorledes, på den anden Side, det, der engang havde været den rette Hovedgrund til det norske Samfunds Underlegenhed ligeoverfor det danske, nu holdt på at bli et ligeså afgjort Fortrin. Danmarks talrige, vel udviklede Adel havde i Unionsperioden været et Værn for Landet, hvortil Norge savnede Sidestykke. Men Adelen øvede ved sin Overmagt et sterkt både moralsk og økonomisk Tryk på det øvrige Folk, særskilt Bondestanden. Dette var den anden Side af Medaillen, og den måtte komme frem, efterat den adelige Væbning var bleven aflægs og Krigsvæsenet havde udviklet sig i en mere demokratisk Retning, så at Infanteriet var blevet Hovedvåben og Hærene væsentlig blev sammensat af hvervede Tropper eller ved Udskrivning inden det menige Folk. Adelen i Danmark havde siden Slutningen af det 16de Århundrede ophørt at spille nogen Rolle i militær Henseende, og Landets Forsvar kom derefter næsten udelukkende at hvile på fremmede Lejetropper. Dette Forhold var både ydmygende for Nationalfølelsen og i sig selv utrygt, og danske Patrioter klagede også bittert derover og krævede Dannelsen af en national Hær efter andre Landes Exempel. «Hvad vores Fodfolk belanger», skriver Arild Hvitfeldt (1599), «da have vi nu en Tidlang foragtet vore Egne og brugt Fremmede .... Derover sidde vi uvæbnet og have os ikkun på Penninger og fremmed Magt at forlade .... Vort Folk fattes hverken Mod eller Manddom .... Hvis vore Egne bleve afholdne og fremdragne, som de skulde, når de bleve øvede og væbnede, .. skulde de vel blive så gode som Fremmede»[28]. «Danmark bruger ikke sin Styrke, som består i godt, trofast og mandigt Landfolk», mente den ivrigt dansk-sindede Christen Skeel under Forhandlingerne i Rigsrådet i 1649 om det danske Forsvarsvæsen[29]. Men, hvis dette var Danmarks Styrke, var det i langt højere Grad Norges. Man kunde på Forhånd ha skjønnet, — og Erfaringen viste det da også snart, — at det måtte være langt lettere at gjøre gode Soldater af de norske Bønder end af de danske. De sidste var ikke, som de første, vant til at omgåes Våben, og de kunde, ifølge den Tvang og det Tryk, hvorunder de levede, og hvorunder deres Fædre havde levet i Århundreder, ikke på langt nær besidde såmegen Ambition eller såmegen personlig Selvfølelse.

Disse den norske Bondestands militære Fortrin kom nu egentlig først til sin Ret under Krigene i Slutningen af det 17de og Begyndelsen af det 18de Århundrede: den skånske og den store nordiske Krig; det var egentlig først ved disse Krige, at Norge kan siges at ha gjenvundet nogenledes den krigerske Anseelse, som det havde havt i Middelalderen, men som var gået tabt i Unionsperioden. Dog var det allerede i Tiden nærmest før Regjeringsforandringen i 1660 blevet en øjensynlig og af alle Vedkommende erkjendt Ting, at Nordmændene i militær Henseende måtte agtes at stå over de Danske, at de bedste Orlogsmatroser kom fra Norge, og at der hos de norske Bønder fandtes det bedste Soldaterstof. Herom vidner en Række samstemmige Udtalelser fra denne Tid af danske Regjeringsmænd eller Militære og af fremmede Gesandter, der havde Lejlighed til at iagttage på nært Hold[30]. Forholdene havde altså siden Grevefejden ændret sig således, at de to Lande på en Måde kunde siges at ha byttet Plads ’eller Rolle. På Reformationens og Grevefejdens Tid plejede Danske Adelsmænd i Følelsen af sin militære Overlegenhed at håne det halvt eller helt værgeløse Norge; i Tiden nærmest før Regjeringsforandringen 1660 var Nordmændenes krigerske Bravur blevet Gjenstand for Beundring og Lovprisning blandt de Danske. I Grevefejden havde Danmark, om det end ikke spillede nogen sær glimrende Rolle, dog hævdet sin Selvstændighed og udfoldet en vis Grad af militær Aktivitet, medens Norge lå hen som et aldeles ubevægeligt Vrag, der kunde tages af den første den bedste. I Krigene 1643—45 og 1658—1660 blev Danmark forsvaret af Fremmede eller det oversvømmedes af Fienden uden at gjøre Modstand, medens Nordmændene fordetmeste forsvarede sig selv og forsvarede sig godt.

Naturligvis undlod man ikke fra norsk Side at legge Mærke til alt dette; man fik både læse og høre store Ord om Nordmændenes krigerske Dyder, og det hændte da vel, at man tog disse Ord til Indtægt og lagede sig en national Piedestal deraf. Men eftersom den nationale Selvfølelse voxede, måtte den bli mindre tilbøjelig til at slå sig tiltåls ved Norges statsretlige Underordningsforhold til Danmark, som om det var noget, der ikke kunde være anderledes. Den Tanke måtte dukke frem hos en og anden, at et Land, som værgede sig så vel, havde Krav på at være noget mere end et Lydrige, og at det endog, sådan som de militære Forhold nu artede sig i de forenede Riger, vilde være istand til at sætte sine Krav igjennem med Magt, om så skulde være.

Som før omtalt, vakte de Begivenheder, der medførte Ophævelsen af det norske Rigsråd og Norges formelle eller statsretlige Underordning under Danmark, liden Opmerksomhed i Samtiden og blev udentvil snart aldeles glemt. Man forestillede sig, at Danmark og Norge fremdeles modtog sine Konger i Kraft af det samme Arveprincip, der fra først af havde knyttet Rigerne sammen og siden umindelige Tider havde været Hovedstykket i den norske Statsret, og at Danmarks Forrang fremfor Norge følgelig alene lå deri, at Kongehuset var dansk af Oprindelse og havde sin Residents i Danmark. Norges gamle Lov — den hellige Olavs Lov, hvor Arveprincipet var hævdet med såmegen Styrke, — vedblev at være gjeldende. Man så ikke andet, end at både Konge og Folk henholdt sig til den, også hvor der var Tale om Rigets offentlige Ret[31]. Man så ikke andet, end at Søn fulgte efter Far på Rigernes Throne, overensstemmende med den hellige Olavs Lov, og at endog regelmæssig den eldste Søn blev hyldet som Faderens Eftermand i dennes levende Liv.

Tilsidst kom dog Sandheden frem, på en sådan Måde, at man måtte bli vidende om den også i Norge, — bli vidende om hele Sandheden, ikke bare, som hidtil, en Side eller en Stump af den. Det kom frem, at Valgprincipet blev opretholdt i den danske Statsret også efter 1536, om end i noget modificeret Skikkelse[32], og at følgelig Norges statsretlige Forhold til Danmark, sådan som det blev opfattet og gjennemført fra dansk Side, var langt mere ydmygende for Nordmændenes Nationalfølelse, end om Rigernes fælles Kongedøme havde været strengt arveligt, overensstemmende med den gjængse norske Forestilling. Det kom frem, at Norge ikke var kommet ind i dette Forhold så aldeles ligetil eller udelukkende ad Arvefølgens Vej, som man havde ment, — at Istandbringelsen af den bestående Forening mellem Rigerne havde været ledsaget af Omstændigheder af en sådan Art, at Foreningen måtte opfattes som en Skam for det norske Folk, om ikke ved sig selv, så ialfald ved Måden, hvorpå den var bleven til.

Kristian III.s Håndfæstning af 1536 blev, som tidligere nævnt, ikke trykt før Århundreder bagefter; dens tredie Artikel, — hvorved Kongen tilsa Danmarks Rigsråd og Adel, at Norge for Fremtiden ikke skulde være eller hede et Kongerige for sig, men henlægges under Danmarks Krone som et af de andre Lande, Jylland, Fyn, Sjælland eller Skåne, — blev ikke optat i de følgende Håndfæstninger og findes ikke nævnt eller antydet i noget senere statsretligt Dokument[33], så Nordmændene forsåvidt kunde være aldeles uvidende om den Dom, der var bleven fældet over deres Fædreland, og i lange Tider vist også var det. Ved Slutningen af det 16de Århundrede blev imidlertid den nævnte Artikel draget frem af sin Glemsel. Arild Hvitfeldt omtaler den på to Steder i den 1ste Tome af sin Danmarks Krønike (udk. 1595); på et af Stederne udtrykker han sig så, at der «ved denne Lejlighed (d. v. s. på den kjøbenhavnske Rigsdag 1536) blev noget hårdt og strengt rådslået med de Norske, at de fremdeles ikke skulde have sit eget Råd, men regjeres som en anden Provins af Danmark», og føjer så dertil følgende Reflexion: «Ligesom Privilegier og Friheder vindes ved tro Tjeneste, så tabes de også, når man gjør noget derimod».

Fredrik II blev allerede på den kjøbenhavnske Rigsdag 1536 valgt til Faderens Eftermand; hans Søn, Kristian den IV, valgtes i 1580 af det danske Rigsråd til at være Konge over Danmark og Norge efter Faderens Død. Fredrik II hyldedes derefter i Norge i 1548 og Kristian IV i 1582, og ved begge disse Lejligheder udfærdigedes kongelige Kundgjørelser og åbne Breve, hvori der blev henpeget på det forud stedfundne danske Valg som afgjørende og forpligtende for begge Riger; dette skete imidlertid på en så ubestemt Måde eller i så omsvøbsfulde Udtryk, at Nordmændene ikke derved skulde få Greje på det statsretlige Forhold mellem Rigerne[34]. Ved Publikationen af Kristian IV.s Norske Lov (1605) måtte imidlertid Sagen bli klar. Denne Kristian IV.s Lov var væsentlig bare en Oversættelse af den gamle Landslov; men hele Kristendomsbålken og dermed også Reglerne om Kongedømets Arvelighed og om Sukcessionsordenen, altså netop det, der særskilt havde været kaldt den hellige Olavs Lov, var udeladt, og i deres Sted var optat en Bestemmelse, sålydende: «Hvilken Herre og Fyrste Danmarks Riges Råd, Adel og Stænder kåre til Danmarks Riges Konning, den skal og være Konning i Norge».

Nordmændene kunde altså nu i sin gjeldende Lovbog se sort på hvidt for, at Rigernes fælles Konge udledede sin Ret, ikke af det fra norsk Side hyldede Arveprincip, men af et Valg, og det et Valg, hvori alene danske Mænd havde Del, — at det altså var i Egenskab af dansk, ikke i Egenskab af norsk Konge, at han styrede Norges Rige. De kunde i Arild Hvitfeldts Krønike, — en Bog, som udentvil fik adskillig Udbredelse i Norge, — læse sig til, at en dansk Rigsdag havde siddet til Doms over deres Fædreland og afsat det fra dets gamle Værdighed af et særskilt Rige, og at denne Afsættelse fra dansk Side fremdeles blev opfattet som en retfærdig Straf for udvist Mangel på «Troskab».

Så uvakt Nationalånden end var hos den Tids Nordmænd, skulde det dog synes rimeligt, at de ikke kunde læse sligt uden Uvilje. Det er da også Spor af, at Hvitfeldts Beretning har vakt Anstød; det er Spor af, at man fra norsk Side ikke vilde slå sig tiltåls med den danske Overhøjhed over Norge, der øvedes gjennem Kongevalget, og hvorom man fik Underretning ved den nævnte Bestemmelse i Kristian IV.s Lov.

Efter Ophævelsen af det norske Rigsråd i 1536 hengik der et langt Tidsrum, i hvilket Nordmændene savnede enhver Art af fælles Repræsentation eller fælles offentligt Organ. I det 17de Århundrede fik de atter på en Måde et sådant i de «Norske Stænder». Under Kristian III, Fredrik II og Begyndelsen af Kristian den IV.s Regjering blev disse norske Stænder alene indkaldt for at hylde på Folkets Vegne en ny Thronfølger eller en ny Konge. Efter Kristian IV.s tyske Krig (1625) derimod samledes de hyppigere, og der tildeltes dem fra nu af også en mere betydningsfuld Rolle, idet Regjeringen søgte deres Råd og Hjælp under sin voxende Finantsnød. Nogen egentlig Magt eller Myndighed opnåede de aldrig. De kom ikke videre end til at gi Råd og gjøre Forestillinger. De var og vedblev at være et Redskab i Regjeringens Hånd, et Middel, hvorved den søgte at presse Penge ud af Folks Lommer. Det var den, der bestemte, om og når de skulde samles, og det var den, der bestemte, hvorledes de skulde sammensættes. I Regelen indkaldtes til at delta i Stændermøderne Rigets Lensherrer, — der fordetmeste var danske Mænd, — Lagmændene, de i Norge bosatte Adelsmænd samt Repræsentanter for Geistligheden og Kjøbstæderne, stundom også for Bondestanden[35]. Så lidet nu end en Forsamling, sammensat på denne Måde og så tarvelig udrustet i enhver Henseende, kan opfattes som en virkelig Repræsentation for Folket, afgav den dog et Organ, hvorigjennem særskilt norske Interesser eller Synsmåder kunde bli gjort gjeldende og virkelig også blev det. Således i Hensyn på Spørsmålet om Anvendelsen af de norske Statsindtægter. Ved dette Spørsmål viste der sig gjentagne Gange et temmelig afgjort Modsætningsforhold mellem de norske Stænder og det danske Rigsråd. Stænderne arbejdede for, at det meste muligt af de i Norge udskrevne Skatter måtte bli brugt til Udviklingen af Norges eget Forsvarsvæsen, medens Rigsrådet vilde ha dem sendt til Danmark for at «afhjælpe og undsætte dette Lands høje Fornødenheder». Det var især i den Tid, i hvilken Hannibal Sehested var Norges Statholder (1645—1657), at de norske Stænder optrådte i den nævnte Retning, og man har derfor ment[36], at Initiativet har været hos ham, at det var ham, det skyldtes, at de norske Stænder viste en for dem så usedvanlig Fremfærd; han var en ikke mindre ærgjerrig end egennyttig Mand; han vilde ha den norske Hær så sterk som mulig for selv at kunne glimre som dens Fører, og han arbejdede på at udsondre de norske og danske Finantser for at kunne skaffe sig selv en uafhængig Stilling som Norges Statholder. Udentvil er dette også fuldkommen rigtigt; men det ligger dog tillige nær at tro, at der har fundet en Vexelvirkning Sted, — at Hannibal Sehested vel har drevet de norske Stænder frem, men at han på sin Side selv er bleven drevet frem ved Bevidstheden om, at han kunde gjøre Regning på Støtte hos Nordmændene, når han for at fremme sine egennyttige Planer arbejdede på at unddrage Norge fra det danske Rigsråds Formynderskab.

Også Spørsmålet om den fælles Konges Adkomst til Norges Throne eller om selve Retsgrundlaget for Rigernes Forening blev, skjønt det skulde synes endelig afgjort ved Bestemmelsen i Kristian IV.s norske Lov, Thingfarebålken Kap. 10, bragt frem på de norske Stændermøder og gav gjentagne Gange Lejlighed til Sammenstød mellem hvad der må kaldes norsk og dansk Synsmåde i Sagen. Første Gang ved Fredrik III.s Hylding i Kristiania 1648. Kongens Kantsler, Kristen Thomessøn Sehested, der førte Ordet ved denne Lejlighed på Kongens og det danske Rigsråds Vegne, udtrykte sig i den Tale, hvorved han opfordrede de norske Stænder til at hylde den udvalgte Konge, med en høist påfaldende Hensynsfuldhed ligeoverfor Nordmændene. Istedetfor at henvise til Kristian IV.s norske Lov, Thingfareb. Kap. 10, hvorefter de danske Stænders Valg var forpligtende også for Norge, gjorde han Undskyldning for det ensidige danske Kongevalg og talte om «denne farlige og vanskelige Verdens Tilstand» som Grund til, at man ikke også havde indhentet de norske Stænders Samtykke[37]. Skjønt den danske Opfatning af Rigernes indbyrdes statsretlige Forhold ikke kunde fremsættes på en mere moderat Måde eller i mere omsvøbsfulde Udtryk, mødtes den dog med en bestemt Protest fra norsk Side. Den norske Kantsler, Jens Bjelke, yttrede nemlig i sit Svar på Stændernes Vegne: «Det er ikke mere end billigt, at vi lyde Hans Kgl. Maj. Hertug Frederik, og gjøres derudi ikke lang eller vidtløftig Betænkning behov, såsom han er Norges Riges rette Arveherre og Konge, og der er Ingen nærmere til Riget, som nu lever, end denne gode Herre»[38]. Ved disse Ord blev altså, til Trods for Bestemmelsen i Kristian IV.s Lov, det gamle norske Arveprincip hævdet som det ene gyldige Fundament for Kongedømets Herskerret og Rigernes Forening, og i Overensstemmelse dermed heder det også i Petitioner fra Geistlighedens Deputerede ved Stændermødet, at de har hyldet Hs. Majestæt som «Norges Riges rette Arveherre og Konning »[39]. Ved den næste Hylding i Norge, Prins Kristians (senere Kong Kristian V) som valgt Thronfølger i 1656, tørnede de to Opfatninger, den norske og danske, atter sammen. Kristen Thomessøn Sehested førte også ved denne Lejlighed Ordet på det danske Rigsråds Vegne og søgte også denne Gang øjensynlig at undgå Strid ved at omtale det i Danmark stedfundne Valg i de mest forsigtige og svævende Udtryk, men må alligevel, på samme Måde som i 1648, være bleven mødt fra Stændernes Side med en bestemt Hævdelse af Arveprincipet og Afvisning af det danske Valg som forpligtende for Norge, eftersom det i en Påtegning på hans Tale heder, at han «svarede, at det var efter Norges Lov, at den, som blev udvalgt til Konge i Danmark, skal og være Konge i Norge»[40] (han har altså i sin Replik til Stænderne hævdet det danske Valgprincip og dennegang i skarpere Udtryk), og eftersom det i en samtidig Notits fortælles, at Prins Kristian «blev hyldet med alle Stænders Vilje som Nordmændenes rette Arveherre»[41].

Ved den samme Lejlighed blev det i Budstikkens 6te Årgang trykte Skrift, der søger at godtgjøre, at Norge altid havde været og fremdeles vedblev at være et Arverige, overleveret til Kong Fredrik eller til Stænderne. Skriftet gjennemgår udførlig Unionshistorien og gjør derved ofte skarpe Udfald mod den danske Adels- og Rigsrådspolitik ligeoverfor Norge. Særskilt omhandles Beslutningen på den kjøbenhavnske Rigsdag 1536, at Norge skulde ophøre at være et eget Rige, i de harmfuldeste Udtryk. «Det er at forundre, at de Nordbagger, der de finge sådant at vide, ikke strax ere faldne fra de Danske og fra den oprettede Union mellem Rigerne, og at ikke heraf er optændt en blodig Krig og stor Blodsudgydelse forårsaget». Men Beslutningen er, heder det videre, fuldkommen ugyldig og uden forbindende Kraft for Nordmændene, som aldrig har gået ind på den. De Danske har følgelig ingen Ret eller Myndighed til at vælge eller forordne Konge i Norge, «og dersom de Danske ville søge Rettighed til Norge med Magt og Gevalt, så havde Norges rette Arvinger såvelsom alle Indbyggerne billig og retmæssig Årsag til vim vi repellere og med Sverdet at forfægte deres Arverige, gamle Privilegier og Friheder. Var og Danmark bastant nok, om det skulde gjælde, så det skulde de Danske snarest og mest fortryde, som sådant havde givet Anledning til og forvoldet».

Vi besidder fremdeles to andre Småskrifter af et beslægtet Indhold og udentvil forfattet omtrent samtidig. Det ene, som endnu er utrykt[42], er et på Latin affattet Indlæg til Forsvar for det norske Kongedømes Arvelighed og Norges Riges statsretlige Ligestilling med Danmark, hvorved Forfatteren bl. a. gir sig i Kast med Kristian IV.s norske Lov Thingfarebålken Kap. 10, som det i «Budstikken» trykte Skrift forsigtigvis har ladet ligge, og søger at vise, at denne Bestemmelse, når den sees i Sammenhæng med den næst forudgående Sætning, hvor de under Dronning Margrete og Kong Kristian I afsluttede Traktater, deriblandt Bergens-Overenskomsten af 1450, nævnes som det varige Fundament for Rigernes Forening, ikke kan siges at tillegge Danmark og Danmarks Stænder anden eller større Ret ligeoverfor Norge, end der tilkommer Norge og Norges Stænder ligeoverfor Danmark. Også dette Skrift er affattet i en temmelig skarp Form og tar ganske ordentlig på Vei mod den «frække», «urimelige», «fordærvelige» Påstand, at Norge skulde være på nogen Måde retslig underordnet under eller afhængigt af Danmark. — Det andet Skrift, der er trykt i «Meddelelser fra det norske Rigsarchiv» og antages at være forfattet ved A. 1649[43], begynder med disse Ord: «Det er en lang Tid siden jeg haver qvitteret mit Fædreland Norge og opholdt mig i fremmede Lande, mest af den Årsag, at jeg kunde ikke se og tolerere den Servitut, hvilken Danmark ville pålegge bemeldte mit Fædreland, som altid af Begyndelsen haver været et frit og separeret Kongerige fra Danmark, og dog nu må passere for en Provincie dependerende af Danmarks Krone. Med hvad Hjertens Smerte jeg haver hertildags tolereret den Injurie, som i så Måde mit Fædreland vederfares, kan jeg ikke exprimere, trøster mig dog herved alene, at Norige haver bekommet Eders Kgl. Maj. til Konge og Regent over sig, hvis store Gudfrygtighed, høje Forstand og Retfærdighed er bekjendt over den ganske Verden; forhåber derfor, at Eders Kgl. Maj. skal sætte Noriges Rige i sin forrige Tilstand og E. K. Maj. bruge den Arverettighed, som E. K. Maj. af Gud og Naturen haver». Forfatteren fremsætter derpå endel Råd og Vink om, hvorledes Kongen bør bære sig ad for at hævde Norge som sit Arverige, uden at de danske Stænder hindrer det eller blander sig op i Sagen, og antyder i Forbindelse dermed, at den norske Administration bør såvidt mueligt holdes adskilt fra Danmarks, at de norske Statsindtægter hovedsagelig bør anvendes til Norges eget Forsvarsvæsen, og at Norge bør få sit eget Admiralitet.

Man har gode Grunde til at formode, at Kong Fredrik III selv har havt en Hånd med i denne norske Opposition mod Rigsråds-Regimentet og Agitation til Fordel for den kongelige Arveret. Kongerne af den oldenborgske Æt havde, som før omtalt[44], fra gammel Tid gjort Påstand på, at Norge var deres Arverige, og denne Påstand var såvidt velgrundet og så aldeles stemmende med deres Interesse, at det må synes underligt, at den ikke blev fastholdt med større Kraft og Konsekvents. Det må opfattes som et af de mange Vidnesbyrd om Kristian IV.s Svaghed og Kortsynthed i politisk Henseende, at han tillod, at Bestemmelsen om, at den, som blev valgt til Danmarks Konge, også skulde være Norges, blev optat i den nye norske Lovbog. Spørsmålet skulde dermed synes endelig op- og afgjort til det danske Rigsråds Fordel og Kongedømets Skade. Alligevel er der Spor af, at ikke engang Kristian IV selv har ladet Ættens gamle Påstand aldeles falde[45]; og om hans Søn og Eftermand Fredrik III véd man, at han fra sin første Styrelsestid har været betænkt på at ta den op igjen og bruge den som et Støttepunkt ligeoverfor Rigsråds-Oligarkiet. Allerede ved Forhandlingerne med Rigsrådet i 1648 vedkommende hans Håndfæstning skal han ha yttret, at han, hvis man skruede ham Vilkårene for højt op, vilde gå til Norge, hvilket efter hans Påstand hørte ham til på samme Måde som Holsten. I 1649 og 1650, da der forhandledes om hans eldste Søn Prins Kristians Valg til Thronfølger, krævede han, at Valget alene skulde gjelde Danmark, eftersom Norge var Prinsens Arverige, og satte sin Vilje igjennem, forsåvidt som på Valgrigsdagen i Kjøbenhavn 1650 de to Stænder Geistligheden og Borgerstanden i sine Valgbreve alene nævnte Danmark, medens Rigsrådet og Adelen fastholdt sin Ret til at vælge til begge Riger[46]. Det må endelig ansees som godtgjort, at Forfatteren af det i «Budstikken» trykte Skrift om Norge som Arverige var en dansk Mand (Jens Dolmer), der stod Kongen personligt nær, og at hans Skrift efter al Sandsynlighed blev forfattet efter Kongens Tilskyndelse og for at støtte de af ham nærede politiske Planer[47].

Men, om end således Agitationen til Fordel for den kongelige Arveret til Norge og mod det i Kristian IV.s norske Lov I. 10 opstillede Grundlag for Rigernes Forening må antages for en god Del at være sat i Gang af Kong Fredrik III selv eller hans nærmeste Omgivelser, ophører den ikke derfor at kunne gjelde som Vidnesbyrd om, hvorledes Nationalfølelsen hos Nordmændene havde begyndt at voxe og anta en mere aktiv Karakter under Indtrykket eller Indflydelsen af Landets Fremgang. Udentvil har også i dette Tilfælde en Vexelvirkning fundet Sted. Når Fredrik III — den indtil Ængstelighed forsigtige Mand — såvidt resolut optog Påstanden om Arveret til Norge og indlod sig i åben Kamp med Rigsrådet om dette Spørsmål, er han udentvil bleven tilskyndet dertil ved Overbevisningen om, at han vilde finde almindelig Tilslutning hos Nordmændene, og at Norge i fornødent Fald kunde afgi et pålitligt Tilflugtssted og en brugbar Operationsbasis ligeoverfor den danske Adel. Det er denne Overbevisning, der udtales af Forfatteren af Skriftet i «Budstikken», når han siger, at Nordmændene vilde være «Danmark bastant nok, om det skulde gjelde». Sådan havde ikke Forholdet været i Reformationstiden, og sådan vilde man ikke ha kunnet talt dengang. Nu var vistnok Forfatteren i «Budstikken» en dansk Mand, men han henvender sig til norske Læsere, han kalder sig selv en «tropligtskyldig Patriot», — åbenbart ikke dansk, men norsk Patriot, — og har vel søgt at gi sin Rolle så godt han kunde, d. v. s. skrevet i den norske Patriotismes Ånd, såvidt han kjendte den. Forfatteren af det i «Meddelelser fra Rigsarchivet» trykte Skrift, der har den samme Tendents i en vel så meget udpræget Grad, betegner sig, som vi har seet, på det allerbestemteste som Nordmand; det tredie, endnu utrykte Skrift har ligeledes Udtryk, hvorved det angir sig som forfattet i Norge og af en Nordmand, og det gjelder om begge, at der ikke synes at være nogen Grund til at tvile på Angivelsens Rigtighed.

Man savner desuden ikke andre Vidnesbyrd om, at der i Årene nærmest forud for Enevoldsmagtens Indførelse har begyndt at røre sig noget hos det norske Folk, — noget af hvad der må kaldes en national Vækkelse. Den svenske Gesandt i Kjøbenhavn, Durell, der idethele viser sig at ha været en særdeles vel underrettet og skarpsynet Iagttager, taler i sin «Relation» (forfattet ved A. 1653) om Misnøje blandt Nordmændene og tillegger dette Misnøje en politisk Karakter, idet han siger, at det først og fremst har sin Grund deri, at «alle län och mestedels officier äre besatte medh Danske och icke norske män». I et Brev fra den samme Durell til den svenske Konge Karl Gustav, dat. 9 Juli 1656, heder det: «Man véd ikke andet end at Kongen rejser med Prinsen til Norge. Jeg merker også, at Nordmændene have ladet falde skarpe Ord, nemlig at dersom Hans Majestæt af Danmark ikke kom med Prindsen, så fik de sig vel en Prinds. Vist er det, at Norge ikke er synderlig fornøjet»[48].

Som det bedste Vidnesbyrd om, at Nationalånden hos Nordmændene virkelig i denne Tid holdt på at anta en mere vågen og virksom Karakter, kan endelig nævnes det af de norske Kjøbstæders Deputerede ved Arvehyldingen i 1661 indleverede Andragende[49]. Det viser sig nemlig, at disse Kjøbstadborgere har havt Øje for noget mere end den blotte Standsinteresse, idet de har forenet sig om at udtale en Række patriotiske Ønsker eller Krav, sigtende til at skaffe Norge større politisk eller åndig Selvstændighed, deriblandt at Nordmænd måtte ansættes som Officerer ved den norske Hær fremfor Udlændinger, og at Norge måtte få eget Kommerce-Kollegium eller Handelskammer, egen Hofret og eget Universitet. «Dette Rige, allernådigste Herre og Konning! er i mange Måder af Gud begavet og af Eders Kgl. Maj. samt E. Maj.s Forfædre benådiget. Måtte E. K. Maj. Eders Majestæts Arveundersåtter såvidt endnu benådige, at her udi Riget måtte anordnes et Akademi, som kunde ske E. Maj. uden stor Bekostning og var Riget en herlig Beprydelse, E. Maj. en evig Berømmelse og E. Maj.s Arveundersåtter et merkeligt Nytte og Gavn». De samme Ønsker fremsattes pånyt Året efter i en Erklæring vedkommende Norges Indkomst og Vilkår, affattet af endel norske Embedsmænd og Repræsentanter for de norske Kjøbstæder, — tildels de samme, der havde været tilstede ved Arvehyldingen i 1661. «Ellers erindres underd. om et Statskollegium og et Akademi udi Norge, for Kgl. Maj.s egen samt Undersåtternes Sikkerhed, Gavn og Gode, efter deres Supplikations Indhold til Arvehyldingen og endnu indstændig underdanigst Begjæring»[50].

Enevoldsregjeringen tog intet Hensyn til disse Ønsker, og der hengår nu en lang Tid, inden vi ser dem træde frem pånyt. Den Bevægelse, der havde kaldt dem tillive, synes at være bleven aldeles afbrudt ved Regjeringsforandringen i 1660. Norges statsretlige Underordning under Danmark, sådan som den var bleven formuleret i Kristian IV.s norske Lov, og sådan som man fik den historisk forklaret og begrundet i Arild Hvitfeldts Krønike, måtte virke i høj Grad æggende på Nordmændenes Patriotisme, efterat man først engang var bleven opmerksom derpå; det måtte bli som et Sår, der ikke gav Ro eller Rist. Men ved Regjeringsforandringen blev der jo rådet Bod på dette Misforhold; Rigerne blev fra nu af formelt sideordnede; det norske Arveprincip blev gjort gjældende for begge, de blev begge på samme Måde underkastet det fælles Kongedøme; Danmark havde ikke længer noget ligefremt Privilegium eller retsligt Fortrin fremfor Norge. Dermed var den norske Patriotisme tilfredsstillet. Man havde inden Hofkredsene engang troet at kunne få Brug for denne Patriotisme til Værn for Kongedømet ligeoverfor den danske Adel, og man havde derfor ydet den Opmuntring, purret den ud; men efter Regjeringsforandringen i 1660, da den danske Adel var bleven så dybt ydmyget og havde vist sig at ha så liden Modstandskraft, blev den norske Patriotisme en overflødig Tjener; man vilde, at den skulde lægge sig til Hvile igjen, og den la sig også til Hvile, og Regjeringen blev i lange Tider ikke plaget med noget Krav eller Ønske fra dens Side.

Det er klart, at en Bevægelse, der afbrydes så let og så fuldstændigt, må ha været af en meget overfladisk Art. Den har sin historiske Interesse, forsåvidt som den afgir et Vidnesbyrd om, at Folket bevarede sin indre Sammenhæng nogenledes ubrudt. Den afgir et Vidnesbyrd om, at, trods alt det, der havde virket og virkede til at skille mellem de forskjellige Samfundsklasser og Bygder og gjøre dem fremmede for hverandre, vedblev dog en Følelse af Enhed at holde sig og at gjøre sig gjeldende. Fællesskabet i Sprog og Kultur og de mange andre Bånd, der efterhånden havde knyttet Embedsmands- og Borgerklassen i Norge til Danmark og dansk Nationalitet, vejede ikke op mod, øvede ikke slig Magt, som det Fællesskab, der knyttede disse Klasser til Bondefolket i deres eget Land: Påvirkningerne af de samme Livs- og Samfundsforhold, Præget af den samme Natur. Muligheden for en national Renaissance ophørte altså ikke at være tilstede; Nationalbevidstheden var ikke udslukket, — det viser sig tydelig nok af de i sig selv så lidet betydende Glimt af Gjæring fra Årene nærmest forud for Regjeringsforandringen i 1660; — den var som en Ild, der ulmede i Grunden og som måtte kunne slå ud i lys Lue, såsnart det blæste rigtig op, eller såsnart der kom rigtig Fart i Udviklingen. Men en slig Fart kunde der endnu ved dette Tidspunkt ikke være Tale om; en virkelig national Rejsning var i den her omhandlede Tidsalder utænkelig og umulig. Dette var Autoritetens, Ordenens, den politiske og kirkelige Konservatismes Tidsalder. Det historiske Liv i Europas toneangivende Lande bevægede sig fordetmeste jevnt og stilfærdigt indenfor de engang opdragne Grænseskjel. Det kunde ikke være sterke Impulser, der udgik derfra, og det behøvedes sterke Impulser for at vække et Folk, der var faldet i en så dyb Vintersøvn som det norske.

Om vi tænker os, at Bevægelsen i Norge til Fordel for den kongelige Arveret og mod det danske Rigsråds-Regimente havde fået al den Opmuntring, som den kunde ha fået, — om vi tænker os, at det var blevet Alvor med den Plan, Kong Fredrik III synes at ha næret om at søge Støtte hos Nordmændene ligeoverfor det danske Rigsråd og den danske Adel: — noget synderlig dybtgående Skifte i Norges Stilling og Skjæbne vilde dog ikke kunne været tilvejebragt derved. Den norske Opposition vilde ha voxet og udbredet sig; den kunde ha fået en vis praktisk Betydning; den kunde ha blevet medvirkende til at gjennemføre en Forandring i Rigernes Forfatning og indbyrdes statsretlige Forhold, og heraf vilde Nordmændenes nationale Selvfølelse ha kunnet drage nogen Næring. Men, når Målet var nået, når den med Tidens hele Retning overensstemmende, ad den ene eller den anden Vej uudblivelige Systemforandring med Ophævelse af Rigsrådsregimentet og Indførelse af det arvelige suveræne Kongedøme var bleven gjennemført, vilde Gjæringen i Norge ha lagt sig. Nordmændene vilde, også under Forudsætning af at de havde hjulpet til med at gjennemføre Regjeringsforandringen, ha ladet sig nøje med Bevidstheden om at Styrelsen nu var bleven lagt i den «rette» Odelsmands Hænder, uden at det vilde ha faldet dem ind at kræve for sig selv nogen Del i samme; de vilde også under denne Forudsætning ha bøjet sig under det landsfaderlige Regimente, og det landsfaderlige Regimente vilde også under denne Forudsætning være blevet, hvad det blev.

Den Skade, som Regjeringsforandringen i 1660 tilføjede Norge ved at afbryde en hos Nordmændene begyndt politisk og national Bevægelse, kan altså ikke taxeres højt. Når Året 1660 må kaldes et Mærkeår i vor Historie, så er det langt heller derfor, at en lysere og bedre Tid nu begynder for Landet. Vi skal imidlertid se, at de Fremskridt, som Norge skylder umiddelbart til den i 1660 gjennemførte Regjeringsforandring, ikke har havt så særdeles meget at betyde. Vi skal se, at, om det end kan siges, at Norges historiske Vilkår i 1660 som i 1536 undergik en Forandring, uden at Nordmændene selv tog nogensomhelst virksom Del deri, så hørte Forandringen heller ikke til de meget vidtrækkende eller dybt indgribende.

Fodnoder

1

3die Del, S. 286.

2

L. Dåe, Om Chrph. Throndssøn Rustung etc. Hist. Tidsskr. II. 113 ff. — N. Rigsreg. I. 56 nævnes Olav Theiste som en af Erkebiskoppens sidste Tilhængere.

3

En af hans Frænder, en norsk Adelsmand, der boede i Søndhordland, havde været med ham i Sverige og måtte løse sin Hals med 100 Daler, fordi han havde ladet sig bruge som hans Brevdrager. Norske Magazin, I. 325—26, II. 53—54.

4

N. Rigsreg. I. 418, 421, 425.

5

N. Mag. I. 117: capitalis hostis regis Danorum et advenarum.

6

Hist. Tidsskr. IV. 296 (Erik Munks Forsvarsskrifter).

7

Budstikken, 4de Årgang (1823), No. 89 ff.

8

G. Storm, Snorre Sturlassøns Historieskrivning, S. 266 ff. — Samme, Hist. Tidsskr. 2. Række, V. 271—72.

9

Storm, Snorre etc. S. 275 ff. — K. Maurer, Ueber die Ausdrücke altnordisch etc. S. 116 ff.

10

G. Storm, Peder Klaussøns Saml. Skr. Indledn. S. LXI—LXII og LXVI.

11

Storm, Peder Klaussøns Saml. Skr. S. LIII—LIV. — Y. Nielsen, Biskop Jens Nilssøns Visitatsbøger, S. CXXXVII ff.

12

Jvfr. N. Mag. I. 149—50.

13

N. Mag. I. 73.

14

Storm, Indl. til Peder Klaussøns Saml. Skr. S. IV.

15

Y. Nielsen, Jens Nilssøns Visitatsbøger, S. LVIII—LIX.

16

... anteqvam Margareta regis Haqvini nostri vidua post obitum patris sui Valdemari III Daniæ sceptrum adepta Norvegiam Daniæ imperio adjunxit, ex qvo tempore Norvegia Daniæ qvasi hereditate adjecta floruit. ......

17

Y. Nielsen, Jens Nilssøns Visitatsbøger, S. CXXXVIII.

18

Storm, Snorre etc. S. 272—73.

19

N. Mag. I. 76.

20

Storm, Peder Klaussøns Saml. Skr. S. LI.

21

Saml. Skr. S. 353.

22

Dipl. Norv. VII. No. 600.

23

N. Rigsreg. I. 433, 511, 554—55 o. fl. St.

24

Min Afhandl. N. Univ. Tidsskr. 1864.

25

N. Rigsreg. IV. 471. — Y. Nielsen, Jens Bjelke, S. 32. — Samll. t.d.n. F. H. III. 219—61. — Norske Samll. I. 362—84.

26

Krigsordinantserne af 1628 og 1641. Samll. t. d. n. F. Hist. III. 407—10, 423—425. — Berg, Om Landeværnet, S. 7—8, 11—15, 19.

27

Jvfr. Aschehoug, Statsforf. S. 545—547, 550—553.

28

Danm. Krøn. Tom. V.

29

Danske Mag. 3. Række, 4. Bind.

30

Danske Magaz 3. Række, IV. 273 (Chr. Skeels Dagb. 1655). — Durell’s Relation i Suhms Samlinger, 2det B. — Meddelelser fra Rigsarchivet, I. 397—98 (Statholder U. F. Gyldenløves og Jørgen Bjelkes Betænkning af 1670 om Norges Administration). — Danske Samlinger, udg. af C. Bruun, O. Nielsen og S. Birket Smith, 2. Række, III. 334, V. 170 o. fl. St.

31

Aschehoug, Statsforfatn. S. 356.

32

Aschehoug, l. c. S. 359—60.

33

Aschehoug, Statsforfatn., S. 352.

34

Hyldingsbrev 15 Juni 1548, N. Rigsreg. I. 108—9. — Instrux vedk. Hyldinger i Norge 30 Decbr. 1581, N. Rigsreg. II. 437—39. — Fredr. II.s Norske Revers 27 Januar 1582, Danske Magaz. III. 124.

35

Aschehoug, Statsforf., S. 446—56.

36

Aschehoug, l. c., 507, 511.

37

Meddelelser fra Rigsarchivet, I 268—69. Y. Nielsen, Hist. Tidsskr., I. 40—41.

38

Budstikken, 6te Årg., S. 490 f.

39

Medd. RA., I. 269.

40

Medd. RA., I. 286, jvfr. 273.

41

Budstikken, VI. 491. — Jvfr. Medd. RA., I. 273, A 1.

42

Afskrift blandt Kildeskr. til Norg. Hist. på Univ. Bibl. (No. 22).

43

L. c., I. 269.

44

3die Del, 167, 289, 294—95.

45

Aschehoug, Statsforf. S. 361.

46

F. Hammerich, Fire kjøbenhavnske Rigsdage, Nyt hist. Tidsskr., V. 396—97.

47

G. Storm, Hist. Tidsskr. 2. Række, IV. 114—129.

48

Becker, Samlinger til Danmarks Hist. u. Fredr. III, I. 108.

49

Medd. RA., I. 28 ff.

50

Medd. RA., I. 321.

III.

Enevoldsregjeringens Karakter og Styrelsesgrundsætninger ligeoverfor Norge. — Protektions- og Centralisationssystem. — Norges materielle Fremskridt i Tiden 1660—1814.

DEN kjøbenhavnske Rigsdag, der overdrog Arvekongedømet til Fredrik III og hans Æt, formede sin Beslutning i så Henseende, som om den alene vedkom Danmark, ikke Norge[1]. Dette stemte overens med Fredrik III.s Påstand, at Norge allerede forud var hans Arverige, hvilket jo ligeledes havde været det fra norsk-patriotisk Hold hævdede Standpunkt. Forsåvidt kunde der ikke ligge noget for Nordmændenes Nationalfølelse stødende deri, at Regjeringsforandringen blev gjennemført uden nogen Medvirkning fra deres Side, — at de norske Stænder alene blev sammenkaldt for at strø Sand på, hvad de danske havde besluttet.

I Realiteten vedkom vistnok den af den kjøbenhavnske Rigsdag vedtagne Forfatningsændring ligesåvel Norge som Danmark, og det ikke bare indirekte. Danmarks Rigsråd og Stænder havde gjennem hele Tidsrummet 1536—1660 hævdet sin Ret til at vælge Konge over begge Riger; det danske Rigsråd havde gjennem det samme Tidsrum regelmæssig deltaget i Norges Styrelse på samme Måde som i Danmarks. Men, når der blev gjort en Ende herpå ved den kjøbenhavnske Rigsdags Beslutning, kunde dette fra norsk Side ikke opfattes anderledes end som en Velgjerning mod Folk og Rige, hvilken man måtte ta imod med Taknemmelighed, uden Hensyn til om der kunde være noget at indvende ved Måden, hvorpå den var kommet istand. De norske Stænder i 1661 udtalte udentvil også den blandt dem rådende Stemning, når de erklærede, at de «med største Glæde og Fornøjelse havde fornemmet, samme Acte (ↄ: Suverænetetsakten) Hans Kgl. Maj. at være offereret»[2].

Nordmændene havde virkelig al mulig Grund til at være tilfreds med den skete Forandring. Ikke blot befriedes Landet fra et ydmygende statsretligt Underordningsforhold, men der åbnedes Udsigt til en i enhver Henseende bedre, kraftigere, mod Norge retfærdigere og mere velsindet Regjering end den, man indtil da havde havt. Kongedøme og Rigsråd havde stået i et sådant Forhold, at de, istedetfor at virke sammen, gjensidig modarbejdede hinanden, så der i alle Administrationsgrene havde indsneget sig den største Uorden og Slaphed. Rigsrådet var dansk, intet andet end dansk, – sammensat af Medlemmer af den danske Adel, for hvem Norge i Regelen var et fremmed Land, som de ikke brød sig om, og om hvem det vel endog gjaldt, hvad Durell beretter om den danske Adel i Almindelighed, at de nemlig «ikke gjerne så, at Norge blev for rigt, for at ikke Kongen skulde stole formeget derpå». Kongedømet derimod kunde opfattes som tilhørende begge Folk; det havde også, i Overensstemmelse hermed, i Regelen indtaget en mere upartisk Holdning og ikke sjelden optrådt til Norges Forsvar ligeoverfor den ensidigt-danske Rigsrådspolitik[3]. Man kunde altså fra norsk Side gjøre sig Håb om, at Styrelsen, når den blev lagt helt i Kongens Hånd, vilde komme til at ta sig af Norges Interesser med større Omhu end tidligere, — et Håb, som da heller ikke kan siges at være blevet aldeles uopfyldt.

Det er bekjendt, at Fredrik III ved den nye Forfatning, som han lod istandbringe i Henhold til den ham af den kjøbenhavnske Rigsdag givne Fuldmagt, tilegnede sig og sin Æt et Enevælde, så ubetinget og uindskrænket, at man måtte gå til den tyrkiske Sultan for at finde et Sidestykke. Kongen skulde, ifølge denne Forfatning, som vedblev at gjelde uforandret for begge Riger, sålænge de vedblev at være forenet, stå over alle menneskelige Love; hans Vilje skulde være den ubetinget afgjørende, hvorsomhelst den behagede at gribe ind; al Styrelse skulde udgå fra ham; han alene skulde regjere sine Riger uden nogensomhelst Medvirkning fra Folkenes Side. Det er ikke mindre bekjendt, hvor langt det var fra, at de dansknorske Enevoldskonger af Oldenborger-Ætten formåede endog blot nogenledes at udfylde den umådelige Rolle, som Forfatningen anviste dem. De bedst begavede af dem hævede sig ikke over Middelmådighedens Niveau; de blandt dem, der tog sig mest ivrig og vedholdende af Regjeringssyslerne, gik fordetmeste op i Papirvirkeri og Småpusleri og kom aldrig såvidt, at de kunde kaldes virkelig selvstændige, dygtige Regenter, hvor lavt man end vil lægge Målestokken for en sådan; om et Par gjelder det, at de var ganske og aldeles uskikket til at regjere og heller ikke regjerede anderledes end rent nominelt. Blandt disse Kongers nærmeste Omgivelser, — deres Yndlinger, Rådgivere eller Ministre i Ordets engere Betydning, — var der kun to, som prøvede på at overta i Kongens Navn den Rolle, der ifølge Forfatningen tilkom denne, nemlig Griffenfeldt og Struensee, og begge disse styrtedes efter en meget kortvarig Styrelse. De øvrige holdt sig i Baggrunden, lod sig nøje med at være Led i Regjerings-Maskineriet, indskrænkede sig til en enkelt Forvaltningsgren eller arbejdede ialfald i stadigt Fællesskab med sine Kolleger, uden at løfte sig på nogen iøjnefaldende Måde opover Sammenhængen med disse og uden at samle alle Styrelsens Tråde i sin Hånd. Endog om det dansk-norske Enevældes to mest ansete og vel også dygtigste Ministre, de to Bernstorff’’er, gjelder dette; ingen af dem var mere end primus inter pares inden det Statsråd eller Ministerium, hvoraf han var Medlem; ingen af dem blev virkelig regjerende Minister eller den egentlige Hersker, skjønt de bare havde en Navnekonge over sig, og skjønt deres Indflydelse naturligvis i mange Tilfælde kom til at gjøre sig gjældende også udenfor de Styrelsesgrene, der var dem specielt underlagte[4].

Den Plads, som ved Forfatningen var tillagt Kongedømet, blev altså gjennem det meste af det heromhandlede Tidsrum i visse Måder stående vakant. Rigernes Styrelse fik, modsat af hvad man skulde ha ventet efter de i den nye Grundlov (Kongeloven) udtalte Principer, fordetmeste en meget adstadig, meget upersonlig Karakter. Ifølge Kongelovens Bogstav skulde Forfatningen ha været udpræget monarkisk; i Virkeligheden blev den udpræget bureaukratisk. Dens Tyngdepunkt lå ikke hos Kongerne personlig, heller ikke hos deres Råd (Geheimekonseil) eller deres Ministre i Ordets engere Forstand, men hos Kollegierne, der var stillet i Spidsen for de enkelte Administrationsgrene. Den dansk-norske Styrelse i Tiden fra 1660 til 1814 var på enkelte kortvarige Afbrydelser nær i alt væsentligt en Kollegialstyrelse med alle de Fejl og Fortrin, der plejer at karakterisere en sådan.

Fredrik III indrettede, som man véd, allerede strax efter Regjeringsforandringen i 1660 den kollegiale Administration af Rigerne, idet han henla de forskjellige Forvaltningsgrene under fem Kollegier, som vedblev at bestå med nogen Ændring og Forøgelse gjennem hele det her omhandlede Tidsrum. I Spidsen for hvert af disse stilledes en Flerhed af Mænd, som under lige Ansvar og med lige Ret deltog i Behandlingen af enhver under Kollegiet henhørende Sag. Denne Behandling skulde nu egentlig bare være en forberedende, medens den endelige Afgjørelse var forbeholdt Kongen og hans Råd eller Geheimekonseil. Men for det første blev det sedvanligt, at Kollegierne afgjorde mindre vigtige Sager på egen Hånd eller indstillede umiddelbart til Kongen uden Geheimekonseilets Mellemkomst, og dernæst havde Præsidenterne for de vigtigste Kollegier gjerne selv Sæde i Konseilet og repræsenterede Sagkundskaben inden samme, så at den endelige Behandling, der fandt Sted her, fordetmeste bare var en Formalitet, og så at det næsten i alle Tilfælde havde sit Forblivende ved hvad vedkommende Kollegium var bleven enigt om[5].

I en Styrelse, der er ordnet på denne Måde, har den geniale Begavelse ondt ved at komme ind og at gjøre sig gjeldende. Medlemmer af et Kollegium må fremfor alt holde Takt og drage nogenledes jevnt sammen, ligesom Heste, der er spændt for den samme Vogn. Den respektable Middelmådighed passer bedst til dette og kommer bedst fra det. En Mand med Initiativ og Ideer, med Trang og Evne til at reformere, bringer lettelig Forstyrrelse ind i det kollegiale Samarbejde og kommer så alligevel ingen Vej med sine nye Påfund. Inden et Kollegium danner der sig snart faste Traditioner, som går fra Mand til Mand og blir en Magt. Ethvert nyt Medlem, som træder ind, finder ældre Medlemmer for sig, der repræsenterer disse Traditioner og bøjer ham ind under dem, så at man kan vedbli at følge de engang opgåede Spor. — Den kollegiale Styrelse plejer, i Overensstemmelse hermed, at udmerke sig ved stiv Konservatisme, pedantisk Fastholden af nedarvede Former og Vaner; den blir tilbøjelig til at lægge mere Vægt på de formelle Hensyn end på de reelle, og dens Virksomhed vil på Grund heraf bli i meget stor Udstrækning en Arbejden i Luften, — en Masseproduktion af Forordninger og Reglementer, som ikke kan få praktisk Betydning, eller som bare tjener til at hindre, hvad det er Regjeringens Opgave at fremhjælpe. På den anden Side: om Kollegialvæsenets pedantisk-konservative Ånd er ivejen for Reformer og Fremskridt, så er den ikke mindre ivejen for Vilkårlighed og lovløs Despotisme. Om skrupuløs Vedhængen ved nedarvede Former og bureaukratisk Vanegjængeri hos Regjeringen udøver en slappende og søvndyssende Indflydelse, så kan det på den anden Side afgi en Garanti for Undersåtterne og hjælpe til at betrygge dem mod den værste Virkning af en uindskrænket Forfatning: Demoralisationen, der følger af, at Lov og Ret ikke blir respekteret på Samfundets Højder.

Hos den dansk-norske Enevoldsregjering kommer disse for det kollegiale Styrelsessæt karakteristiske Lys- og Skyggesider tilsyne i en meget udpræget Grad. Ingen vil kunne nægte, at den gjennemgående savnede Ånd og Kraft, — at den viste en, også fra den Tids Synspunkt seet, påfaldende Mangel på Evne til at udvikle og udnytte de materielle og åndige Resurcer, som de forenede Riger frembød. Men det er ikke mindre vist, at den udmerkede sig ved en i de Tider endnu langtfra almindelig Agtelse for Lov og Ret og at den indla sig store og varige Fortjenester ved at sørge med Omhu for den almindelige Retssikkerhed og derigjennem virke til at opdrage hos Undersåtterne den Ordenens og Lovlydighedens Ånd, der er et af den politiske Friheds første Vilkår. Ifølge Forfatningens Bogstav skulde Kongen stå over Loven; men i Praxis blev den Opfatning slået fast, at Loven skulde stå over både Konge og Folk[6]. Det var allerede i Enevældens første Tidsrum en Undtagelse, at Kongerne greb ind i Rettergangen ved sit personlige Magtsprog, og det ophørte tilsidst ganske. En Undersåt kunde frit og uden Frygt søge sin Ret ved Domstolene endog ligeoverfor Kongen selv, og, når Domstolenes Kjendelse gik Kongen imod, var der ikke Tale om andet, end at han måtte finde sig deri[7]. Hans Ret ifølge Forfatningen til at forandre eller ophæve afsagte Dome eller til at afgjøre Retstrætter på egen Hånd blev på en Måde stiltiende nedlagt; det blev hævdet som ufravigelig Grundsætning, at intet af hvad der efter sin Natur henhørte under Domstolenes Kjendelse, måtte afgjøres ved kongelig Resolution[8], og der blev opdraget en efter Tidens Lejlighed meget bestemt og for Retssikkerheden meget nyttig Grænse mellem Administration og Jurisdiktion, idet Amtmænd og andre Øvrighedspersoner blev tilholdt ikke at gribe ind i Domernes Embedsgjerning, men lade Retten ha sin Gang[9].

En så radikal Forfatningsændring som den, der foregik i 1660, måtte vække Tanken om en Revision af den hele Lovgivning, for at Lovene kunde bringes i Samklang med de nye Forfatningsprinciper. Både om Danmark og Norge gjaldt det desuden, at der, uafhængigt heraf og længe forud, havde været en sterkt følt og oftere udtalt Trang til en ny Lovbog. I 1660 fik nu Kongedømet al den nødvendige Magt til at gjennemføre dette Værk, og Fredrik III, som udtalte, at «ved Regjeringsforandringen intet højere eller større burde i Agt at haves, end hvorledes Justitien kunde, som det sig bør, udi vores Lande og Riger beskikkes», satte allerede Året efter i Gang de dertil sigtende Arbejder, der tilendebragtes under hans Søn og Eftermand. Disse Arbejder førte, som man véd, til et særdeles godt og betydningsfuldt Resultat. Om der end er bleven slået en god Del af på den overvættes Ros, som man engang plejede at tildele Kristian V’s danske og norske Lov[10], så står det dog altid fast, at de begge var meget respektable Lovværker, udmærket ved en i Forhold til Tidsalderen merkelig Agtelse for Individets Ret og den personlige Frihed og ved en i det hele human Ånd[11].

For at Hensigten med den nye Legislation skulde nåes, gjaldt det nu dernæst, at Regjeringen sørgede for, at de Mænd, som i dens Navn og på dens Vegne skulde håndhæve Lovene rundt om i de til Monarkiet hørende Lande, var dygtige og pålitlige Folk, — at det civile Embedsværk blev sat på en god Fod og undergivet tilstrækkelig skarp Kontrol. Hermed gik det imidlertid i længere Tid temmelig småt. Et Fremskridt var det, at Forleningsvæsenet blev afskaffet umiddelbart efter Regjeringsforandringen, og at Amtmænd og Stiftamtmænd afløste Lensherrerne i den lokale Administration. Lensherrernes Myndighed havde været altfor omfattende, og der vedblev altid at hæfte noget af en privat Forpagtnings Væsen ved deres Stilling, hvorfor de også kunde tillade sig værre Misbrug og optræde mere vilkårligt og hensynsløst end de Bestillingsmænd, der kom i deres Sted efter Regjeringsforandringen, og som naturligvis ikke var andet end Statens eller Kongedømets Tjenere. Men det civile Embedsværk vedblev dog længe at lide under store Brøst[12]. Lønningerne var i Regelen meget for små; Medlemmerne af Højesteret og af Overhofretten i Norge oppebar endog indtil langt ind i det 18de Århundrede aldeles ingen Gage som sådanne; alt hvad der endnu i Fredrik IV.s Tid blev af Statskassen kostet på Rigernes øverste Domstol, var 2000 Rigsdaler årlig, — mindre end hvad der samtidig gik med til det kgl. Hof-Sukkerbageri og ikke Halvparten af hvad der gik med til den kgl. Stald[13]. For Domerne i de lavere Instantser var der vel anvist en Løn, men den var fordetmeste så liden, at man ikke kunde stille store Krav til Dygtigheden hos dem, der indlod sig på at overta disse Stillinger.

Det var også meget langt fra, at man stillede store Krav i så Måde. Embederne besattes fordetmeste efter ganske andre Hensyn end Hensynet til Embedets eget Tarv. Ved Amtmands- og Stiftamtmandsposterne kom det mest an på den fornemme Byrd; disse Poster gaves for en stor Del bort til Medlemmer af de til Hofadelen hørende Familjer, som skulde forsørges med en passende Rang og Titel eller gives Lejlighed til at opnå nogen Øvelse i Forretninger eller få hvile ud efter Hoflivets Anstrengelser[14]. Iøvrigt gjaldt det, for at komme frem på Embedsbanen, først og fremst at ha Patroner, gode Konnexioner. Det hørte til Dagens Orden, at Lakajer eller Kammertjenere hos høje Herrer til Løn for tro Tjeneste blev befordret ind i et af Statens Embeder og flyttedes fra Kudskebukken umiddelbart over i et Domersæde. Et Exempel herpå er Mathis Skånlund, som i 1688 blev fra Lakaj hos Grev Kristian Gyldenløve gjort til Sorenskriver i Orkedalen, og som i sin Autobiografi fortæller, at han, dengang han opnåede dette Avancement, hverken forstod den danske eller norske Lov og ikke engang vidste, hvad en Sorenskriver var for noget[15]. Forsåvidt man ikke opnåede Embeder ved Gunst, opnåede man dem ved Gave, d. v. s. man bestak de Mænd, der havde Indflydelse på Embedernes Besættelse. Det plejede ikke at være nogen Vanskelighed forbundet hermed. Mænd i de højeste Stillinger undså sig ikke ved at modta «Diskretioner» eller «Douceurer» for at hjælpe Sollicitanter til at opnå deres Ønske. Bestikkeligheden inden Regjeringspersonalet var så stor, at Griffenfeldt, da han anklagedes for at ha modtaget Skjænk og Gave, kunde undskylde sig med, at han i så Måde kun havde gjort, hvad alle andre plejede at gjøre. I Fredrik IV.s Tid kom det endog derhen, at Handelen med Embeder, som indtil da havde været drevet i Smug, blev aldeles åbenlys. Kongen optrådte nemlig som Sælger i egen Person, for at de Diskretioner, som man kunde være villig til at gi, kunde komme i hans Lomme istedetfor i Ministrenes. Der blev sat formelig Taxt på Embeder, og det blev ligefrem kundgjort (i 1715), at man «mod en Rekognitions Erlæggelse kunde kjøbe Expektanser, Bestillinger, Charger og Titler»[16].

Sålænge Embederne blev besat på slig Vis, kunde det naturligvis lidet nytte, at Regjeringen lod skrive Forordninger mod uretvise Domere eller mod ulovlige Pålæg og Udsugelser fra de kongelige Betjenters Side. En Støvlepudser, som blev gjort til Domer, fik ikke med Bestallingen den nødvendige Lovkundskab, og af Folk, som havde kjøbt sine Embeder i dyre Dome, kunde man ikke vente andet, end at de i en utilbørlig Grad vilde være optat af Tanken på at få Vederlag for hvad de havde lagt ud.

Regjeringen kom imidlertid efterhånden ind på andre, mere virksomme Midler til at skaffe sig en dygtig og pålitlig civil Embedsstand. Et Vendepunkt i så Henseende må det siges at ha været, at en juridisk Examen for Studerede og en lignende for Ustuderede (den såkaldte dansk-juridiske Prøve) blev indført ved Forordning af 10de Febr. 1736. Vistnok ophørte ikke dermed «Lakajismen» ↄ: Uskikken, at Domestiker og Lakajer befordredes ind i Statsembeder, — det var først Struensee, der gjorde Ende herpå, — og vistnok kunde Gunst og Patronvæsen og andre deslige Hensyn ikke hindres fra at gjøre sig gjeldende ved Embedsbesættelser, sålænge en Statsforfatning stod ved Magt, der ikke opstillede nogen Grænse for den kongelige Myndighed og ikke afgav nogen Garanti mod dens Misbrug. Men den ligefremme Trafik med Embeder var der dog nu en Ende på; det var dog nu af Regjeringen selv bleven opstillet som en Grundsætning, at ingen måtte befordres til «noget Dommer- eller Prokuratorembede eller anden Civilbestilling, som i ringeste Måde med Justitien haver at bestille», medmindre han ved en for det juridiske Fakultet aflagt Prøve havde godtgjort at være i Besiddelse af den for et sådant Embede nødvendige Dygtighed, og denne Grundsætning blev i den nærmest følgende Tid gjennemført i det ringeste såvidt, at det måtte kaldes Undtagelsestilfælde, når den blev fraveget[17]. Omtrent samtidig blev Højesteret sat på en bedre Fod, idet Rettens Medlemmer fik sig anvist en vis Løn, og ved flere Forordninger (19 Aug. 1735, 23 Decbr. 1735) blev der sørget for at stille Underdomerne under en streng og vedvarende Kontrol af de højere Domstole, Overhofretten og Højesteret. Regjeringen fortsatte også senere med at arbejde i den samme Retning, og Virkningen udeblev ikke. Det kom derhen, at det dansk-norske Monarki i Hensyn på Retssikkerhed måtte siges at høre til de videst fremskredne Riger i Europa, — at den lovlige Orden inden samme blev bedre overholdt og håndhævedes af en mere respektabel Embedsmandsklasse, end på de Tider var sedvanligt[18].

I disse Fremskridt fik Norge Del ligesåvel som Danmark, — i visse Måder endog fremfor Danmark. Det kunde synes, som at Regjeringen måtte ha vanskeligere for at føre Tilsyn med de norske Embedsmænd end med de danske, på Grund af den større Afstand, og at som Følge deraf Misbrug af Embedsmyndigheden måtte være hyppigere i Norge end i Danmark. Men på den anden Side: de adelige Godsejere i Danmark vedblev også efter Regjeringsforandringen i 1660 at ha Hals- og Håndsret over sine Bønder og dertil Birkeret, såvidt de havde havt den før. De samme Rettigheder tillagdes den af Kristian V oprettede nye Lens- eller Greve- og Baronadel og det endog i en udvidet Grad; Greverne og Baronerne fik Hals- og Håndsret, Kaldsret og Birkeret; deres Len eller Godser fritoges aldeles for at stå under Amtmændene og Amtstuerne; de skulde selv indeha en Amtmands Myndigbed over sine Bønder, og fra de af dem ansatte Birkedomere skulde der appelleres umiddelbart til Højesteret med Forbigåelse af Melleminstantserne. Ved disse Privilegier havde Regjeringen selv afskåret sig Adgang til at sørge på tilbørlig Måde for Retssikkerheden og Lovenes Overholdelse inden store Dele af Landet. Birkedomerens Afhængighed af den adelige Proprietær, som havde indsat ham i hans Embede og kunde afsætte ham fra det, var så stor, at den uundgåelig måtte virke til ut «forvilde Retten», og Proprietæren havde fået en så vidtstrakt Magt over sine Bønder, at Regjeringens Tilsyn ikke kunde hindre, at den blev misbrugt, og at Domstol og Øvrighedsmyndighed blev Redskaber for Undertrykkelsen, istedetfor at være et Værn mod den.

Alt dette gjaldt nu for Danmarks, men slet ikke eller kun i en forsvindende ringe Grad for Norges Vedkommende. Birkeret, som var aldeles ukjendt i Norge før Regjeringsforandringen i 1660, blev efter samme undtagelsesvis tilstået et Par adelige Sædegårde (Svanø og Lysekloster) og tilkom desuden ifølge Privilegierne for den nye Greve- og Baronadel de i Norge oprettede Lensgodser; men disse blev aldrig mere end 3 i Tallet (mod ca. 30 i Danmark) — sc: Grevskaberne Jarlsberg og Larvik og Baroniet Rosendal. Og hvad Hals- og Håndsretten angår, da fik den, som før fremhævet[19], fordi den ikke var forbundet med Birkeret og idethele på Grund af de forskjellige lokale Forhold, aldrig en sådan Betydning i Norge som i Danmark; den blev aldrig andet end en Indtægtskilde, derimod ikke, som i Danmark, et Magtmiddel, hvorved den adelige Proprietær blev sat istand til at tyrannisere sine Bønder.

Her må endnu et andet Forhold fremhæves, som virkede til, at Norge, mod hvad man skulde ha ventet, kom til endog fremfor Danmark at nyde godt af Enevoldsregjeringens Omhu for Retssikkerhed og god lovlig Orden. De norske Bønder var og måtte ifølge Landets Historie og sociale Forhold være gjennemgående meget mere påholdne på sin virkelige eller formentlige Ret end de danske, meget mere utålsome ligeoverfor enhver Slags Tryk eller Tvang. Vi har før omtalt, hvor vel de værgede sin Frihed og Ejendom i Tiden nærmest efter Reformationen[20]. Dette var en hårdhændet Tid: de danske Lensherrer, der skulde styre Landet, uden at kjende det, optrådte ofte mere som Voldsherskere end som Repræsentanter for den lovlige Øvrighed, og Bønderne var på sin Side særdeles vel oplagte til at møde Vold med Vold. De mange Forandringer på det kirkelige Område og i Hensyn på Lovgivning og Administration, hvortil de blev Vidne uden at forstå dem, virkede til at opirre dem og bragte dem til at se en Fiende i snart sagt enhver, der repræsenterede enten Kirken eller Statsmyndigheden. Deres personlige Uafhængighedsånd og Selvfølelse blev ikke bøjet, men Lovlydigheden, hvorved det norske Folk så kjendelig udmerkede sig endnu langt frem i Unionsperioden, og som var en Arv fra Rigets Velmagtsdage under indfødte Konger og med en efter de Tiders Lejlighed ypperlig Retsforfatning, måtte lide Skade ved den endeløse Række af fiendtlige Sammenstød med Øvrighed og offentlige Funktionærer og ved Vanen til at ta sig selv tilrette[21]. — Vi har ligeledes omtalt, hvorledes der efterhånden i sidste Halvdel af det 16de og første Halvdel af det 17de Århundrede indtrådte bedre, mere ordnede Tilstande, — hvorledes Regjeringen allerede i dette Tidsrum udviste en Iver for at holde de norske Bønder ved Lov og Ret, som neppe har noget Sidestykke for de danske Bønders Vedkommende. Men det var dog først efter Regjeringsforandringen i 1660, at Forskjellen i så Måde mellem de to Riger blev meget iøinefaldende. Sæderne havde imidlertid antat et noget mildere Præg; de norske Bønder slog ikke længer sine Prester og Fogder ihjel, men de vedblev fordetmeste at leve på et Slags Krigsfod med dem. Om det blev sjeldnere, at de tog sig selv tilrette, så blev det til Gjengjæld såmeget hyppigere, at de indkom til Regjeringen med Klagemål over Embedsmændenes, særskilt Fogdernes og Sorenskrivernes Forhold. Man kan efter hvad der i det foregående er bleven fremhævet om Måden, hvorpå disse Embeder blev besat i lange Tider efter Enevoldsmagtens Indførelse, på Forhånd vide, at Bønderne ofte har havt fuld Føje til at klage, og dette stadfæstes til Overflod ved en Række Forordninger, hvori Regjeringen udbreder sig over de «Misbrug og Påfund», som blev praktiserede af de kgl. Betjente, særskilt Fogderne, til «Rettens Foragt og den fattige Almues Betryk»[22]. Men det hændte på den anden Side også hyppigt, at Bønderne klagede uden tilstrækkelig Grund. Det blev ikke uden Føje sagt om dem, at de var «betagne af en sand Klagesyge». Når noget Nyt kom på, hvorved de følte sig besværede, var de altid tilbøjelig til at tro, at det bare var et Påfund af vedkommende Embedsmand, og et Klageskrift mod en Foged eller Sorenskriver synes altid at ha fået Underskrifter, hvor urimeligt og ubeføjet det end kunde være[23].

Ligeså mistænksom den norske Bonde plejede at være overfor de kongelige Betjente, ligeså ubetinget var hans Tillit til Kongen selv. Dette Tillitsforhold var, som vi véd, næsten så gammelt som Landets Historie; det havde slået så dybe Rødder, at det endog kunde overleve Unionsperioden, — det lange, Århundreder omfattende Tidsrum, i hvilket Kongedømet omtrent aldeles svigtede sine Opgaver ligeoverfor Norge; siden var der påny indtrådt Forhold, som måtte virke til at styrke det; Kongedømet greb atter mere virksomt ind i Norges Styrelse, og dets Anseelse hos Menigmand voxede derved og udentvil også ifølge Indtrykket af Regjeringsforandringen i 1660. Så lidet de norske Bønder fulgte med i Politiken, har det dog neppe kunnet aldeles undgå deres Opmærksomhed, at Kongen ved denne Forandring fik friere Hænder, end han før havde havt. Han havde nu al den Magt, han behøvede for at skaffe dem Ret, og om hans gode Vilje i så Måde kunde de ikke tvile, han stod jo for dem, ifølge de fra Oldtiden nedarvede Forestillinger, som Landets Fader, selve Lovens og Retfærdighedens Inkarnation. Det gjaldt kun, at deres Klagemål kom til hans Kundskab, — at ikke Embedsmændene, som naturligvis mentes at holde indbyrdes sammen, fik dem bortskuslet eller lagt tilside. For at være tryg i så Måde plejede de norske Bønder, når de troede sig forurettet, at sende Deputerede til Kjøbenhavn, som kunde forebringe deres Sag for «han Far» selv, uden nogen Embedsmands Mellemkomst.

Selvfølgelig var man inden Regjeringskontorerne meget misfornøjet med en mod alle bureaukratiske Regler så stridende Skik som denne, og Kongen personlig blev også «inkommoderet» ved dette Overløb af «ublue Supplikanter». Man søgte altså at sætte en Bom derfor. I Forordningen af 5 Febr. 1685 om «ulovlige Pålægs Afskaffelse» blev det påbudt, at Sorenskriverne skulde hjælpe Almuen med at føre dens Suppliker i Pennen, og at Supplikerne skulde forsynes med Amtmændenes Erklæringer og gjennem dem indsendes til kongelig Resolution, medens der blev nedlagt Forbud mod, at Almuen sendte «visse Deputerede med Supplikationer» ned til Kjøbenhavn. Dette Forbud gjentoges ofte i den følgende Tid med Tilføjelse af Trusler om, at de, som kom til Kjøbenhavn for at sollicitere, uden at ha Amtmandens Attest og Påskrift på sin Ansøgning, skulde indsættes på Citadellet Fredrikshavn. Det forblev imidlertid med Truslen; det ser ikke ud til, at man nogensinde har prøvet på at gjøre Alvor af den. Adgangen til Kongens Throne vedblev altid at stå åben for de norske Bønder, når de kom med sine Klagemål, enten så disse var påtegnet af Amtmanden eller ikke, og de norske Bønder vedblev at benytte sig heraf i meget stor Udstrækning; de vedblev at sende sine Deputerede til Kjøbenhavn for at tale med «han Far», skjønt slige Deputationer kostede dem Penge, medens de — som et kongeligt Reskript forestillede dem — «uden ringeste Bekostning kunde indsende sine Ansøgninger gjennem Posten». Og det kan ikke være tvilsomt, at de herved handlede i sin egen velforståede Interesse. Det kan ikke være tvilsomt, at Regjeringen har øvet en såmeget skarpere Kontrol med sine Funktionærer i Norge og været såmeget omhyggeligere i at beskytte de norske Bønder mod Overgreb og Misbrug af offentlig Myndighed, fordi den havde Erfaring for, at den, når en Embedsmand forgik sig mod dem eller vakte Misnøje hos dem, risikerede at få «ublue Supplikanter» på Halsen, som den ikke turde vise bort, men måtte se til at stille tilfreds på en eller anden Måde.

Det blev af Embedsmænd i Norge klaget over, at den for dem nødvendige Autoritet undergroves ved Regjeringens altfor imødekommende Holdning ligeoverfor Suppliker og Supplikanter fra den norske Almue. Det blev udtalt, at Regjeringen «lod sig aftvinge Nådesbevisninger, Belønninger og Kommissioner på en Måde, som måtte bringe Bonden til at tvile om, at Nåden her var ledsaget af Magten»[24]. Dens Optræden ligeoverfor de norske Bønder synes virkelig ved adskillige Lejligheder at ha været præget af en meget vidtgående Svaghed, således t. Ex. under de lofthusiske Optøjer i 1786, da den i længere Tid ikke dristede sig til at lade Lofthuus arrestere, men gav sig til at underhandle med ham, som om han havde været en krigførende Magt. Man får virkelig et Indtryk af, at den norske Almue har været, som det heder i et Stykke i «Minerva» for 1785[25], en Bussemand, hvis Vrede Kancelliet ikke vovede at trodse, og som ikke kunde røre på sig uden at sætte de kjøbenhavnske Regjeringsmænd i Skræk.

Man må, for at forstå dette, stille sig for Øje, hvor få og lidet pålitlige Magtmidler den dansk-norske Enevoldsregjering havde til sin Rådighed, for det Tilfælde, at en virkelig oprørsk Bevægelse skulde ha brudt ud i Norge, Den norske Hær var væsentlig en Milits; den bestod af såkaldte nationale Tropper, d. v. s. ikke Soldater, men Bondegutter, med lidt militær Øvelse, men aldeles uden militær Korporationsånd, og på hvem følgelig Regjeringen ikke kunde stole, når det gjaldt en Konflikt med den Almue, fra hvilken de var udgået, og hvem de vedblev at tilhøre i et og alt. Det hændte også, når man ved Opløb blandt Bønderne vilde bruge nationale Soldater for at få Uroen standset, at disse ligeud erklærede, at de ikke vilde bære Våben på sine egne Landsmænd[26]. Af hvervede Tropper fandtes kun meget få, og disse var ligeledes for det allermeste Nordmænd. Landet var altså i Virkeligheden aldeles overladt til sig selv i militær Henseende, og der var ingen anden Garanti for dets Vedbliven i den gamle Statsforbindelse end den, der lå i Folkets egen gode Vilje. Man opfattede i forrige Århundrede almindeligvis en Adskillelse af Rigerne som den største Ulykke, der kunde ramme Danmark, ja næsten som enstydig med dette Riges politiske og finantsielle Ruin, og Tanken på en sådan Adskillelses Mulighed begyndte efter Midten af Århundredet at gjøre sig mere og mere gjeldende og at vække alvorlig Bekymring inden ledende Kredse i Danmark. Enevoldsregjeringens Mænd kunde ikke ha nogen rigtig god Samvittighed ligeoverfor Norge; de måtte vide eller føle, at Norge i mange Henseender vedblev at være Stedbarnet, hvis højeste Interesser blev forsømt og tilsidesat, og at deri lå et rigt Stof til Misnøje og Gjæring, når først Opmerksomheden blev rigtig henvendt derpå. Det var dem bekjendt, at man i Sverige længe havde næret Planer om at vinde Norge, og at man fra denne Kant var beredt på at puste til Ilden og nytte Lejligheden, såfremt der måtte vise sig noget Tegn til Uro blandt Nordmændene. De måtte i alt dette finde den sterkeste Opfordring til at iagttage Varsomhed ligeoverfor det norske Folk og til at gjøre, hvad der, uden at bryde med Helstatssystemets Grundsætninger, kunde gjøres for at holde Folket ved godt Lune eller i en nogenledes tilfreds Stemning, og herved måtte deres Tanke først og fremst henvendes på Bønderne. Om dem gjaldt det jo, både at de var Folkets Kjerne og tillige at de måtte være lettest at stille tilfreds; de var konservative fremfor nogen anden; hvad de krævede var kun, at alt blev ved det Gamle, at de ikke forulempedes ved nye Pålæg, at de holdtes ved Lov og Ret og toges i tilbørlig Forsvar ligeoverfor Prellerier og ulovlig Sportulering fra Embedsmændenes Side. Regjeringen kunde altså, bare ved samvittighedsfuldt at opfylde sin Skyldighed i så Måde og uden at offre noget af det kjære Helstatssystem, sikre sig Bøndernes Troskab og Hengivenhed, og, når den først var tryg på dem, kunde den tro, at den ikke behøvede at frygte så synderligt for det øvrige Folk. «Den norske Bonde», skriver Stampe i en af sine «Erklæringer», «bilder sig ind at være langt lykkeligere, langt bedre og fornemmere end en svensk Bonde; den Mening skal man ingenlunde søge at betage ham; jo nærmere de ere Grændsen, jo nyttigere er den i mine Tanker».

Vi tror dog ikke, at, når Enevoldsregjeringen viste sig i en så fremtrædende Grad omhyggelig for at holde de norske Bønder ved Lov og Ret og lod sig det være så ganske særdeles magtpåliggende at afhjælpe Klagemål fra deres Side, så skulde dette alene ha havt sin Grund i Frygt eller i en politisk Beregning. Vi tror tvertom, at man har Ret til deri også at se et Vidnesbyrd om, at de norske Bønder var Gjenstand for Sympathi, endog et Slags Forkjærlighed fra Regjeringens Side. Deres strengt-monarkiske Traditioner og stive Vedhængen ved Grundsætningerne om Kongedømets Arvelighed og ubetingede Herskerret var velkjendt og stemte jo på det bedste overens med det rådende politiske System. Det var fremdeles, som før nævnt, lige fra Enevældens allerførste Tider en erkjendt Ting, at der hos dem fandtes det bedste Stof til Orlogsmatroser og Soldater, som de forenede Rigers Styrelse havde at råde over. Ved de følgende Krige og navnlig den store nordiske Krig voxede dette deres militære Ry til en stor Højde, og der var siden den Tid mange Historier i Omløb i Danmark om deres Mod og Troskab à toute épreuve. Det er ikke usandsynligt, at man af disse Grunde inden Regjeringskredsene har følt en mere levende Interesse for den norske Bondestand end for den danske, — at man stillede sig mere velvilligt og imødekommende ligeoverfor de norske Bønder, i Betragtning af de Dyder og Fortrin, man tilla dem som Klippelandets kjække ufordærvede Sønner, end ligeoverfor deres danske Standsfæller. I national Henseende gjorde man vist ingen Forskjel; man havde vistnok i Regelen ingen Forestilling om eller Følelse af, at de danske Bønder i denne Henseende skulde stå Rigernes fælles Konge og Regjering nærmere end de norske, og at de forsåvidt skulde ha et sterkere Krav på dens Interesse og Omhu.

Enevoldsregjeringen havde, som man véd, gjennem det meste af den her omhandlede Periode en alt andet end udpræget dansknational Karaktér eller Retning. Danmark var vistnok og gjaldt også for at være Hovedlandet, hvorefter det hele Monarki, den hele Stat tog Navn. Det var her Kongerne regelmæssig havde sin Residents og her de havde været født og opdragen. Alligevel vedblev Oldenborger-Ætten at være halvvejs fremmed for det Folk, i hvis Midte den levede. Det må endog siges, at den fik et mindre dansk Præg i Tiden efter 1660, end den havde havt i det nærmest forudgående Tidsrum fra Grevefejden til Enevoldsmagtens Indførelse. Dette Tidsrum åbnes med den ramtydske Kristian III; men hans Efterfølgere, Fredrik II og især Kristian IV, sluttede sig nær til dansk Nationalitet i sin Måde at være på. Med Fredrik III derimod indtrådte et afgjort Tilbagefald i tydsk Retning. Under ham såvelsom under Kristian V, Fredrik IV, Kristian VI, Fredrik V, Kristian VII, var Hoffet, Kongens nærmeste Omgivelser, mere tydsk end dansk. Om alle disse Konger gjelder det, at tydsk måtte siges at være deres Morsmål, forsåvidt det var det, de hyppigst brugte, og som synes at ha faldet naturligst for dem; iøvrigt skrev og talte de både tydsk og dansk, — begge Dele i Regelen lige slet, — tydsk som Danskere, dansk som Tydskere, — og hvad der gjelder om deres Morsmål, gjelder også om deres nationale Forhold og Væsen i det hele; spør man, om disse Konger bør kaldes tydske eller danske i Hensyn på Nationalitet, må Svaret bli, at de hverken var det ene eller det andet, eller at de var lidt af begge Slags eller på en Måde nationalitetsløse. Dette var naturligvis i og for sig intet Fortrin; men det havde dog den gode Side, at de derved blev såmeget bedre skikket til at repræsentere en Helstatsforbindelse mellem forskjellige Nationaliteter og til at realisere Førestillingen om en fælles Landsfader, der nærer den samme Omhu for alle sine Undersåtter, enten de høre til det ene eller det andet Folk. Kristian VI skrev i 1733 til en af sine Ministre, da han havde besluttet at indvilge en Ansøgning fra Kjøbmændene i Kristiania om at få Oplagsfrihed på de såkaldte fire Species (Vin, fransk Brændevin, Salt, Tobak) og Ministeren eller Rentekammeret havde søgt et få ham til at afstå herfra ved at forestille ham, at Kristianienserne ikke fortjente såmegen Nåde, og at det vilde være til Skade for Kjøbenhavn, som hidtil havde været ene om den nævnte Frihed: — «Det kan gjerne være, at Christianienserne ere så godt som fødte Malversatores; når de befindes sådanne, må de straffes derfor; men Kjøbenhavnerne er det vel ikke mindre; jeg er Herre over begge Riger, Fader til begge Børn; jeg vil ingen gjøre Uret; men det ene af dem må ikke begjære mere end det andet. Lige Brødre, lige Lod!»[27]. Disse Ord synes virkelig at udtrykke nogenledes korrekt det Standpunkt, hvorpå både han og de øvrige dansk-norske Enevoldskonger plejede at stå i national Henseende; de fortjente i det ringeste forsåvidt det Landsfader-Navn, man gav dem, som de neppe havde nogen Vilje eller Tilbøjelighed til at begunstige det ene af de to Folk, som de var sat til at styre, til Fortrængsel for det andet. Noget lignende gjelder nu vistnok om den dansknorske Enevoldsregjerings Mænd i det hele. Mange af dem, og det tildels netop de mest fremragende og indflydelsesrige, var Tydskere eller tilhørte den talrige Kreds af tydske Ætter, som var indvandret til Danmark og vedblev at leve der uden at nationaliseres. De to Bernstorff’ er var således begge tydsk født og tydsk opdragen, og det gjelder om begge, at de, skjønt de tjente den danske Stat i lange Årrækker, altid stod fremmed ligeoverfor dansk Nationalitet. Om den eldre Bernstorff er det bleven sagt, at neppe et dansk Ord kom indenfor hans Dørtærskel[28]. Alle hans Omgivelser lige til hans Tjenerskab var tydske. Alligevel var han i visse Måder så god dansk Patriot som nogen; han nærede en oprigtig Hengivenhed for den Stat, i hvis Tjeneste han havde trådt, og viste det i Gjerningen ved de store personlige Offere, han bragte. Men hans Patriotisme var knyttet til Monarkiet, til Staten, ikke til nogen enkelt af de inden samme levende Nationaliteter; han betragtede alle, der boede indenfor det danske Monarkis Grændser, fra Nordkap til Elben eller i det ringeste til Eideren, — (Holsten hørte statsretlig til det tydske Rige), — som «Danske», hørende til en og samme Familje, fuldkommen ligeberettiget til at nyde godt af Statsforbindelsen og af den fælles Regjerings Omhu[29]. Sådan var jo også den officielle, fra Enevældens første Tider autoriserede og med dens Væsen stemmende Betragtningsmåde, og den vedblev vistnok lige indtil det her omhandlede Tidsrums Slutning at være almindelig hyldet inden Regjeringskredsene, ikke blot i Ord, men i Gjerning. Længere nede, — i Literaturen og Pressen, — ser vi efter Midten af forrige Århundrede den nationale Modsætning mellem tydsk og dansk, siden også Modsætningen mellem dansk og norsk gjøre sig gjeldende og fremkalde skarpe Sammenstød og Rivninger; men på Samfundets Højder (i dette Ords ydre, rangreglementsmæssige Mening) holdt man sig udentvil længe temmelig uberørt af disse Bevægelser.

Når altså Norge gjennem hele Enevældens Tidsrum blev forsømt og tilsidesat i sågodtsom enhver Henseende, undtagen forsåvidt det gjaldt at holde Bønderne ved Lov og Ret og beskytte dem mod Udsugelser og ulovlige Pålæg, så har dette intet at gjøre med de nationale Forhold. Det var ikke en Følge af nogen Forkjærlighed hos Regjeringen for det danske Folk fremfor det norske, men alene eller ialfald væsentlig af det rådende Centralisations- og Protektionsvæsen. Den strengtmonarkiske Ånd, der karakteriserede Tidsalderen idethele, og som ingensteds trængte mere ubetinget igjennem end inden det dansk-norske Samfund, medførte, at man la an på at sammentrænge såvidt mueligt Statens Liv og Kræfter til det Sted, hvor Kongen havde sin Residents, — i Hovedstaden, omkring Hoffet. Man havde derved først og fremst for Øje Kongedømets Forherligelse og Befæstelse som Statens Midtpunkt; men man vænnede sig også til at tro, at det var til Ånds- og Næringslivets eget Tarv, at det blev koncentreret på en slig Måde. Ministeren Guldberg, — hvis Udtalelser har Interesse, forsåvidt han var en så overmåde orthodox, rigtig enfoldig-troende Repræsentant for det politiske System, hvorefter den dansk-norske Stat blev regjeret i det meste af Enevældens Tidsrum, — skriver etsteds: «Det er en uryggelig Finants-Sandhed for en middelmådig Stat: samle dine Kræfter i din Middelpunkt. Svæk dem ikke (thi du har kun få) ved at adsprede dem, og allerhelst ved at adsprede dem til Udsiderne. Kjøbenhavn er Statens Middelpunkt. Anvendelsen er let. Men det er mærkeligt, at, om Regenten anvender behørigen 1 Million i Hovedstaden, skal den i Told, Consumption, Skatter give ham 20 p. c. Gjør han det samme i Holstein, skal den ikke bære 2 a 3 p. c., og i det øvrige Danmark ikke 5 til 6 p. c.»[30]. Sådan plejede man at ræsonnere. Man mente, at Hovedstaden burde spille en lignende Rolle som Hjertet i den legemlige Organisme; jo mere fuldkomment den beherskede Statens hele Næringsliv, des bedre skulde det være.

I samme Retning drog nu tillige det Protektionssystem, der kom op som Følge af de urimeligt overdrevne Forestillinger, man nærede om Regjeringens, Landsfaderens Ret og Evne til at gribe regulerende og bestemmende ind i Undersåtternes Liv på snart sagt alle Områder. Særskilt strævede man med at tvinge Næringslivet ind på helt nye Veje, istedetfor at la sig nøje med at arbejde på en Udbedring af de gamle, som Naturforholdene selv havde anvist. Man vilde ha Fabrikdrift, Handel med fjerne Verdensdele efter engelsk, hollandsk, fransk Mønster, uden at betænke Landenes forskjellige Vilkår, og søgte at nå sit Mål ved alskens kunstige Midler: Monopoler, Privilegier, høje Toldsatser eller ligefrem Pengetilskud af Statskassen. Hvad der nedlagdes af Penge og Arbejde herpå, måtte for den allervæsentligste Del komme Rigernes Hovedstad til Gode. De ved Regjeringens Foranstaltning oprettede Fabriker eller Handelskompagnier var Drivhusvæxter, der trængte stadig Tilsyn, omhyggelig Pleje; Regjeringen havde selv Part i dem eller drev dem for egen Regning og måtte følgelig finde det nødvendigt eller hensigtsmæssigt at ha dem i sin umiddelbare Nærhed.

Det var af disse Grunde, at Norge også under Enevælden blev tilsidesat og, trods de mange fagre og vist også på en Måde oprigtig mente Ord om lige Brødre, lige Lod, fik forholdsvis så liden Del i den fælles Stats Midler, nød forholdsvis så lidet godt af den fælles Regjerings landsfaderlige Omsorg. Slige Krav som de, der kom frem ved Arvehyldingen i Kristiania 1661, om eget Universitet, egne Regjeringskollegier for Norge, var altfor uforenelige med Enevoldsregjeringens System og Standpunkt, til at den kunde ville imødekomme dem, uden at være pidsket dertil. Den vilde, ved at imødekomme dem, slå ind på Decentralisationens Vej, medens dens Princip var Centralisation; den vilde adsprede de Kræfter, som det efter dens System gjaldt at samle, — og det netop på den fra orthodox-monarkisk Synspunkt seet allerværste Måde, nemlig til en «Udside», for at tale med Guldberg. Et Rige, der lå så fjernt fra Kongernes sedvanlige Residents som Norge, måtte, trods den statsretlige Ligestilling, bli opfattet som et Biland, og måtte, trods alle landsfaderlige Talemåder eller endog Følelser, bli behandlet efter Kolonialpolitikens Grundsætninger, d. v. s. således, at man drog mest mueligt derfra, — af Penge, Soldater, Matroser, — og til Gjengjæld lod mindst mueligt gå tilbage dertil, ofrede mindst mueligt derpå af Statens fælles Midler. «Når Finantskollegiet har fået Revenuerne ind», heder det i et Flyveskrift fra Trykkefrihedsperioden, «og Admiralitetet har fået de fornødne Matroser, og Generalkommissariatet eller Regimenterne de årlige Rekrutter fra Norge, ligesom fra en forpagtet Koloni, men alle har fået deres Gage af Staten i en belejlig Tid, så har de formodentlig troet, at alle Ting stod vel til endog i Norge»[31]. Dette er en bitter, men ingenlunde urimelig, tvertom i de fleste Henseender nok så godt rammende Karakteristik af Enevoldsregjeringens sedvanlige Forhold ligeoverfor dens norske Undersåtter.

I en nyere Tid har flere danske Forfattere[32] anket over, at Norge blev af Enevoldsregjeringen utilbørlig begunstiget i Hensyn på Skattebyrder fremfor Danmark og Hertugdømerne. Anken savner ikke aldeles Grund, i det ringeste ikke såvidt vedkommer sidste Halvdel af forrige Århundrede. Det er vist, at i denne Periode flere nye Skatter blev udskrevet i Danmark, uden tillige samtidig at udskrives i Norge[33], og at Extraskatten, som i 1762 blev pålagt alle de til Monarkiet hørende Lande, i 1772 aldeles ophævedes for Norges Vedkommende, medens den vedblev at påhvile Danmark og Hertugdømerne. Det er vist heller ikke ubeføjet, når man har ment[34], at den Fritagelse, som herved blev tilstået Norge, ikke skyldtes såmeget Hensyn til de norske Skatyderes trængende Kår eller til en retfærdig Fordeling af Skattebyrderne, som Regjeringens sedvanlige Frygtagtighed, når der viste sig Tegn til Misnøje hos den norske Almue.

Ved at se på Tabellerne over det dansk-norske Monarkis Statsindtægter i forrige Århundrede[35] får man et Indtryk af, at Norge har været i en endog meget høj Grad favoriseret fremfor Monarkiets øvrige Bestanddele i Hensyn på Byrderne til den fælles Stat; i Årene 1787—99 udgjorde således Indtægterne af Danmark gjennemsnitlig 4,941,734 Rdr. årlig, af Hertugdømerne 2,082,336 Rdr., af Norge bare 1,234,228 Rdr., altså ikke mere end Fjerdeparten mod Danmark og ikke stort mere end Halvparten mod Hertugdømerne. Herved er imidlertid adskilligt at merke. Flere af de for Danmark og Hertugdømerne. opførte Indtægtsposter, og det tildels af de allerbetydeligste, som Øresundstolden, Indtægter af Statsdomænerne og Lotterierne, må for det første drages helt fra ved en Sammenligning mellem Monarkiets forskjellige Dele i Hensyn på Skattebyrden, eftersom de intet har med denne at skaffe. Om endel af de under Danmark opførte Toldintrader gjelder det dernæst, at de i Virkeligheden har været båret af norske Undersåtter, idet Kjøbenhavn for adskillige udenlandske Varers Vedkommende var det fælles Oplagssted, hvorfra begge Riger blev forsynet[36]. Endelig må der ved Spørsmål om Størrelsen af de offentlige Byrder tages Hensyn ikke blot til Beskatningen, men også til den militære Udskrivning.

At Norge i den sidstnævnte Henseende blev værst medtaget, er sikkert nok. Den norske «nationale» Hær eller Landmilits, der dannedes ved Udskrivning blandt Bønderne, blev i Løbet af det 18de Århundrede bragt op til en i Forhold til Landets Folkemængde aldeles urimelig og exempelløs stor Styrke. I Året 1699, da Fredrik IV besteg Thronen, udgjorde den noget over 10,000 Mand, fordelt på 8 Regimenter[37]; i 1727 blev den forøget til ca. 18,000 Mand, fordelt på 15 Regimenter; hertil kom det ved Reskript af 15 Januar 1742 oprettede Landeværn på 9,300 Mand[38], så at den ved Udskrivning dannede norske Hær derefter udgjorde opimod 30,000 Mand eller derover. Ved Landmilitsens første Oprettelse var det bleven bestemt, at fire hele eller fulde Gårde skulde lægges sammen i Lægd til at stille og underholde en Soldat; siden deltes Lægden, så at to fulde Gårde skulde være sammen om at udrede en Soldat; tilsidst måtte hver enkelt Fuldgård eller endnu mindre danne en Lægd. Samtidig blev Tjenestetiden for de udskrevne Soldater forlænget, — fra 3 til 4 År, derefter til 9, tilsidst til «ti År og derover»; endda vilde det ikke forslå til at holde Hæren i komplet Stand, så det blev sedvanligt, at Folk stod ved de nationale Regimenter i 16—20 År, ja endnu længere[39]. Der fandtes neppe noget Land i Europa, hvor Regjeringen i den Grad la Beslag på Folkets militære Kræfter; det blev beregnet, at ved Begyndelsen af dette Århundrede hveranden våbenfør og ugift Mand mellem 20 og 40 År i Norge var Soldat, medens i Sverige, som gjennem en så lang Tid havde været en af Europas første Militærstater, kun hver fjerde eller hver tredie var det[40]. — Sammenlignet hermed, slap den danske Bondestand nogenlunde tålelig fra det i Hensyn på militær Udskrivning; Tjenestetiden blev ikke så lang i Danmark som i Norge[41], og den danske Landmilits bragtes ikke på langt nær op til et i Forhold til Folkemængden så urimelig højt Tal som den norske[42]; i en længere Række af År, nemlig fra 1679—1701 og fra 1730—33, var den endog helt ophævet; i disse År var altså den danske Bondestand fri for al militær Udskrivning. — For begge Rigers Vedkommende gjaldt det nu dernæst, at der foruden de udskrevne eller «nationale» Tropper også fandtes hvervede. Den i Danmark stationerede hvervede Hær var forholdsvis meget talrig; den dannede gjennem hele det her omhandlede Tidsrum Hovedmassen af Landets Militærstyrke, men var for det allermeste sammensat af Udlændinger, ikke af Danske. I Modsætning hertil udgjorde de i Norge stående hvervede Tropper kun et lidet Tal[43], men bestod væsentlig af Indfødte, som var hvervet inden den norske Bondestand. Også de i Danmark stående hvervede Troppe-Afdelinger fik Tilskud fra Norge, idet der jevnlig tilstodes dem Adgang til at få sig kompletteret ved Hverving i dette Land; om et Par af dem — de kgl. Livgarder til Hest og Fods — gjaldt det endog, at de i overvejende Grad blev sammensat af Nordmænd[44]. Nu var det vistnok i Formen en fuldkommen frivillig Sag, om nogen vilde la sig hverve til Soldat; i Realiteten havde dog denne Frivillighed ofte ikke meget at sige[45], så det ved en Sammenligning mellem de to Riger i Hensyn på deres Byrder til det fælles Forsvarsvæsen må tages med i Beregningen, at Norge udentvil af sin Folkemængde ydede et forholdsvis større Tilskud til den hvervede Troppestyrke end Danmark af sin. — Hertil kom da endelig Udskrivningen til Flåden. Eftersom Norge allerede ved den Tid, da Enevoldsmagten blev indført, havde overfløjet Danmark i Hensyn på Skibsfart, og eftersom det allerede dengang gjaldt som en afgjort Kjendsgjerning, at de norske Sømænd stod over de danske[46], må det på Forhånd synes rimeligt, at Norge gjennem hele den her omhandlede Periode har ydet forholdsvis den største Kontingent til Bemandingen af den fælles dansk-norske Krigsflåde. Dette stadfæstes også ved de hidtil fremdragne Oplysninger vedkommende Udskrivning af Orlogsmatroser i begge Riger. Flådemandskabets Kjernetrop, den såkaldte Holmens faste Stok, blev således i den Grad overvejende rekrutteret fra Norge, at den gik under Navn af «de norske Søfolk på Holmen», og man finder ligeledes, at norske Matroser var i Overtallet på de dansk-norske Flåde-Afdelinger, der blev sendt i Søen i forrige Århundrede, og hvorom man har speciel Underretning. — Når man overvejer, hvor overordentlig stor en Del af Landets unge Mænd i deres kraftigste Alder der gjennem denne uforholdsmæssig store Udskrivning til Hær og Flåde blev bortdraget for kortere eller længere Tid fra Hus og Hjem og fra alt produktivt Arbejde, indser man, at der herved blev tilføjet Landet et økonomisk Tab så stort, at det vistnok har opvejet og meget mere end opvejet den Forskånsel, Norge nød fremfor Danmark i Hensyn på direkte Skat til Statskassen.

Ved Spørsmålet om en ligelig eller retfærdig Fordeling af de offentlige Byrder mellem to i en Helstat forbundne Lande som Norge og Danmark må desuden endnu et andet Forhold stilles for Øje, nemlig det Forhold, hvori hvert af dem nyder godt af den fælles Stats Midler eller får Del i dens Indtægter. Ved at ta dette Forhold i Betragtning vil man yderligere overbevises om, at den dansk-norske Enevoldsregjerings politiske System forsåvidt var aldeles korrekt i Tidens Ånd, som det gik ud på, at Norge — Bilandet — altid skulde være det ydende eller tabende, Danmark derimod — Hovedlandet — altid det modtagende eller vindende ved den fælles Statsforbindelse.

Norges årlige Tilskud til den fælles Statskasse var, som nævnt, mindre, end man skulde ha ventet ifølge Landets Folkemængde; men om Statens Indtægter af Norge var forholdsvis små, så var dens Udgifter til Norge forholdsvis endnu meget mindre. Ifølge Budget for Året 1692[47] udgjorde den samlede Indtægt 1,908,887 Rdr., deraf fra Danmark 959,485 (inklus. Øresundstolden 150—200,000), fra Norge (med Island og Færøerne) 434,000 Rdr., fra Hertugdømerne Slesvig og Holstein 361,392 Rdr. og fra Grevskaberne Oldenburg og Delmenhorst 154,000 Rdr.; Udgifterne beregnedes således: Landhæren i Danmark 1,116,207 Rdr., Landhæren i Norge 235,240 Rdr., Søetaten 320,000 Rdr., Hof- og Civiletaten 530,000 Rdr. Hvad der gik til Norge udover det, som Landhæren kostede, har neppe været over 50,000 Rdr., så at Overskuddet af de norske Statsindtægter over Udgifterne for dette År kan anslåes til mindst 100—150,000 Rdr. I Årene 1731—1746 opgives Indtægterne af Norge til gjennemsnitlig 6—650,000 Rdr. årlig[48]; i Året 1731 var Udgiften til den norske Hær 294,566 Rdr., i A. 1746 324,597 Rdr.[49]; derefter må det antages, at Overskuddet af de norske Statsindtægter for disse År har været mindst 200,000 Rdr. årlig. I 1806 var Indtægterne af Norge 2,318,775 Rdr,[50]; et Par År forud, nemlig 1804, opgives den norske Landmilitæretat at ha kostet lidt over 480,000 Rdr. «foruden hvad Munderinger og Ammunitionsartikler, der fra Danmark blev opsendt til Norge»[51]; derefter synes Overskuddet på denne Tid at ha måttet være mindst 1 Million. For Året 1770 ansloges Indtægterne af Danmark til 3,486,670 Rdr., Udgifterne til 3,968,512 Rdr., — altså et Underskud af 481,842 Rdr.; — Indtægterne af Norge til 972,160 Rdr., Udgifterne til 537,440 Rdr., altså et Overskud af 434,720 Rdr. For Halvåret 1 Juli — 31 Decbr. 1771 ansloges Indtægterne af Danmark til 1,539,164 Rdr., Udgifterne til 1,849,306 Rdr., altså et Underskud af 310,142 Rdr,; — Indtægterne af Norge til 645,657 Rdr., Udgifterne til 314,041 Rdr., altså et Overskud af 331,616 Rdr.[52].

Det viser sig, at på denne Måde en stedseflydende Strøm af Penge blev ledet fra Norge til Danmark. Forsåvidt er der noget rigtigt i Holbergs bekjendte Ord: «Danmark har kunnet ansees som en høj Sø, der styrter idelig Vand ned i det store Hav, som aldrig kommer tilbage, og Norge som en Flod, der falder igjen udi samme Sø, og derved hindrer, at den så hastig ikke kan udtørres». Holberg har ved disse Ord nærmest tænkt på Handelsbalancen, sådan som man dengang plejede at opgjøre den. Man beregnede i Penge Værdierne af de fra Norge og Danmark til Udlandet udførte og de til begge Riger fra Udlandet indførte Varer og fandt derved ud, at Norge stadig udførte for flere Penge, end det indførte, eller, som man udtrykte sig, at Norge stadig vandt på sin Handel, medens Danmark ligeså stadig tabte, idet man glemte eller undlod at ta med i Beregningen, at en stor Del af de Varer, Norge modtog fra Udlandet, gik over Kjøbenhavn og derfor blev opført på de danske, ikke på de norske Indførselslister, fremdeles at Norge for en væsentlig Del forsynedes med hvad det behøvede af Korn fra Danmark, og at Værdien af hvad det indførte af dette Lands Produkter langt oversteg Værdien af hvad det udførte til Danmark af sine egne[53]. Det årlige Overskud, som Norge ifølge denne Beregning skulde ha af sin Handel, var altså intet andet end en blot og bar Indbildning. Således forholder det sig derimod ikke med det Overskud, man beregnede af de Norske Statsindtægter, eller med Forestillingen om, at dette Overskud kom Danmark til Gode. Vistnok kunde man sige, at Hof, Flåde, Universitet o. s. v. tilhørte ligemeget begge Riger, og at følgelig Udgifterne til disse Indstiftelser burde opføres på begge Rigers Udgiftsbudget, ikke på det danske alene, hvorved det norske Finantsoverskud vilde vise sig ligeså imaginært som det norske Handeloverskud. Men Rigernes Fællesskab i Hensyn på Hof, Flåde, Universitet gjaldt dog bare i formel eller statsretlig, derimod ikke i økonomisk Henseende. Hoffet havde sin stadige Residents i Danmark; Flåden var ligeså stadig stationeret sammesteds; de Penge, Norge ydede til Hof og Flåde, blev brugt i Danmark og var følgelig at betragte som en Skat, der gik til dette Land, — et Tillæg til den danske Cirkulation, et Tab for den norske.

Det var endnu adskillige andre Måder, hvorpå det fattige Norge blev skatlagt til Fordel for det rige Danmark. Således derved, at Rigernes fælles Bank havde sit Sæde i Kjøbenhavn, — et Forhold, som naturligvis måtte være til største Ulempe for det norske Forretningsliv[54], men som skaffede Danmark Lod og Del i Udbyttet af Norges Handel. Fremdeles ved Regjeringens industrielle og kommercielle Foretagender og Måden, hvorpå den bragte Merkantilsystemets Grundsætninger i Anvendelse. Ikke blot blev de Pengesummer, som skjænkedes bort af den fælles Stats Midler til Handelsselskaber eller Fabrikvindmagere, så ulige fordelt, at Danmark næsten fik alt, Norge næsten intet[55]. Men, hvad der skatlagde Norge på en endnu meget værre Måde til Fordel for Broderlandet, var de Indførselsforbud og Toldforhøjelser, hvorved Regjeringen regelmæssig søgte at befordre sine mange industrielle eller kommercielle Potteplanters Væxt. Endel af disse Indførselsforbud udstraktes til også at gjelde Norge, og, forsåvidt dette ikke blev Tilfælde, — forsåvidt Indførselsforbudet indskrænkedes til Danmark, — blev dog samtidig for Norges Vedkommende Tolden på de pågjeldende Varer forhøjet, ofte såmeget, at det var jevngodt med et ligefremt Forbud og at Nordmændene nødtes til at kjøbe dyrt og slet i Kjøbenhavn, hvad de havde kunnet kjøbe godt og billigt andetsteds[56]. Hertil kom da endelig en Række tildels meget omfattende Forrettigheder, der var tilstået Danmarks Handel på Bekostning af Norge. Kjøbenhavn havde gjennem lange Tider alene af Monarkiets Byer Oplagsret til de såkaldte 4 Species (Vin, Brændevin, Salt, Tobak) og vedblev, sålænge Foreningen mellem Norge og Danmark stod ved Magt, at være privilegeret i Hensyn på Kolonialvarer, så at Kjøbmændene i de øvrige danske og norske Byer var for disse Varers Vedkommende reduceret til at være et Slags Høkere i de kjøbenhavnske Grossereres Tjeneste[57]. Siden 1735 havde Danmark i en Række År Monopol på at forsyne det søndenfjeldske Norge med Korn og Fedevarer, uden at der blev Spørsmål om en Reciprocitet mellem Rigerne, så at noget norsk Produkt kom til at nyde en lignende Beskyttelse i Danmark som den, der var bleven tilstået det danske Korn i Norge.

Tiltrods for alt dette, — tiltrods for al den Beskyttelse, som blev tilstået Danmarks Næringsveje fremfor Norges, — tiltrods for alt, hvad «Bilandet» ifølge det rådende Protektions- og Centralisationssystem måtte yde af sin Velstand til «Hovedlandet» (eller, som det endog stundom kaldtes, «Moderlandet»), uden at få noget Vederlag derfor, — frembyder Norges økonomiske Udvikling under Enevælden gjennemgående et lysere Billede end Danmarks; Norge vedblev i Perioden 1660—1814, ligesom i det næstforudgående Tidsrum, 1536—1660, at gå jevnere fremad i Hensyn på materielle Resurcer (Folkemængde, Velstand m. v.) end Danmark, så at Forskjellen mellem de to Riger i så Henseende var mindre ved Periodens Slutning, end den havde været ved dens Begyndelse.

Det danske Kornmonopol af 1735 var ganske vist en stor Ulykke for Norge, — et af de mest talende Vidnesbyrd om, hvor lidet Bilandets Interesse vejede i de danske Regjeringsmænds Øjne, når den kom i Kollision med hvad de i sin Visdom havde udfundet at være Hovedlandets. Danmark avlede på denne Tid endog i gode År knapt såmeget Korn, at det kunde forsyne de søndenfjeldske norske Stifter med hvad de behøvede; i dårlige År avlede det neppe nok tilstrækkeligt til eget Behov. Norge udsattes altså ligefrem for at lide Hungersnød, for at de danske Sædegårdsejere kunde ha et sikkert Marked for sine slette Varer. Alligevel tør det være et Spørsmål, om ikke Danmark led endnu større Skade end Norge ved denne helt igjennem dumme Foranstaltning[58]. Ved at befries for Konkurrentse på de norske Markeder blev det danske Agerbrug også berøvet den Spore til Fremgang, som ligger i en virksom Konkurrentse. De danske Sædegårdsejere vænnedes til den Forestilling, at det kom ud på ét, om det Korn, de havde at sælge, var godt eller slet, eftersom Nordmændene under enhver Omstændighed var nødt til at kjøbe det; de fristedes til at lægge sig på Ladsiden og lade Stellet på deres Gårde gå i de gamle slidte Gjænger, — hvorved Landets Jordbrug, for hvilket Sædegårdene var selvgivne Forbilleder og Mønstere, i det hele blev sat tilbage.

Danmark var i langt højere Grad end Norge henvist til Agerbrug og Fædrift som sine Hovednæringsveje og havde på dette Område langt rigere naturlige Velstandskilder. Men disse Velstandskilder var, som før nævnt[59], ved den Tid, da Regjeringsforandringen gjennemførtes, kun i ringe Grad udnyttet, og der var i de sociale Forhold meget, som virkede og længe havde virket til at tørre dem ud eller stoppe dem til. Enevoldsregjeringen fandt her for sig en Opgave, så vigtig og så nærliggende, at det skulde synes utænkeligt, at man kunde la den ligge. Det var, som bekjendt, Finantsernes fortvilede Tilstand, der gav Stødet til den politiske Omvæltning i 1660 Den nye Regjering måtte altså først og fremst stille sig det Mål at bringe Finantserne på Fode. Den måtte, for at nå dette Mål, arbejde på at styrke Landets Skatteevne ved Ophjælpning af Næringsvejene, blandt dem først og fremst Jordbruget. Og, at den rette Vej til at ophjælpe Jordbruget var at beskytte, ikke Herremændene, men Bønderne, derom skulde det ikke kunne synes mueligt at tvile. Det havde allerede længe før Regjeringsforandringen været erkjendt og udtalt, at de danske Bønders Ufrihed var en stor Ulykke for Landet i økonomisk som i andre Henseender. Kongedømet havde gjentagne Gange prøvet på at ta sig af dem og forbedre deres retslige Vilkår; men disse Reformforsøg var strandet på Adelens Modstand. Nu var der ikke længer noget at frygte fra den Kant; Enevoldsregjeringen havde fuldkommen frie Hænder; og nu trådte de sørgelige Følger af Bondestandens Ufrihed frem på en mere umiskjendelig Måde end nogensinde; nu skulde det synes, at Tiden var kommet til at ta op igjen for Alvor det store Reformarbeide, som var påkaldt af så mange Hensyn og lovede et så rigt Udbytte.

Man ser, at den nye Regjering ikke aldeles savnede Syn for dette. I Indledningen til den såkaldte Provisional-Ordonnants af 4 Novbr. 1660 blir det nævnt som en af de Opgaver, Kongedømet havde stillet sig, efterat være løst fra Håndfæstningen, at «sætte Bønderne i mere Frihed»[60]. Alligevel skulde der hengå over hundrede År, inden noget afgjørende Skridt blev taget til Løsning af denne Opgave. Ja, Enevoldsregjeringen kom snart endog ind på den stik modsatte Vej og lod sig forlede til en Række Foranstaltninger, hvis Følge måtte bli, at den danske Bondestands Vilkår yderligere forværredes.

Oprettelsen af den nye Hofadel i 1671 var en sådan Foranstaltning. Greverne og Baronerne fik, som før nævnt, flere Rettigheder, en mere vidtstrakt Øvrighedsmagt over sine Bønder, end den gamle Adel nogensinde havde havt. Men dette var endnu det mindste. Langt værre Følger for den danske Bondestand fik den Forholdsregel, som Regjeringen omtrent samtidig greb til for at få sine Skatter ordentlig ind. Forud for Enevældens Indførelse havde Adelen i Danmark havt Skattefrihed for sine Hovedgårde og endel af det under samme hørende Bondegods, medens dens øvrige Fæstebønder kun gav halv Skat mod Selvejere og Kronebønder. I 1661 blev denne Skattefrihed ophævet, hvilket ikke bare gik ud over Adelen, men også og endnu mere over dens Bønder. De måtte udrede de samme Afgifter til sit Herskab som før og skulde nu desuden yde Skat til Kronen, for hvilken de tidligere havde været helt eller delvist fritaget. En stor Del af dem formåede ikke at bære det således forøgede Tryk; Skatterestantserne voxede, og meget Jordegods blev liggende øde[61]. Regjeringen førtes herved ind på den ulyksalige Udvej at gjøre Herregårds- eller Sædegårdsejerne ansvarlige for Skatterne af deres Bondegods, både det, som lå øde, og det, som var besat. Dette Ansvar var en så trykkende Byrde, at man måtte finde det uundgåeligt at gi et Vederlag derfor. Til en Begyndelse fik de adelige Sædegårde i 1670 den Skattefrihed tilbage, som var bleven dem frataget i 1661. Ved Forordning af 28 Januar 1682 blev det dernæst, til Lettelse for det Herregårdsejerne pålagte Skatteansvar, fastsat, at ingen Bonde måtte opsige eller flytte fra sin Gård, «sålænge Husbonden agter dennem for god samme Gård at forestå, medmindre Husbonden handler imod dennem imod Loven». Den samme Forordning tillod Herregårdsejerne at «levere hvilken Bonde, som forsidder eller forløber sin Husbonds Gård og ikke retter for sig efter Loven, til Bremerholm, der et År i Jern at arbejde». Nogle År senere blev denne barbariske Bestemmelse fornyet i den endnu mere barbariske Form, at Herregårdsejeren fik Ret til at sende til Bremerholm sine «dovne og til Fylderi hengivne Bønder». Hertil kom endnu, at Regjeringen, for at kunne gjennemføre sit System med Herregårdsejernes Skatteansvar og Skatteopkrævning, la an på at få de privilegerede Herregårdes Antal forøget, istedetfor at arbejde på at få det formindsket, hvad der måtte synes at være det naturlige. Ved Forordningen af 28 Januar 1682 blev det tilladt Ikke-Adelige at kjøbe og besidde Sædegårde, uden at disse derfor skulde tabe sin Skattefrihed eller øvrige Privilegier. Ved senere Forordninger blev Skattefrihed udlovet til enhver Hovedgård, hvorunder der var samlet Bondegods til en Skyld af mindst 200 Tønder Hartkorn og i en Afstand af mindre end 2 Mile fra Hovedgården. Disse Forordninger forfejlede ingenlunde sin Hensigt; de bar tvertom både snar og rigelig Frugt. Tallet på de privilegerede Hovedgårde steg allerede i Kristian V.s Tid med flere hundrede[62]. Inden Bondesamfundet foregik som Følge heraf en sådan Omdannelse, at Ugedagsbøndernes Klasse — den uheldigst stillede af alle — blev sterkt forøget på Bekostning af de andre, medens Selvejerbøndernes Klasse, som allerede længe forud havde været i Tilbagegang såvel i Hensyn på Tal som Velstand, omtrent aldeles ophørte at existere[63]. Forholdet mellem Herregårdsejerne og de under dem hørende Bønder blev værre end det nogensinde forud havde været; det blev mere end nogensinde et ret og slet Tvangssystem, nedværdigende for Bonden og til økonomisk Skade for begge Parter.

Fredrik IV.s Ophævelse af Vordnedskabet på Sjælland, Låland og Falster ved Forordn. af 21 Febr. 1702 syntes at skulle bli et Vendepunkt til det bedre. Forordningen indlededes med nogle vakre Ord om Frihedens Virkning til at gjøre Folk «arbejdsomme, flittige, vindskibelige og villige til at vove Livet for Konge og Fødeland i fornødent Fald». Men det blev bare Ord. Forordningen kom næsten bare til at stå som et Vidnesbyrd om Kongens gode Vilje; dens Virkning til at forbedre Bondestandens Vilkår blev opvejet og snart mere end opvejet ved den Tvang, der var en Følge af Landmilitsens Gjenoprettelse ved Forordn. af 22 Febr. 1701. Vistnok blev Proprietærernes Magt over deres Bønder ikke ligefrem udvidet ved denne Forordning, idet den ikke overlod Udskrivningen til dem. Men, da Byrden at stille Rekrutter til Landmilitsen var fordelt efter Hartkornet (Jordskylden) ligesom Skatterne, gjorde den Opfatning sig gjeldende, at Proprietærerne havde det samme Ansvar i det ene Tilfælde som i det andet, hvilket igjen medførte, at det blev dem, som i de fleste Tilfælde faktisk kom til at råde for, hvem der skulde udskrives til Soldater af det tjenstpligtige Mandskab på deres Godser, og at det lykkedes dem at få indført et Slags Stavnsbånd, idet de, under Påskud af sin Pligt til at sørge for at det lovbefalede Antal Rekrutter blev stillet af deres Godser, forbød Bønder i den udskrivningspligtige Alder at flytte fra de Godser, hvorpå de var født[64]. Og, hvad der således i Fredrik IV.s Regjeringstid sneg sig ind imod de gjeldende Loves Ord og Mening ved Misbrug eller ifølge juridiske Fortolkningskunster, blev under hans Eftermand, den stupide Preste- og Proprietærkonge Kristian VI, slået fast i de mest bindende Udtryk som den lovlige Tingenes Orden. Kristian VI ophævede få Dage efter sin Regjeringstiltrædelse Landmilitsen under Henvisning til de «adskillige Misbrug, hvorved denne Indretning var blevet Landet i Almindelighed og det unge Mandskab i Særdeleshed en stor og snart utålelig Byrde». Proprietærerne vilde imidlertid nødig gi Slip på disse Misbrug. Efterat både Vordnedskabet og Landmilitsen var ophævet, savnede de et tilstrækkelig virksomt Middel til at holde sine Bønder fast og tvinge dem til at overta de Gårde, de vilde anvise dem. Endel af dem henvendte sig derfor til Kongen med et Andragende om, at Landmilitsen måtte bli oprettet igjen, idet de påskjød, at Godserne ellers let vilde bli forødet og Landets Velstand ruineret. Kongens tre indflydelsesrigeste Ministre udtalte sig mod dette Andragende; men da de dog erkjendte «det ønskelige i, at der kunde udfindes et Middel til at holde Mandskabet på Godserne», så foreslog de, istedetfor det af Proprietærerne begjærede indirekte Tvangssystem, et direkte, nemlig at der skulde bli lagt et ligefrem Stavnsbånd på alle Bondekarle fra deres 14de til deres 40de År. Resultatet blev, at begge disse smukke Tanker, Proprietærernes og Ministrenes, kombineredes til et Hele, så uforstandigt, så ødelæggende i sine moralske og materielle Virkninger, at det må være nok at pege på dette for at stemple Kristian VI.s Regjering som en af de sletteste, Danmark nogensinde har havt. Ved Forordn. af 4 Febr. 1733 blev Landmilitsen oprettet påny, og dennegang lagdes Udskrivningsretten uden noget Forbehold eller nogen Tvetydighed i Proprietærernes Hånd, idet Forordningens § 7 bestemte, at hver Proprietær skulde affatte Lister over sit unge Mandskab fra det 14de til det 36te År, og at han deraf kunde lade enrollere til Soldat, hvem han vilde. Samtidig blev det militære Stavnsbånd slået fast i ligeså klare og bestemte Udtryk. «Ingen Bondekarl, heder det i Forordningens § 18, må give sig fra det Gods, hvor han er født, sålænge hans Husbond kan skaffe ham Tjeneste, medmindre han er over de til Enrolleringen ansatte År eller i sin Tid ved Landmilitsen rigtig haver udtjent».

På den ved denne Forordning indslagne Vej vedblev Kristian VI.s Regjering at gå frem med en i Sandhed vidunderlig Konsekvents. En Forordning af 1735 tillod, at Proprietærerne kunde afgi til de hvervede Regimenter de Bondekarle, som under Påskud af Sygelighed søgte at unddrage sig Tjeneste i Landmilitsen. Senere Forordninger udstrakte Udskrivningstiden, dermed også Tiden, i hvilken Bønderne ikke måtte flytte fra de Godser, på hvilke de var fødte, så at den skulde begynde med det 9de og først ende med det 40de År. Tilsidst blev det påbudt, at Landsoldaten aldrig og under ingen Omstændigheder måtte nedsætte sig andensteds end på det Gods, hvorfra han var udskrevet; der skulde han være pligtig at overta den Fæstegård, som hans Husbond anviste ham; vægrede han sig derved, kunde han, også efterat han havde tjent sin Tid ved Landmilitsen og var over Udskrivningsalderen, straffes med at afgives til ny Soldatertjeneste for en længere Årrække.

Resultatet af disse Lovbud var, at den følgende Menneskealder, — indtil Landboreformerne tog sin Begyndelse (1784), — blev den ulykkeligste Tid, den danske Bondestand nogensinde har gjennemlevet. Danmarks 900 Herregårde var blevet ligesåmange Plantager med hvide Negere (efter Riegels’s Udtryk). Den allerstørste Del af den danske Bondestand bestod af Fæstebønder under Herregårdene, og disse var aldeles voldgivet Herregårdsejerńes vilkårlige Behandling. Stavnsbåndet, sådan som Kristian VI.s Lovgivning havde udviklet og befæstet det, var ligeså trykkende som Vordnedskabet og hvilede over det hele Land, medens Vordnedskabet havde været indskrænket til Sjælland, Låland og Falster. Efter Lovens Bogstav skulde det ophøre, når den stavnsbundne Bonde havde nået det 40de År; i Virkeligheden blev det livsvarigt som Vordnedskabet. Menneskehandel kom atter i Gang som i Vordnedskabets værste Tider; det hændte, at Proprietærer lejede sine Bønder ud som «Stedfortrædere» for Selvejerbønder eller solgte dem til de hvervede Regimenter. Den stavnsbundne Bonde var, som nævnt, tvungen til at overta hvilken Fæstegård hans Husbond fandt for godt at anvise ham. Der fandtes ingen Regel for hvad Stand Gården skulde være i, sålidt som for Indfæstningssummens (Bygselssummens) og de øvrige Udredslers Størrelse. Der holdtes ingen lovformelig Synsforretning ved Gårdens Overtagelse. Heraf fulgte, at Bonden, når der senere kunde påvises nogen Mangel ved Gården, var ude af Stand til at godtgjøre, at disse Mangler ikke skyldtes hans Vanrøgt eller Forsømmelse. Ansvaret kunde altid lægges på ham, og Proprietæren kunde deri altid finde et Påskud til at jage ham fra Gård og Grund. Naturligvis fandtes der Proprietærer, som var så retsindige, at de ikke vilde gjøre Brug af sin Magt til at udplyndre og mishandle sine Bønder. Men Regel var det ikke, og, om Proprietæren lod den Pidsk ligge, som Lovgivningen havde stillet til hans Rådighed, blev den ofte taget op og brugt såmeget flittigere af hans Forvaltere og Ridefogder. På Grund af Bøndernes mislige økonomiske Vilkår og den vanrøgtede Tilstand, hvori deres Gårde oftest befandt sig, førtes Proprietærerne mere og mere derhen, at de udelukkende la an på at få sine Hovedgårde så store og veldyrkede som muligt, medens Fæstegodset alene havde Betydning i deres Øjne, forsåvidt det skaffede dem Arbejdere til Hovedgårdens Drift, som de frit kunde byde og råde over. Det Fæstebonden pålagte Hoveri voxede herved udover alle rimelige Grændser, og der var ingen anden Råd for ham end at bære tålmodigt de Byrder, man læssede på ham. Han måtte forsømme de allernødvendigste Arbejder på sin egen Gård og til enhver Tid være rede til at møde på Herregården for at arbejde der. Under Udførelsen af Hoveriet var han Gjenstand for den mest nedværdigende Behandling fra Herremandens eller dennes Tjeneres Side. Stokken eller Svøben var i stadig Virksomhed. Pryglesystemet fik i den Grad Hævd, at det blev praktiseret selv på humane og velvillige Proprietærers Godser som noget nødvendigt, der ikke kunde være anderledes. Det gjaldt som selvfølgeligt, at Proprietæren måtte ha Ret til at tildele sine Bønder korporlige Revselser; Stokkeprygl var endda det mindste; han kunde lade dem kaste i Hundehullet, stille i Gabestokken, putte i den spanske Kappe, sætte på Træhesten o. s. v., kort at sige: den største Del af Danmarks Bønder var bragt ned til ligefremme Træle-Vilkår. Trykket, som hvilede på dem, skal endog, — ialfald i de Egne, hvor det var hårdest, — ha præget dem i rent fysisk Henseende, så deres Væxt blev forkrøblet og deres Gang kluntet og slæbende. Så meget vissere måtte det sætte Mærke i deres indre Væsen og virke til at demoralisere dem, gjøre dem dovne og modløse. Den stavnsbundne Bonde havde ingen Udsigt til at arbejde sig op; alle Sunde var lukket for ham. Forbedrede han sin Gård, udsatte han sig bare for, at Herremanden eller Forvalteren en vakker Dag kom og tog den fra ham og satte ham til en forfalden Gård for at begynde forfra. Hans Livsfilosofi blev følgelig den, der udtrykkes i det gjængse Mundheld: det er bedre at sove sig arm end at slide sig arm[65].

Landbonæringerne kunde under sådanne Forhold ikke andet end vantrives. Alene Herregårdene blev nogenledes veldyrkede; men den Fordel, Landet havde heraf, har ikke på langt nær kunnet veje op mod det Tab, som var en Følge af Bondegårdenes usle Forfatning. Værdien af det Overskud, Landbruget i Danmark, Slesvig og Holsten tilsammen gav til Udførsel, regnes at ha været i Årene 1763—1771 ikke mere end 4 7/10 Millioner Kroner årlig, medens der nu udføres for mere end 100 Millioner Kroner årlig fra Danmark alene, og det er Grund til at tro, at det danske Landbrug på denne Tid (ↄ: Tiden fra 1740 til 1780) ikke stod højere, end det havde stået et hundred År forud, heller omvendt[66].

Medens Regjeringen altså tilføjede Danmark et stort økonomisk Afbræk ved sin Landbopolitik, var dens Stræv med at ophjælpe Handel og Industri for det meste ikke meget heldigere. Den fulgte herved, som nævnt, Merkantil- og Protektionssystemets Grundsætninger. Disse Grundsætninger blev i forrige Århundrede hyldet hele Verden over, så der forsåvidt ikke er Grund til at klandre den; men det kan vel siges, at det almindelig rådende System blev praktiseret på en mere end almindelig uforstandig og klodset Måde af det dansk-norske Enevoldsstyre, særskilt i Kongerne Kristian VI.s og Fredrik V.s Tid og under det såkaldte guldbergske Ministerium. De urimeligste Projekter blev taget under Armen og støttet af det Offentlige; man sløsede med Toldforhøjelser, Indførselsforbud, Udførselspræmier, direkte Tilskud af Statskassen, for at bringe de indenlandske Fabriker i Flor og skaffe Danmark en Industri efter rigtig europæisk Mål og Mønster, idet man synes at ha forestilt sig, at ingen Vare var for kostbar, når den kun var frembragt inden Landets egne Grændser, og ingen billig nok, når den skulde hentes fra Udlandet. Man blandede sig op i Handelen og søgte at regulere den efter visse forudfattede Meninger om, hvad der var dens rette Gang, — pælede af og snørede til allevegne, hvor det lod sig gjøre. Somme Byer blev begunstiget på enhver mulig Måde; andre la man ligefrem an på at ødelegge; ét Slags Handel vilde man ha koncentreret her, en anden dér; ved en Forordning (28 Januar 1682) blev det således forbudt en hel Del af Danmarks Kjøbstæder at drive Handel med Udlandet, da Regjeringen i sin Visdom havde udfundet, at en sådan ikke kunde drives af dem med Fordel. Man rendte efter kommercielle Fatamorganabilleder i fjerne Verdensdele og fik oprettet guineiske, marokkanske, vestindiske Handelskompagnier, der ikke kunde vedligeholdes uden ved urimelige og skadelige Privilegier. Regjeringen gav sig endog af med at være Kjøbmand for egen Regning og indlod sig på alskens Handelsforetagender, som var slet planlagt og blev slet udført, og som bare bragte Tab[67]. De Fabriker, der oprettedes ifølge Regjeringens Initiativ, viste for det meste også sin Mangel på økonomisk Berettigelse, idet de faldt sammen, såsnart man unddrog dem den offentlige Subvention[68]. Overhodet kan det ikke være tvilsomt, at den dansk-norske Enevoldsregjerings Virksomhed for at ophjælpe Handel og Industri gjennem det meste af den her omhandlede Periode, — nemlig indtil Slutningen af forrige Århundrede, da man slog ind på en helt ny Vej både i Hensyn på Handels- og Landbopolitik, — har gjort den almindelige Velfærd mere Skade end Gagn ved at lede Arbejdskraft og Kapital ind på ufrugtbare Felter og ved at lægge Hindringer ivejen for en naturmæssig, jevn Udvikling af Næringslivet.

For en stor Del gjaldt nu dette ligesåvel Norge som Danmark. Ikke blot blev Norge, som før omtalt, ved Indførselsforbud eller høje Toldsatser skatlagt til Fordel for kjøbenhavnske Fabrikanter og danske Proprietærer. Men det kom også på en mere direkte Måde til at lide under det rådende Protektionssystem. Regjeringen kunde naturligvis ikke undlade at udstrække sin landsfaderlige Omsorg også hid; den skulde også «protegere» Norges Handel og Industri, såvidt det lod sig gjøre uden noget Offer af Statens Pengemidler (thi dem måtte man jo ikke sprede til nogen «Udside»), alene ved Forordninger og Reglementer, der la Bånd på Forretningslivet og søgte at tvinge det indenfor visse bestemte Kanaler. Ligesom i Danmark, således strævede man også i Norge med at få opdraget en skarp og til Forholdene lidet passende Grænse mellem Kjøbstad- og Landnæringer. Ligesom i Danmark, således var der også i Norge enkelte Byer, som Regjeringen begunstigede til Fortrængsel for andre, deriblandt navnlig Kristianssand. Man tildelte hver enkelt af de norske Byer en vis «Circumferents», d. v. s. et vist Distrikt, der skulde være dens Opland, og hvis Indbyggere ikke måtte afsætte sine Varer andetsteds eller drive Handel med nogen anden Bys Borgerskab, — istedetfor at la den Ting ordne sig selv —, og gjorde derved sit til at stille By og Land og de enkelte Byer indbyrdes på en unaturlig Krigsfod med hinanden. Kjæledæggen Kristianssand fik sig tildelt en overordentlig stor «Circumferents», indenfor hvilken der fandtes flere opblomstrende Handelsstæder, som man nu la an på at tilintetgjøre ved alskens ubillige Forholdsregler[69].

Det står dog fast, at Protektionssystemet ikke fik eller kunde få på langt nær såmegen Indgang i Norge som i Danmark, og at det ikke virkede i samme Grad til at hindre en sund, naturlig Udvikling af Handelen og Industrien i det førstnævnte Land som i det sidstnævnte. Adskillelsen mellem Kjøbstad- og Landbonæringer blev ikke så skarpt gjennemført; flere af de Bestemmelser, der gik ud på at indskrænke Næringsfriheden i Danmark, udstraktes ikke til at gjelde Norge, eller blev her alene Papirvirkning, på Grund af Afstanden og Umueligheden af at gjennemføre nogen effektiv Kontrol. Man tog fra norsk Side liden eller ingen Del i de Kompagnier, der kom istand ifølge Regjeringens Foranstaltning, og hvorved man håbede at åbne nye Handelsveje for den dansk-norske Stats Indbyggere. Norges kommercielle og industrielle Virksomhed vedblev at bevæge sig fremad på de Veje, som var åbnet længe før Enevældens og Protektionssystemets Tid, og som af den og andre Grunde ikke indbød i nogen videre Grad til Indblanding fraoven.

Ifølge Protektionssystemet blev der sondret mellem By- og Landbonæringer, som om de stod i et indbyrdes Modsætningsforhold; i Virkeligheden hørte de naturligvis sammen. Danmarks Byer måtte vedbli at befinde sig i en usel Forfatning, sålænge den danske Bondestand var så fortrykt og Landbonæringerne som Følge deraf lå så nede, og når Byerne i Norge sammenligningsvis trivedes bedre og gjorde mere Fremgang, så må det for en god Del forklares deraf, at de norske Landboforhold udviklede sig på en såmeget heldigere Måde end de danske.

Ingen af de Foranstaltninger, hvorved Enevoldsstyrelsen virkede til at forværre den danske Bondestands Kår, kom til at gjelde Norge eller fik nogen tilsvarende Betydning for den norske Bondestand. Den i 1671 oprettede Greve- og Baronadel måtte allerede på Grund af, at den var en Hofadel, bli nærmest knyttet til Danmark, hvor desuden Forholdene i sålangt højere Grad begunstigede Samlingen af store, sammenhængende Jordegodser. Tallet på de i Norge oprettede Grevskaber og Baronier blev derfor, som før nævnt, aldrig mere end 3, medens Tallet på de danske allerede i Kristian V.s Tid var omkring 20 og siden oversteg 30. Når dernæst Enevoldsregjeringen i Danmark tyede til de privilegerede Herregårdsejeres Hjælp for at få sine Skatter ind og herved førtes til at forøge både Herregårdsejernes Privilegier og deres Antal, så var en lignende Politik heldigvis både unødig og ugjennemførlig for Norges Vedkommende. De norske Bønders økonomiske Vilkår kunde ganske vist ikke være gode i Tiden nærmest efter Regjeringsforandringen i 1660, — efterat de gjennem en Række af År havde været undergivet et urimelig hårdt Skattetryk; men de stod sig dog gjennemsnitlig meget bedre end sine danske Standsfæller; det var også i denne Tid en sjelden Undtagelse, at nogen Gård i Norge blev lagt øde[70], medens det hørte til Dagens Orden i Danmark, og Regjeringen havde øjensynlig langtfra såmegen Vanskelighed med at få de norske Skatter ind som de danske. Den havde følgelig heller ikke såmegen Opfordring til at ty til de privilegerede Herregårdsejeres Mellemkomst i Norge som i Danmark, og en sådan Udvej kunde desuden under ingen Omstændigheder få noget videre at betyde i Norge, hvor det var så få Herregårde, og hvor de under disse hørende Lejlændinger bare udgjorde en forsvindende liden Del af Landets Bondestand. Vel ser man, at de norske Herregårdsejere blev, ligesom de danske, gjort ansvarlig for Skatterne af deres Bønder. Men denne Forholdsregel drog ikke efter sig slige Konsekventser i Norge som i Danmark. Enevoldsregjeringens norske Landbopolitik kom, tiltrods herfor, til at gå i en stik modsat Retning af den danske. Medens den la an på at forøge Tallet på de privilegerede Herregårdsejere i Danmark, søgte den at få det reduceret i Norge. Medens den i Danmark tillod ikke-adelige Personer at kjøbe og besidde adelige Sædegårde, uden at disse derfor skulde tabe sine Privilegier, og desuden meddelte Skattefrihed til enhver, som fik samlet under sin Hovedgård et vist Kvantum Bondegods i en vis Afstand fra Hovedgården, bestemte den for Norges Vedkommende, at en adelig Sædegård tabte sin Ret og Rang som sådan ved at gå over i en borgerlig Persons Besiddelse, og at ingen Sædegård måtte nyde Skattefrihed, medmindre Ejeren selv «holdt Dug og Disk» sammesteds, og medmindre det kunde godtgjøres, at den havde været en «ret adelig Sædegård» lige siden 1639 og imidlertid ikke været i nogen Borgerligs Værge enten som Pant eller Ejendom. I Danmark blev Herregårdsejernes Privilegier udvidet og forbedret; i Norge tillod man sig at beklippe dem; således blev den i 1646 Adelens Ugedagsbønder tilståede Skattefrihed ophævet i 1663, og selve Sædegårdenes Frihed indskrænkedes til kun at gjælde visse ældre Skatter[71]. I Danmark blev Fæstebondens Forhold til sin Jorddrot gjort endnu mere retløst og afhængigt, end det før havde været; i Norge fortsatte man samtidig Arbejdet med at udvide og skjærpe Garantierne mod Misbrug eller Overvold fra Jorddrotternes Side.

Vi har omtalt, hvad der forud var skeet i denne Retning[72]; vi har seet, at den norske Lejlænding allerede længe før Suverænetetens Indførelse indtog en Stilling, som måtte siges at være retslig vel betrygget, ikke blot sammenlignet med den danske Fæstebonde, men endog i absolut Forstand. Enevoldsregjeringen blev dog ikke stående herved; den udviste en Omhu for den norske Lejlænding, der må synes yderlig påfaldende, når hensees til dens Behandling af de tilsvarende Forhold i Danmark. I den ældre norske Lovgivning (Kristian IV.s Lov) var det bestemt, at Lejlændingen skulde beholde sin Gård i sin Livstid «med slig Vilkår, at han holder Gården ved Hævd, udgiver sin Landskyld og sin Leding årlig i rette Tid og er sin Husbonde hørig og lydig». Disse Udtryk var altfor svævende og kunde gi Lejlighed til Misbrug fra Jorddrottens Side. I Kristian V.s norske Lov blev de derfor begrænset derhen, at det nævnes som de eneste Tilfælde, i hvilke en Lejlænding kan forbryde sin Gård, at han undlader at udrede sine årlige Afgifter eller hugger Skogen til Upligt. Den eldre norske Lovgivning (Magnus Lagabøters Landslov og Kristian IV.s norske Lov) påbød, at når nogen lejede anden Mands Jord, skulde han derved have 2 Mænds Vidne, «og var det bedre, om han havde flere»[73]. Denne Regel gav ikke fuld Sikkerhed for, at Kontrakten blev overholdt; i Tiifælde af at Vidnerne døde, var Lejlændingen udsat for at se sine Rettigheder tilsidesatte uden at ha noget lovligt Middel til at værge dem. Forordningen af 5 Februar 1685 og Kristian V.s norske Lov rådede Bod herpå ved at fastsætte, at Bygselseddelen, i hvilken den bortlejede Gårds Landskyld og Taxt samt Bygselsummens Størrelse skulde være opgivet, skulde forfattes ved Dag og Datum på stemplet Papir og siden læses på næste Thing. Ja, ikke nok med det; Enevoldsregjeringen arbejdede ikke blot ved disse og andre lignende Bestemmelser derhen, at Kontraktsforholdet mellem Jorddrot og Lejlænding blev i formelt-juridisk Henseende så klart ordnet og sterkt garanteret, at det ikke gav Lejlighed til Misbrug eller Mistydning; den indlod sig også på at fastsætte Kontraktens Indhold og gjorde en hel Del Indskrænkninger i Kontraktsfriheden, — stadig til Jorddrotternes Skade. Allerede længe før Suverænetetens Indførelse, — samtidig og i Sammenhæng med at Livsbygsel blev den gjeldende Regel, — var Lejlændingens årlige og treårlige Ydelse — Landskyld og Tredieårstage — bleven fixeret til en engang for alle givet lovbestemt Størrelse, som Jorddrotten ikke under nogen Omstændighed måtte forhøje eller forandre. Derimod stod det Jorddrotten frit for at betinge sig så høj Bygselsum af sin Gård, som han kunde få nogen til at gå ind på. Denne Ordning syntes også at opfylde ethvert billigt Krav for begge de kontraherende Parters Vedkommende[74]. Jorddrotten havde Adgang til at gjøre sig sin Ejendom så nyttig som muelig ad den frivillige Overenskomsts Vej, og Lejlændingen vidste forud til Punkt og Prikke, hvor store Udredsler han påtog sig, når han lejede sin Gård, så han forsåvidt ikke var udsat for nogen Uret eller Udsugelse. Ved Forordningen af 5 Februar 1685 blev der imidlertid gjort et Forsøg på at fixere Bygselsummen på samme Måde som Landskyld og Tredieårstage; det bestemtes, at ingen Jorddrot måtte ta mere i Bygsel end i det højeste 10 Rdr. af et Skippund Tunge og forholdsvis af de øvrige Skyldspecies. Hermed var Lovgivningen gået over fra en retmæssig og nødvendig Beskyttelse af Lejlændingen til hvad man næsten måtte kalde Krig mod Jorddrotterne. Ettersom Ejendomspriserne hævede sig, medens Landskyld og Tredieårstage havde sin engang for alle bestemte Størrelse, var disse Ydelser bleven et mere og mere ufyldestgjørende Vederlag for Brugen af en Gård, som blev lejet bort. Jorddrotten havde hidtil kunnet bøde herpå ved at forhøje Bygselsummen; men nu skulde heller ikke dette være ham tilladt. Naturligvis lod et sådant Forbud sig ikke strengt gjennemføre; men det måtte dog altid være en betænkelig Sag at omgå eller overtræde et udtrykkeligt Lovens Ord. Jorddrotten blev endnu på adskillige andre Måder hindret i at gjøre sig sit Bygselgods så nyttig som mueligt. Han kunde ikke, i Lighed med de danske Proprietærer, søge Erstatning for Landskyldens og Bygselsummens lovbestemte Ringhed ved at betinge sig enten fra nyt af Hoveri af sine Bønder eller ved at forøge den dem forud påhvilende Arbejdspligt; deri blev han hindret ved Kristian V.s Norske Lov 3—14—23, som bestemte, at Hoveri alene skulde ydes til de gamle, privilegerede Sædegårde og det alene af de Bønder, der boede inden 2 Miles Afstand fra Sædegården, og at ingen af disse måtte besværes med mere Arbejde «end sedvanligt været haver». Han kunde ikke forøge Arbejdsstyrken ved at udstykke sine Bygselgårde til flere Lejlændinger end tilforn og så betinge sig Arbejde af dem alle; deri blev han hindret ved Kristian V.s N. L. 3—l4—5, som bød, at ingen Gård eller Gårdepart måtte bortbygsles til mere end én Lejlænding, medmindre dens Skyld var over 1 Skippund Tunge. Han kunde ikke lægge noget af sit Bygselgods som Avlsgård eller Underbrug under den Gård, hvorpå han selv boede; deri blev han hindret ved Forordn. af 5 Febr. 1685, hvorefter sådanne Avlsgårde skulde være undergivet dobbelt Skatte- og Udskrivningsbyrde[75].

Det blev, ifølge disse Indskrænkninger i Jorddrotternes Adgang til at disponere over sit Bygselgods og gjøre sig det nyttigst mueligt, mere og mere ufordelagtigt at besidde og beholde andet Jordegods end det, vedkommende Ejer selv brugte, medens samtidig Ejendomsprisernes Stigen gjorde det mere og mere fordelagtigt at sælge, og den naturlige Virkning heraf var igjen, at Bygselgodset mindskedes ved at udstykkes mellem mange Ejere, der selv brugte hvad de besad. Denne Virkning kom til at gjøre sig gjældende i den videste Udstrækning ifølge de store Salg af Kronens og Kirkens Gods, der fandt Sted i Slutningen af det 17de og Begyndelsen af det 18de Århundrede.

Vi har før nævnt, at Kristian IV begyndte med at opta Lån hos Adel, Borgere og Bønder mod Pant i Kronens Jordegods, og at hans Eftermand fortsatte hermed. På Grund af den stadig vedvarende eller voxende Finantsnød blev der aldrig Tale om nogen Indløsning; tvertom! Fredrik III åbnede sig kort efter Enevoldsmagtens Indførelse en ny Indtægtskilde ved at lade det pantsatte Krongods bortsælge, og i den nærmest følgende Tid blev disse Salg fortsat, så at Kronen tilsidst af sine norske Ejendome næsten ikke beholdt andet igjen end ubyggede Skogstrækninger og Fiskevande. Fredrik IV gik endnu et Skridt videre. Han undså sig ikke ved at forgribe sig på den private Ejendomsret for at få sin Pung fyldt og overtrådte derved en Grænse, som den dansk-norske Enevoldsregjering både før og efter ham ellers plejede at respektere. Efterat der ikke var mere igjen af Krongodset, satte han til Auktion de norske Kirker og det under samme hørende Jordegods, hvortil han ikke havde nogen anden Ret end den, som lå deri, at han ifølge Forfatningens Bogstav skulde stå over alle menneskelige Love.

Også det danske Krongods — i Omfang og Værdi langt betydeligere end det norske[76] — blev samtidig for en stor Del afhændet. Denne Omsætning havde en alt andet end heldig Indflydelse på de danske Bønders Vilkår. Det viste sig, at de ikke formåede at nytte den gunstige Lejlighed til at skaffe sig Selvejendom. Det var en sjelden Undtagelse, at Bønder optrådte som Kjøbere ved Salget af det danske Krongods, skjønt dette solgtes til meget lave Priser, — lavere end dem, der samtidig blev opnået i Norge[77]. Det allermeste af hvad Kronen afhændede af sit Jordegods i Danmark gik over til Adelsmænd eller Rigmænd af borgerlig Stand, som deraf oprettede Stamhuse og store sammenhængende Proprietærgodser med privilegerede Herregårde, — til ydermere Forøgelse af det Bondestanden påhvilende Hoveri.

En helt anden blev Tingenes Gang i Norge. Her var, til den ene Side, Fordelen ved at eje store Jordegodser såmeget ringere, såmeget mere beklippet end i Danmark. Og, til den anden Side, havde de norske Bønder øjensynlig bedre Råd til at kjøbe end de danske, og mere Sands for den med Selvejendom forbundne Frihed og personlige Uafhængighed. Vel kom også i Norge til en Begyndelse Størsteparten af det bortsolgte Krongods i Hænderne på enkelte Rigmænd, der havde forstrakt Kronen med betydelige Pengesummer, — særskilt samlede det amsterdamske Kjøbmandshus, Marsellierne, på denne Måde et af de største Jordegodser, som nogen Privatmand har ejet i Norge. Men såvel dette som de øvrige ved Salget af Kronens Ejendome opståede Proprietærgodser adsplittedes næsten ligeså hurtig, som de var samlet, idet de blev solgt til Bønder, som bare kjøbte, hvad de selv vilde bruge, og derfor kunde tåle at gi forholdsvis højere Pris end Proprietærer, Adelsmænd eller Kjøbstadborgere, der kjøbte for at bygsle bort. På lignende Måde gik det samtidig med de Adelen fra gammel Tid tilhørende Godser. Vi har omtalt den norske Adels Skjæbne i Tiden mellem Reformationen og Enevoldsmagtens Indførelse; vi har set, at den, tiltrods for de Privilegier, som blev den forundt, ikke opnåede nogen Trivsel eller fæstede nogen rigtig Rod i den norske Jordbund, som allerede dengang var i flere Hensender meget ugunstig for en Vegetation af sådan Art[78]. Efter Forfatningsskiftet i 1660, da dens Privilegier for en stor Del blev ophævet og Lovgivningen desuden på anden Måde stillede sig ugunstig mod den, faldt den da også hurtigt og fuldstændigt sammen. Ikke blot de under Sædegårdene liggende Brug, men endog mange af Sædegårdene selv blev bortsolgt og kom i Bønders Eje, hvorved de tabte sine Privilegier.

Det var en overmåde stor Mængde Jordejendome, — næsten alt Krongods, Størsteparten af Adels- og en stor Del af Kirkegodset, — tilsammen udentvil repræsenterende opimod en Trediedel af Rigets samlede Matrikelskyld, — som på denne Måde i Tiden fra Enevoldsmagtens Indførelse til henimod Midten af det 18de Århundrede gik over fra at være Bygsel- til at bli Selvejergods. Forholdet mellem Lejlændings- og Selvejer- eller Odelsbondeklassen i Hensyn på Tal blev et helt omvendt af hvad det havde været. I Tiden nærmest før Enevoldsmagtens Indførelse var der, som før nævnt, omkring 12,000 Bønder, som brugte egen Jord, mod ca. 25,000 Lejlændinger. Ved Midten af det 18de Århundrede sees i mange Bygder Selvejernes Tal at være voxet så sterkt, at de udgjorde lige op til totrediedel, trefjerdedel eller endog femsjettedel af Bygdens samtlige Gårdbrugere mod bare Halvdelen, Femtedelen eller Syvendedelen tidligere. Idethele har den norske Bondestand allerede på denne Tid ganske vist talt langt flere Selvejere end Lejlændinger, rimeligvis ikke langt fra dobbelte såmange[79].

Det følger af sig selv, at en sådan Forandring af de sociale Forhold måtte virke til at fremme Landbonæringernes Udvikling. At den Jord, der bruges af sin Ejer, blir bedre brugt, end den, som bruges af en Lejer, er Regel allevegne, men må særskilt gjelde i et Land som Norge, hvor Jordbunden for det meste er så lidet taknemmelig og kræver et så strengt Arbejde. Der savnes da heller ikke udtrykkelige Vidnesbyrd om, at det norske Agerbrug har hævet sig efter Enevoldsmagtens Indførelse, — tildels endog med en i de Tider endnu usedvanlig Raskhed. Vi ser, at meget Nyland er bleven optaget til Dyrkning i Løbet af det 18de Århundrede, særskilt i sammes første Halvdel; nye Rydningspladser findes jevnlig indført i Jordebøger og Skatteregnskaber, og der forekommer Exempler på, at Gårde ved Rydning er bleven udvidet til det fire- og femdobbelte og derover. Af nogle til vor Tid bevarede «Besigtelsesprotokoller», som blev affattet i Anledning af Matrikuleringerne i 1667 og 1723, og hvori bl. a. findes Opgaver over Udsædens Størrelse, fremgår det, at Kornavlingen sommesteds er bleven forøget indtil opimod det dobbelte i de mellem disse to Matrikuleringer forløbne halvhundrede År.

Det Resultat, hvortil vi føres ved alt dette: at nemlig Næringslivet idethele udviklede sig på en jævnere og sundere Måde i Norge end i Danmark i den her omhandlede Periode, stadfæstes ydermere ved et Blik på Folkemængdens Bevægelse i de to Lande. Omkring Midten af det 17de Århundrede talte, som vi har seet, Norge indenfor sine nuværende Grændser ca. 450,000, Danmark indenfor sine nuværende Grændser 700 — 750,000 Indbyggere. Ved Folketællingen i 1769 viste det sig, at Danmarks Folkemængde var voxet til 825,000, Norges til 727,600[80]. Ifølge Folketællingen af 1801 havde Danmark 926,110, Norge 883,028 Indbyggere[81]. Ifølge den samme Folketælling havde de danske Kjøbstæder tilsammen 190,765 Indbyggere, deraf Kjøbenhavn alene 100,975, de norske Kjøb- og Ladestæder tilsammen 109,235. I 1769 var Kjøbstadbefolkningen i Danmark 144,105; — fraregnet Garnisonerne eller de hvervede Tropper; — når disse regnes med, ca. 180,000 (deraf Kjøbenhavn 92,500); Kjøbstadbefolkningen i Norge 64,747, fraregnet Garnisonerne, — når disse regnes med, ca. 68,000. Ved Midten af det 17de Århundrede kan, efter hvad før er nævnt[82], de norske Byers Indbyggertal anslåes til omkring 25—30,000, de danske Byers til over 100,000 — for begge Rigers Vedkommende bortseet fra de i 1645 og 1660 afståede Landskaber.

Vi ser, at Norge i denne, ligesom i den forudgående Periode, stadig halede ind på Danmark i Hensyn på Folkemængde, og at særskilt den norske Kjøbstadbefolkning vedblev at hæve sig raskt i Sammenligning med den danske. Forskjellen mellem de to Rigers økonomiske eller materielle Styrke, der havde været så stor og så iøjnefaldende i Begyndelsen af det 16de Århundrede, blev næsten udjevnet, — i enkelte Henseender mere end udjevnet, så at Forholdet vendte sig helt om. Norge og Danmark var i Begyndelsen af dette Århundrede allerede omtrent lige folkesterke; de norske Byer havde i Hensyn på Indbyggertal nået op til meget over det halve mod de danske, medens Forholdet i Midten af det 17de Århundrede havde været som 1 til 3 eller 1 til 4 og i Begyndelsen af det 16de Århundrede vel endog som 1 til 10, og Norges Forspring fremfor Danmark i Hensyn på Skibsfart og Aktivhandel med Udlandet var blevet endnu større, end det var i Tiden omkring Enevoldsmagtens Indførelse; i 1802 opgives Danmarks Kjøbstæder at ha ejet 683 Fartøjer på 10 Kommercelæster og derover med en Drægtighed af tilsammen 33,303½ Kom.-L. og en Besætning af 4,790 Mand, medens Norge samtidig havde 990 Fartøjer på 10 Læster eller derover med en Drægtighed af tilsammen 53,753½ K.-L. og en Besætning af 7,680 Mand[83].

Disse materielle Fremskridt har havt sin Del i at forberede det norske Folks nationale Gjenrejsning, forsåvidt de virkede til at danne en Jordbund, hvori den åndige Sæd kunde slå Rod og trives, og som Landet engang næsten ganske havde savnet. Vi skal nu dernæst se, hvorledes denne Gjenrejsning samtidig blev forberedet og indledet også ad andre, mere direkte Veje, — ved Impulser, udgået fra det almeneuropæiske Åndsliv, der øvede en vækkende Indflydelse på Nordmændenes nationale Selvfølelse, og ifølge hvilke Forholdet mellem det norske og danske Folk blev forandret på en lignende Måde i Hensyn på de åndige som i Hensyn på de materielle Kræfter.

Fodnoder

1

Aschehoug, Statsforf. I. 577. — F. Hammerich, Om Enevældens Indførelse, Nord. Univ. Tidsskr. 1857, S. 82, 150.

2

Årsberetninger fra det kgl. Geheimearchiv, II. 143.

3

Se t. Ex Y. Nielsen, Jens Bjelke, S. 123—24.

4

P. Vedel, Den ældre Grev Bernstorff’s Ministerium, S. 359—60.

5

Aschehoug, Statsforf. S. 582—590. Holm, Danm.-Norges. Hist. 1660—1720, I. S. 50—51.

6

Voltaire siger i «Siècle de Louis XIV», idet han taler om den af Fredrik III istandbragte Statsforfatning: «Par cette étrange loi, les rois de Dannemarck ont été les seuls princes despotiques de droit, et ce qui est encore plus étrange, c’est que ni ce roi, ni ses successeurs n’en ont jamais abusé».

7

S. Vedel, Den dansk-norske Højesterets Hist., S. 69 ff., 159—61, 196—205, 218 ff., 232 ff., 290—94.

8

Se Stampes Erklæringer, I. 702, II. 15, 19, 334 o. m. fl. St.

9

Aschehoug, Statsforf. S. 600—601. Holm, Danm. Norg. Hist. 1660—1720, I. 67—70.

10

Bekjendt er således navnlig den mod Danmark så lidet velvillige Molesworth’s Ord om disse Love (Account of Denmark): «for justice, brevity and perspicuity they exceed all that I know in the world».

11

Aubert, De norske Retskilder, I. S. 177—81. — Holm, D. N. Hist. 1660—1720, I. S. 271—73.

12

Jvfr. Holm, D. N. Hist. 1660—1720, II. 132—56.

13

Riegels, Fredr. IV. Hist., II. 333. Riegels, Små hist. Skrifter, III. 388—89

14

Holm, l. c. II. 154—55. — Amtmændene var, efter G. L. Badens Udtryk, (Fredr. V.s Regjerings Årbog, S. 100—101) «unge Adelsmænd, der lagde sig mere efter at kjende Vildtet end Bønderne».

15

Hist. Tidsskr., III. 171.

16

Holm, l. c. II. 92 ff., 150—51.

17

Jvfr. Vedel, Højesterets Hist., 224—25.

18

Jvfr. Joh. Steenstrup, Borgerlig Frihed i England og i Danmark-Norge i forrige Århundrede, Letterstedt’ske Tidsskrift 1885, S. 655 ff.

19

3die Del, S. 341—42.

20

3die Del, S. 334—38.

21

Aschehoug, Statsforf., S. 598—99.

22

Forordn. 5 Febr. 1685.

23

Nordal Brun fortæller i sine „Tanker om Norges Odelsret (1788) S. 17 følgende: «En Bonde kom til en Advokat, begjerende, at han vilde forfatte en Klage over Fogden. «Nu, hvad er det da»? sagde Advokaten. «Å Far», sagde Bonden, «du finder vel selv på noget, du er en klygtig Mand».

24

Wergeland, om Lofthuus. Saml. Skr. VIII. 247.

25

En af K. L. Rahbek forfattet Anmeldelse af Nordal Brun’s Skrift: «Vore gamle Kirkeskikke forsvarede mod S. T. Hr. Confessionarius og Dr. Bastholm».

26

Se t. Ex. Munch, Saga, III. 502—3. Minerva 1787, II. 237—38.

27

J. Møller, Mnemosyne, III. S. CCLXXIV—V.

28

N. M. Petersen, Bidr. til d. Lit. Hist., 2. Udg. V. 1, S. 11.

29

Se P. Vedel, Den ældre Bernstorff’s Ministerium, S. 374—76.

30

Dansk Hist. Tidsskr. 4. Række I. S. 161.

31

Citatet er lånt fra E. Holm, Nogle Hovedtræk af Trykkefrihedstidens Historie, S. 148.

32

Særlig D. G. Monrad og M. Nathanson. — Jvfr. A. S. Ørsted, Af mit Livs og min Tids Hist. II. S. 55—56, 123—24, 204.

33

Nathanson, Danmarks Statshusholdning, 2den Udg., S. 357, 422.

34

Ørsted, Af mit Livs Hist. II. S. 55—56.

35

Nathanson, Danm. Statshush., S. 291, 336, 360, 511 o. fl. St.

36

Ørsted, l. c. II. S. 125.

37

J. C. Berg, Om Landeværnet, S. 32 og 260.

38

Berg, l. c. S. 5, 39—40, 45, 211.

39

Berg, l. c. S. 19—20, 26, 32, 277 (Anm. 104), 336 (Anm. 260).

40

Berg, l. c. S. 334 (Anm. 252 b).

41

Berg, Om Landeværnet, S. 336 (Anm. 260).

42

Se Vaupell, Den dansk-norske Hærs Hist. 2, 42 f., 61 f., 169, 172, 595 ff., 747 ff.

43

Berg, l. c. S. 42, 45, 47, 64—65, 73—75.

44

I G. Strømboes Piece: «Oprigtige Tanker til bedste Eftertanke», Kristiania 1771, heder det: «Fra Norge har i mange Tider udgået (årlig) 3—400 Mand, nu flere, nu mindre, af det anseeligste og for Landet nyttigste Mandskab, for at komplettere de adskillige danske Regimenter, og af disse Folk ere få komne tilbage».

45

Se t. Ex. O. A. Øverland, Fra en svunden Tid, S. 102 ff. (norske Grenaderer ved den store Potsdamer Garde).

46

Molesworth, Acc. of Denm.: «The best seamen belonging to the King of Denmark are the Norwegians». — Holm, Danm.-Norges Hist. 1660—1720, II. 45.

47

Nyt (dansk) hist. Tidsskr., II. S. 580—81.

48

Nathanson, Danm. Statshush. S. 291 og 304.

49

Berg, Om Landeværnet, S. 149.

50

Nathanson, l. c. S. 507.

51

Berg, l. c. S. 154.

52

Minerva 1790, III. 86. — Urkunden u. Materialien zur Kenntniss der Gesch. u. Ståtsverwalt. nord. Reichen (1786), I. S. 180, 287.

53

Falbe-Hansen og Scharling, Danmarks Statist. III. S. 393 ff.

54

Meddelelser fra Rigsarchivet., I. S. 434 ff.

55

Suhms Nye Samlinger, II. 2. S. 1—64.

56

Se bl. a. Budstikken, 5te Årgang. Thues Undersøgelser om de norske små Kjøbstæders Aftagelse.

57

Ålls Erindringer, 2. Udg., S. 42. — L. Dåe, Det gamle Kristiania, S. 267-68.

58

Se Martfeldt, Bevis, at Danmarks og Norges 40 Års gamle Kornhandelsplan ikke når sin Hensigt. Kjøbenh. 1785.

59

Se ovenfor S. 14—15.

60

Jvfr. Holm, Danm.-Norg. Hist. 1660—1720, I. S. 138—39.

61

Holm, D.-N. Hist. I. S. 156 ff

62

Riegels, Forsøg til Femte Christians Hist., S. 613, sammest. S. 144.

63

Holm, D. N. Hist., II. S. 291—92.

64

Jvfr. E. Holm, Frederik IV.s Landmilits etc. Dansk hist. Tidsskr. V. Række, IV. S. 525 ff. — Samme, D. hist. T., V. R. V. S. 598 ff. — O. F. C. Rasmussen, Landmilitsen og Stavnsbåndet, D. h. T., V. R. V. S. 572 ff. — Holm, Danm.-Norges Hist. 1660—1720, II. 279—81, S. 305—6.

65

A. F. Bergsøe, Prisskrift om C. D. Reventlow, I. 25—51.

66

Falbe-Hansen og Scharling, Danm. Stat. II. 102 f.

67

Nathanson, Danm. Statshush. 434 ff., 628—29, 685 ff., 713 ff.

68

Falbe-Hansen og Scharling, Danm. St., II. 453 ff.

69

Holm, D.-N. Hist. 1660—1720, I. 252 ff.

70

Meddelelser fra Rigsarch., I. Min Afhandl. om Folkemængden, Hist. Tidsskr. 2. R. III. 297—99.

71

Holm, D.-N. Hist. 1660—1720, I. 171—72. Brandt, Retshist, I. 253—54.

72

Oven for S. 8—11.

73

M. L., VII. 1.

74

Brandt, Retshist., I. 307.

75

Brandt, Retshist., I. 308.

76

Holm, D.-N. Hist. 1660—1720, II. 183.

77

Holm, D.-N. Hist. 1660—1720, II. 428.

78

3die Del S. 342.

79

Min Afhandl. i Nord. Univ. Tidsskr. 1860.

80

Falbe-Hansen og Scharling, Danm. Stat. I. 382—84.

81

Thårup, Det danske Monarchis Statistik, IV. 241 ff.

82

Ovenfor S. 17.

83

Thårup, Dan. Mon. Stat., II. 527—28. — Ifølge Riegels, Fjerde Fredriks Hist. I. 167 havde Danmark i A. 1707 255 Skibe på 10 Læster og derunder, 316 på 20 L. og derunder, 82 på 30 L. og derunder, 64 på 80 L. og derunder, 45 på 100 L. og derunder, 21 på 160 L. og derunder. Norge havde samtidig 120 Skibe på 10 L. og derunder, 115 på 20 L. og derunder, 70 på 30 L. og derunder, 84 på 80 L. og derunder, 85 på 100 L. og derunder, 94 på 160 L. og derunder. Tallet på de i Danmark hjemmehørende Fartøjer på 10 Læster og derover var altså 528, Tallet på de i Norge hjemmehørende 448.

IV.

Nationale og literære Forhold og Tilstande inden det dansknorske Samfund i Tiden fra Enevoldsmagtens Indførelse indtil Holbergs Optræden.

DET er bekjendt, hvor hurtigt og fuldstændigt det i 1660 etablerede Enevælde la den danske Folkemening under sig, skjønt det stod i en tilsyneladende så skarp Modsætning til den forud bestående Tingenes Orden, og skjønt det blev indført ved et Slags Overrumpling[1]. Rigsråds- og Adelsregimentet faldt sammen uden Kamp; der blev aldrig gjort noget Forsøg på at rejse det igjen, og de svage Spor af Misnøje eller Gjæring, der endnu møder os i Fredrik III.s Tid, forsvinder omtrent aldeles under hans Eftermand[2].

Flere Årsager virkede sammen til at kaste det danske Folk så helt i det enevældige Kongedømes landsfaderlige Arme. Rigsrådsregimentet havde været i højeste Grad egennyttigt og slet og havde bragt både Skam og Ulykke over Danmark. Hadet mod Adelen, Ønsket om at se den ydmyget var blevet så almindeligt og så sterkt, at det næsten slugte al anden offentlig Interesse, og det var naturligvis ved Kongedømets Hjælp, at man håbede at få dette Ønske opfyldt. Stemningen blev herved på det bedste forberedet for den i 1660 grundlagte Statsskik. De Ideer, hvorpå denne Statsskik hvilede, havde jo desuden ved dette Tidspunkt fået Kurs næsten allevegne i den europæiske Verden og var bleven de ledende både i Theori og Praxis. Impulserne udenfra forenede sig med de fra indenlandske Forhold udsprungne Tendentser om at hæve Kongedømet og gjøre det almægtigt. Hertil kom da endelig, at de Ulykker, der rammede Danmark i Tiden nærmest forud for Statsforandringen, øvede en i høj Grad deprimerende Indflydelse på Folkets Ånd og fremkaldte et dybt og almindeligt Mismod. Man førtes bort fra enhver Deltagelse i det offentlige Liv og længtede bare efter Fred og Hvile. Ifølge dette Mismod måtte Underkastelsen under Kongedømet bli såmeget mere vilje- og meningsløs. De offentlige Ulykker, der kuede Folkets Selvfølelse, gjorde det i og med det samme til et Bytte for en degraderende religiøs Overtro. Prestemagten, som plejer at trives bedst, når alt andet vantrives, voxede herved, og Presterne lod det ikke mangle på Iver i at lovprise i Kristendomens Navn den nye Forfatning, der syntes nærmest laget efter tyrkisk Mønster, og i at indskjærpe ubetinget Underkastelse under Kongedømet af Guds Nåde som den første og sidste Borgerpligt. Alliancen mellem Throne og Altar har aldrig været mere inderlig eller bygget på en bedre gjensidig Forståelse end i Danmark i de første Tider efter Suverænetetens Indførelse. I den theologiske Professor Joh. Vandals vidtløftige Værk til Forsvar for Enevoldskongedømet, der udkom i Årene 1663—67, gives følgende Forklaring af Kongens Myndighed på det kirkelige Område: «Hans Ret vedkommende Kirkevæsenet sigter dertil, at han i sit Rige beskytter den ene orthodoxe Religion, som han selv ved Guds Nåde har annammet fra Forfædrene ..., hvis Sandhed han ved den hellige Ånds Bistand erkjender, medens han forbyder og udviser alle Sekter eller den såkaldte blandede Religion af sit Riges Grændser og ikke tilsteder sådanne fri Religionsøvelse»[3]. Kongen skulde altså holde sin Hånd over den eneprivilegerede Kirke; til Vederlag skulde Presteskabet våge over, at intet politisk Kjætteri fik Indgang; sådan var Overenskomsten, og den blev fra begge Sider nøje overholdt og gjennemførtes med den allerstørste Fremgang.

Man véd, hvorledes Molesworth har skildret de åndige og politiske Tilstande hos det danske Folk i Slutningen af det 17de Århundrede, knapt en Menneskealder efter Suverænetetens Indførelse. «Der merkes aldrig noget til Ulydighed eller Opposition mod Regjeringen i Danmark», heder det; «alle elsker eller synes at elske sin Konge, trods det Tryk og den hårde Behandling, for hvilken de er Gjenstand. Alle tænker éns i Hensyn på sin Saligheds Sag og i Hensyn på hvad de skylder sin Suveræn .... Sålænge Presterne er afhængig af Kronen, medens Folket ubetinget lar sig lede af Presterne i alle Samvittigheds-Spørsmål, som Tilfældet er i Danmark, — sålænge kan Monarken bære sig ad, som han vil, uden at behøve at frygte nogen Opposition fra Undersåtternes Side; i skyldig Erkjendelse heraf blir Geistligheden meget favoriseret af den danske Regjering og får Lov til at være så bigot, som den lyster, hvilket den da også er i en ganske overordentlig Grad». Man véd, at denne Skildring stadfæstes fra andre Hold, og at den, såvidt den går ud på at fremstille det danske Folk som Enevoldsforfatningen og det oldenborgske Kongehus ubetinget hengivent, synes at passe fuldkommen også på de følgende Tider, lige til imod det 18de Århundredes Slutning. De dansk-norske Enevoldskonger blev, — den ene efter den anden — i levende Live som efter sin Død — Gjenstand for en udover alle Grændser gående Hyldest og Lovprisning, der må synes næsten ubegribelig, når man ser hen til, hvor aldeles selv de bedre af dem var blottet for store eller glimrende Egenskaber. Og denne Hyldest møder os ikke bare i Festtaler og Dedikationer, men i private Breve og andre for Offentligheden ikke bestemte Yttringer[4]. Den var ikke bare officiel Bedemandsstil, men gav virkelig et nogenledes tro Udtryk for de hos det danske Folk rådende Følelser eller Synsmåder. Det danske Folk lå virkelig, Slægt efter Slægt, næsegrus foran disse oldenborgske Navnekonger og så op til dem med en Ærefrygt, der lignede Tilbedelse. Den arveundersåtlige Devotion blev et Slags Religion; hvad der fandtes hos Nationen af Almenånd og offentlig Sands gik op i den eller flød sammen med den, så den på en Måde blev enstydig med selve Fædrelandskjærligheden.

Men alt dette syntes nu at gjælde fuldt så meget om Nordmændene som om de Danske. Hvis Statsforandringen i 1660 blev opfattet som en Befrielse i Danmark, var der såmeget mere Grund til at opfatte den således i Norge, hvor Rigsrådsregimentet ikke blot viste den samme Uduelighed som i Danmark, men hvor det tillige fra første Færd var et Fremmedherredøme, fornærmeligt for Nationens Selvfølelse ved selve sin Beståen. Hvis det gik i en forbausende Grad let fra Hånden at få Danskerne indøvet i Arveundersåtlighedens Følelser og Synsmåder, så skulde man tro, at en slig Indøvelse måtte være aldeles overflødig for Nordmændenes Vedkommende. Hos dem var jo disse Synsmåder gjængs og gjæv fra gammel Tid. Grundsætningerne om Kongedømets strenge Arvelighed og ubetingede Herskerret inden Området for den offentlige Myndighed, havde jo i Århundreder været Summen af Norges Statsret, — den hellige Olavs Lov, som Nordmændenes nationale Bevidsthed havde klamret sig til under sin Hendøen i Unionsperioden, og som den atter tog op, da den begyndte at røre på sig i Tiden nærmest forud for Suverænetetens Indførelse. Når Kongen i 1660 blev Enevoldshersker, så var dette fra norsk-nationalt Synspunkt ikke andet end en Gjenoprettelse af den legitime Tingenes Orden, hvori alene fremmed Usurpation havde gjort Skår, og at underkaste sig den nye Forfatning, at lægge sin Skjæbne som Stat og Folk helt i Landsfaderens Hånd, var for Nordmændene ikke at opgi noget eller bryde med noget, men tvertom at knytte påny Tråden i den historiske Tradition.

Rigsrådsregimentet, der havde været en national Nedværdigelse for Norge, havde tillige været en Skranke mellem det norske og det danske Folk, der virkede til at holde dem ud fra hinanden i deres egen Bevidsthed. Sålænge Rigernes fælles Konge måtte dele sin Magt med en Adel, der alene tilhørte Danmark, — sålænge den fælles Konge valgtes af det danske Rigsråd og ifølge en udtrykkelig Bestemmelse i Norges gjeldende Lov skulde vælges af det danske Rigsråd, — sålænge altså Norge var statsretlig ligefrem et Lydland under Danmark, — sålænge kunde det ikke undgåes, at de Nordmænd, der fulgte med og havde Syn og Sands for offentlige Anliggender, en og anden Gang blev mindet om, — og stundom på en meget pinlig bestemt Måde mindet om, — at Norge og Danmark udgjorde hvert et Samfund for sig, hvert med sine særskilte Veje i Fortid og Nutid. Efterat Rigerne derimod var bleven formelt ligestillede, gjorde denne Påmindelse sig ikke længer gjældende; Modsætningen mellem dansk og norsk Statsret eller Statsopfatning jevnedes ud; Danmarks retslige Fortrin fremfor Norge, som havde måttet være slig en Torn i patriotiske Nordmænds Øjne og derfor også havde måttet virke så godt til at holde deres Patriotisme vågen, faldt bort; de to Folk samledes i den skjønneste Enighed under en Forfatning, som blev Gjenstand for begges ubetingede Hengivenhed; Statsretten, som havde skilt dem ad, blev nu det sterkeste Bånd mellem dem. Den arveundersåtlige Devotion blev begge Folks politiske Religion og udfyldte hos begge Fædrelandskjærlighedens Plads eller blev Formen, hvori denne regelmæssig ytrede sig.

Hvis Nordmændenes Nationalfølelse allerede forud havde været yderlig uklar, så måtte den, skulde man tro, under slige Forhold bli helt formørket. Hvis der allerede forud er Tegn til, at de begyndte at vænne sig til en Udtryks- og Forestillingsmåde, hvorefter Dansk var et Slags Overbegreb, hvorunder både Norsk og Dansk gik ind[5], så måtte, skulde man tro, denne Forestillingsmåde nu bli helt fastslået. Ifølge den herskende politiske Religion var de jo først og fremst Kongehusets Arveundersåtter, og da Kongehuset var dansk og nævntes så, syntes dette at måtte føre til, at de opfattede sig som Landsmænd med de Danske, eller at de opfattede sig selv som Danske i Henseende til alle væsentlige Forhold, — at Norge nedsattes til at være en Lokalitet og at norsk Patriotisme aldeles ophørte at existere eller skrumpede ind til at være en blot og bar Kjærlighed til Fødestedet, en Slags provinciel Særfølelse, uden nogen moralsk forpligtende Kraft eller nogen til Handling ansporende Evne.

En sådan Sammensmeltning af de to Nationaliteter eller en sådan Opgåen af det norske Folk i det danske stemte ganske overens med hvad der måtte være Enevoldsregjeringens selvskrevne politiske Program og et af Hovedformålene for dens indre Styrelse. Ligesom det fulgte af det enevældige Kongedømes Væsen, at det tilstræbte den størst mulige Centralisation, således fulgte det ikke mindre deraf, at det la an på at gjennemføre den størst mulige Uniformitet inden Statens eller Monarkiets Grændser, at nivellere og viske ud alle nationale Ejendomeligheder, der kunde sondre mellem Undersåtterne og holde dem samlet i særskilte Grupper, at få Undersåtterne såvidt mueligt bragt ned til en ensartet Masse, hvilket måtte medføre, at de blev såmeget lettere at regjere og at de sluttede sig såmeget mere ubetinget til den ydre helstatlige Sammenhæng, som det var Kongedømets Opgave at repræsentere. Herved måtte det naturligvis bli Nordmændenes nationale Væsen, det først og fremst gik ud over. Norge var jo, fra Hoffets og Regjeringens Synspunkt seet, altid Bilandet, Danmark Hovedlandet. Når der skulde tilvejebringes Enhed eller Uniformitet mellem de to, så kunde dette altså ikke være anderledes at forstå, end at Norge blev såvidt mueligt fordansket og det særskilt Norske ryddet afvejen, overensstemmende med Ministeren Guldbergs noksom kjendte Formel: «Ingen Nordmand er til, — alle ere vi Borgere af den danske Stat».

Ved det første store Foretagende, som Enevoldsregjeringen påtog sig at gjennemføre, den almindelige Lovrevision, kom da også dette Program frem med al muelig Tydelighed. Engang nærede man endog den Plan at få istandbragt en fælles Lovbog for begge Riger, således at den for Danmark udarbejdede og efter danske Forhold afpassede Lov skulde udstrækkes til også at gjelde for Norge med et Tillæg af særlig norske Bestemmelser; man havde. som det hedte, «for godt befundet den Norske Lov den Danske at lade annektere»[6]. Efterat man havde opgit denne Plan og set sig nødt til at lade udarbejde en særskilt norsk Lovbog, blev det dog bestemt, at Udarbejdelsen skulde ske, ikke på Grundlag af Norges eldre Lovgivning, således som Rimelighed krævede det og sådan som den for Danmarks Vedkommende brugte Fremgangsmåde havde været, men på Grundlag af den nye danske Lovbog. Det blev bestemt, at de forskjellige Bøger af denne efterhånden skulde udleveres til den Kommission, hvem det var overdraget at forfatte Udkastet til den nye norske Lovbog, og det pålagdes Kommissionen at «efterse og overveje, hvorvidt den norske Lov dermed (d. v. s. med den danske) kan overensstemme, på det en Uniformitet i begge Rigers Love såvidt mueligt herefter kan observeres». Kommissionen, som bestod af norske eller i Norge hjemmehørende og med norske Forhold velkjendte Mænd, tillod sig nu, ved Siden af Hensynet til Uniformiteten, at gjøre også et andet Hensyn gjeldende i temmelig vid Udstrækning, nemlig Hensynet til hvad der passede for Norge, og dens Udkast fik derfor en temmelig selvstændig Karaktér ligeoverfor den danske Lovbog, idet mange af dennes Bestemmelser blev lempet efter de for Norge ejendomelige Forhold eller helt udeladt som upassende og uanvendelig i Norge, og idet Huller i den danske Lov blev udfyldt ved eldre norske Retssætninger. Men hermed trængte den ikke igjennem. Hensynet til Uniformiteten havde slig Vægt i Regjeringens Øjne, at alle andre Hensyn måtte vige derfor. Det af den norske Kommission fremlagte Udkast blev omredigeret; de fleste Afvigelser fra den danske Lov, som det bragte i Forslag, deriblandt mange særdeles vel begrundede, blev ved Omredaktionen fjernet, og Resultatet var, at den nye norske Lovbog, af Hensyn til Uniformiteten, kom til at slæbe på en hel Del Selvmodsigelser eller urimelige og umuelige Regler, der alene kom til at stå som et dødt Bogstav[7].

Også i den følgende Tids Legislation blev det samme Uniformitetshensyn gjort gjeldende til Norges Skade, idet danske Lovregler blev udstrakt til at gjelde i Norge, uden Hensyn til om de passede her eller ikke, og idet Love og Forordninger blev givet underét for begge Riger, medens de var udarbejdet alene med danske Forhold for Øje og uden Tanke på eller Kjendskab til de norske[8].

I et Hovedpunkt vedblev dog den norske Lovgivning at fastholde sin nationale Karaktér ubrudt og at skille sig på det skarpeste fra den danske Lovgivning, nemlig i Hensyn på Landboforholdene. Medens Kristian V.s norske Lov forøvrigt udarbejdedes på Grundlag af den danske og kun i ringe Grad fjernede sig fra denne, blev Reglerne om Jordleje og Bygsel, Odels- og Åsædesret optaget fra den eldre norske Lovgivning uforandret eller med lidet væsentlige Tillæg og Forbedringer og uden noget Forsøg på Tillempning efter dansk Mønster, hvilket jo også på dette Område vilde ha været umueligt at gjennemføre. — Vi har seet, at Enevoldsregjeringen slog ind på en helt anden Vej i sin norske end i sin danske Landbopolitik, og at Norges og Danmarks Landboforhold vedblev også efter 1660 at udvikle sig i stik modsatte Retninger. I Norge voxede Selvejerbøndernes Tal sterkt på Lejlændingsklassens Bekostning, medens samtidig Lejlændingens Ret og personlige Frihed blev endnu bedre garanteret af Lovgivningen end forud; i Danmark ophørte Selvejerbondeklassen omtrent aldeles at existere, medens Fæstebønderne trykkedes ned i en endnu dybere Afhængighed af sine Jorddrotter. Sålangt fra, at de to Samfund nærmedes til hinanden, og at der gjennemførtes nogen Uniformitet mellem dem, blev de altså på dette Område stillet i et skarpere og mere iøjnefaldende Modsætningsforhold end nogensinde forud. Men nu havde dette Område i visse Måder mere at betyde end noget andet; det var fundamentalt; Landboforholdene var i national Henseende ikke bare et Hovedpunkt, man kunde gjerne kalde dem Hovedpunktet par excellence. Selvejerklassens sammenligningsvis store Talrighed, Selvejerens eller Odelsbondens ubetingede Ejendomsret til sin Jord, Lejlændingens vel beskyttede personlige Frihed og Bygselforholdets Karaktér af en fuldkommen fri Kontrakt: — i disse Træk samledes Norges gamle Historie som i en Sum, de kunde ansees som Udbyttet af den for Norge ejendomelige Udvikling. Sålænge de vedligeholdtes, sålænge vedligeholdtes også den for en national Renaissance nødvendige Grundvold[9], og når de blev yderligere styrket og udpræget, så var det enstydigt med, at der indtrådte bedre, gunstigere Vilkår for en sådan Renaissance. Man kan sige, at det norske Bondesamfund var i et væsentligt Punkt mere norsk, mere nationalt ved Midten af det 18de Århundrede, da Odelsbondeklassen var nået frem til at bli dets Flertal, end det havde været i det 16de Århundrede, da Lejlændingsklassen endnu var den numerisk sterkeste.

Der foregik altså i de første Menneskealdere efter Enevoldsmagtens Indførelse to forskjellige Bevægelser eller Udviklingsprocesser inden det norske Folk, der førte tilsyneladende i stik modsatte Retninger: en Fornorskning af Bondesamfundet, forsåvidt Ejendomelighederne ved dets sociale Forhold trådte skarpere frem, en Fordanskning af Embedsmands- og Byborgerklasserne, forsåvidt de ved den arveundersåtlige Devotion knyttedes fastere til Danmark og lærte mere at anse Danske som sine Landsmænd. Heraf fulgte dog ikke uden videre, at Kløften mellem disse to Bestanddele af Norges Folk blev dybere eller Afstanden større, end den før havde været. Nordmænd af Embedsmands- eller Borgerklassen kunde føle sig ligegodt og ligemeget som de norske Bønders Landsmænd, fordi om de lærte at føle sig mere som Landsmænd af sine danske Standsfæller. Den Form af Fædrelandskjærlighed, der blev den rådende under Indflydelse af den arveundersåtlige Devotion og de strengtmonarkiske Grundsætninger, var knyttet til Staten, ikke til Nationaliteten, — til de ydre, ikke til de indre Grændser; man kunde føle sig på éngang og på samme Måde som Landsmand af Norske, Danske og Tydske, forsåvidt alle disse tre Nationaliteter var forenet under det oldenborgske Arvehus’s Scepter. Og, ligesom denne rent statsborgerlige eller monarkiske Patriotisme kunde være uafhængig af ethvert Hensyn til de nationale Forhold, således kunde den også være uden nogen væsentlig Indvirkning på disse. En Holstener t. Ex. eller tydsk Slesviger kunde være den allerloyaleste Undersåt under det oldenborgske Kongehus og føle den oprigtigste Hengivenhed for den af Oldenborgerne regjerede Helstat; han kunde være besjælet af hvad man, også i Slesvig og Holsten, plejede at kalde dansk Patriotisme, uden at dette gjorde mindste Skår i hans tydske Nationalitet, — uden at han derfor ophørte at stå fuldkommen fremmed og ligegyldig ligeoverfor dansk Åndsliv og dansk Væsen i det hele. Det er følgelig heller ikke en givet Sag, at, når Nordmændene vænnedes til at betragte sig som Landsmænd af de Danske eller som Borgere af den danske Stat, så var dette enstydigt med en Fortsættelse af den Denationaliseringsproces, der havde delt det norske Folk i to i såmange Henseender adskilte Samfund; det er ikke givet, at Nordmænd af Embedsmands- og Bymandsklassen, hos hvem den statsborgerlige «danske» Patriotisme naturligvis først og fremst må tænkes at ha gjort sig gjeldende, derved blev mindre norske eller mere danske i Præg og Væsen.

Vi henviser til hvad der i det Foregående er bleven sagt om denne Denationaliseringsproces[10]. Vi har set, at de såkaldte højere Samfundsklasser i Norge — Adel, Embedsmands- og Borgerklassen — kom til at indta i national Henseende et Slags Overgangs-Standpunkt, midt imellem norsk og dansk, knyttet på den ene Side til det norske Bondesamfund, på den anden til det danske Folk, — ved mange og sterke Bånd, Fællesskab i Sprog eller Fællesskab i Traditioner, historiske Minder, Karaktér, Sæder og Skikke. Nu har vistnok til alle Tider de Bånd, der knyttede de højere Samfundsklasser i Norge til det norske Bondefolk, havt større Magt end de Bånd, der knyttede dem til Danmark. Kløften mellem de to Samfund, hvori det norske Folk var delt, var ikke så dyb som Kløften mellem Norsk og Dansk, og der var vist ingen Fare for, at den nogensinde eller under nogen Omstændigheder skulde bli det; — Natur og Historie havde draget altfor skarpe Grændser mellem de to Lande til det. Men den kunde bli dybere, end den var, og, jo dybere den blev, — jo nærmere de norske Embedsmands- og Bymandsklasser droges til Danmark og dansk Nationalitet, — des længere blev Vejen for dem tilbage til dares eget Folk, des værre Vilkårene, des tyngre Arbeidet for en Gjenrejsning af det norske Folks indre og ydre Selvstændighed. Hvad det først og fremst kom an på herved, var, om den Overmagt, som det danske Samfund havde havt over det norske i Unions- og Reformationstiden, blev bevaret, forøget eller formindsket. En Sammensmeltning af to Folk eller Folkeelementer kan alene foregå på Vilkår af, at det ene af dem er såmeget sterkere end det andet, at det formår helt at opløse og opta det i sig. Jo mere afgjort den Overmagt er, som det ene har over det andet, desto lettere vil deres Sammensmeltning til en virkelig Enhed kunne foregå, medens alt, som nedsætter denne Overmagt eller tilvejebringer mere Ligevægt mellem de to, må virke til at hindre Sammensmeltningen, endog om det medfører for en Tid en nærmere Forening eller inderligere gjensidig Tilslutning.

Ved Statsforandringen i 1660 forøgedes Danmarks åndige Overlegenhed over Norge, forsåvidt som Betydningen af at det fælles Kongedøme var dansk blev større. Men der indtrådte efter denne Begivenhed og i Sammenhæng med den en Række andre Forhold, som virkede i den stik modsatte Retning, så at de to Samfund — det norske og det danske — kom til at stå mere sideordnet i Hensyn på åndig Kraft end de før havde stået, — ikke just såmeget derved, at det norske Samfund blev løftet op, som snarere derved, at det danske blev trykket ned.

Danmarks Adel havde engang været Landets rette nationale Styrke, — Organet, hvorved det danske Samfund var bleven det norske så overlegent i Bevægelighed, Modstandskraft og Tilegnelsesevne. Nu er det vist nok, at denne Adel allerede længe før Statsforandringen i 1660 befandt sig i en stadig og sterk Tilbagegang, både physisk og moralsk[11]. Man må ikke lade sig skuffe deraf, at dens Privilegier blev udvidet, og at den forøgede sin Rigdom og sine Jordegodser i sidste Halvdel af det 16de og første Halvdel af det 17de Århundrede. Et materielt Grundlag må til for at skabe og vedligeholde en dygtig Adel. Men ligeså vigtigt som det materielle Grundlag eller endnu vigtigere er det åndige, som består deri, at Adelen er et Aristokrati i Ordets sande Bemerkelse, d. v. s., at den er ledende i politisk og militær Henseende, så det menige Folk kan se i den ikke blot en Herre, men en Fører og Forsvarer. Og dette Grundlag for den danske Adels Magt blev helt undergravet netop i det Tidsrum, som er bleven kaldt Adelsvældens Tidsrum i Danmarks Historie. Den forsømte mere og mere sine offentlige Pligter, blev mere og mere ukrigersk og upolitisk. Landets Forsvar overlodes til Fremmede, og, medens Adelens egen Væbning var bleven aflægs og til liden eller ingen Nytte[12], modsatte den sig Dannelsen af et mere tidsmæssigt nationalt Landeværn, for ikke at lide noget Skår i sine økonomiske Herligheder. Dens helt igjennem usle og snæversindet egennyttige Forhold under Krigene i første Halvdel af det syttende Århundrede gjorde den til Gjenstand for almindelig Uvilje hos det øvrige Folk. Den kjendte disse de «Ufries» hadefulde Følelser og gjengjeldte dem og blev derved så fuldkommen isoleret, at den, sålangt fra at gå i Spidsen for det nationale Gjenrejsningsarbejde, hvortil der var så sterk Opfordring, følte sig truet ved enhver Livs- eller Kraftyttring hos Folket og stillede sig ivejen for ethvert Forsøg på at få det samlet og løftet. Den opgav altså, af Hensyn til sit materielle Velvære, helt og holdent sin politiske og materielle Førerrolle og havde derved i Virkeligheden afsagt Dødsdomen over sig selv.

Eftersom det ophørte at være sedvanligt, at unge Adelsmænd opdroges til Krigerkaldet, blev også Opdragelsen slappere, hvilket igjen havde tilfølge, at de hyppigere skejede ud. Det blev vanskeligt for dem at finde et passende Virkefelt eller et Mål for sin Ærgjerrighed. Den unge Adelsmand kunde søge at gjøre sin Lykke i Statens Tjeneste ved at gå ind i Kancelliet for at arbejde sig op fra Skriver til kongelig Rådgiver. Men det var kun de færreste, for hvem denne Vej stod åben. De allerfleste havde intet andet Valg end at bli siddende hjemme på sine Godser, sysselsat med sin private Økonomi eller drøsende Livet hen i Lediggang, overgivende sig til et sandsesløst Vellevnet. Disse Forhold kunde ikke andet end tære på Adelens Livskraft. Man havde allerede i Samtiden et Indtryk af dens sterke Tilbagegang, og ifølge den sedvanlige Tilbøjelighed til at sammentrænge de langsome historiske Processer i en enkelt Begivenhed, forklarede man denne Tilbagegang af det store Mandefald, der skulde være skeet inden den danske Adel i Kalmarkrigen. Lægen Christen Bording skrev til Ole Worm, den bekjendte Lærde: «Flos Danicæ Nobilitatis hoc bello periit, supersunt caules, supersunt arida folia» (1613). Vi véd nu, at det var på helt andre Valpladse end Krigens, at den danske Adel modtog sine Ulivssår. Når man læser om Adelens Overdådighed i Drik i Fredrik II.s og Kristian IV.s Tid, siger en yngre dansk Historiker[13], vender man sig med Afsky bort fra disse grænseløse Udskejelser og kommer naturligt til at spørge, hvorledes en Slægt har kunnet tåle sådant. Svaret er, at den slet ikke tålte det. «Nøglen til en Besvarelse af dette Spørsmål findes vistnok i den Kjendsgjerning, at fra 1559 til 1648 uddøde over 70 Danske Adelsslægter, og for mange af disse Slægters Vedkommende blev Skjoldmærket nedlagt i Graven med unge Adelsmænd i en Alder af otte og tyve eller tredive År, som døde af Gigt, Podagra, Sten eller Småpokker. Men, hvad Døden levnede, var, for at bruge Christen Bordings Ord, «kun Stubbe og vissent Løv», — en udlevet, åndsfattig og karaktérløs Slægt, der ikke kjendte sin Pligt, men endnu var hovmodig af Forfædrenes Gjerninger. Til en sådan Slægt vilde man ikke betro Landets Styrelse, og den kunde ikke gjøre Fordring på, at man skulde anerkjende dens store Særrettigheder, såmeget mindre som Grundlaget for disse allerede for længe siden var forrykket»[14].

Man kan altså forsåvidt ikke sige, at det Tab, Statsforandringen i 1660 tilføjede dansk Nationalitet ved at gi denne mod sin Undergang ravende Adel Dødsstødet, var så særdeles betydeligt. Men et Tab var det dog. Den danske Adel vedblev endnu i sin Forfaldstid at være omgivet af en vis Glans; den syntes endnu mægtig og blomstrende i Tiden nærmest forud for Statsforandringen, skjønt Grunden, hvorpå den stod, forlængst var undergravet. Den talte endnu på denne Tid inden sine Rækker flere betydelige eller endog fremragende Personligheder. Medens den udviste en i høj Grad stødende Mangel på Almenånd og Offervillighed under Landets Farer og Nød, vedblev den dog at være på sin Vis egte dansk, udpræget national i Ånd og Væsen. Den vedblev, endnu under sit Forfald, at være et Organ for Folkets historiske Liv, Bærer af de nationale Traditioner. Og dette Organ blev nu efter Enevoldsmagtens Indførelse fuldkommen tilintetgjort. Tilbagegangen inden den danske Adel fik efter 1660, ifølge den Tilsidesættelse, for hvilken den blev Gjenstand fra Hoffets og Regjeringens Side, ifølge Indskrænkningen af dens Privilegier, Afskaffelsen af Forleningsvæsenet, hvori den havde havt en af sine vigtigste Indtægtskilder, og forskjellige andre tilstødende Omstændigheder, en slig Fart, at den i Løbet af et Par Generationer omtrent helt forsvandt, idet mangfoldige af dens Ætter forarmedes og sank ned blandt det menige Folk, medens andre døde ud[15].

Og, hvad der var endnu værre: i den nationale Adels Sted kom en fremmed, unational. Tydske Adelsmænd strømmede ind i Landet i Mængdevis og trængte frem og optog Pladsen, hvor de gamle danske Ætter engang havde stået. Denne tydske Indvandring var ikke noget nyt, men den fik Fart ved Statsforandringen i 1660, ligesom den danske Adels Tilbagegang. Allerede den første Enevoldskonge var, som før nævnt[16], mere tydsk end dansk, og det samme gjaldt om hans nærmeste Efterfølgere; deres Dronninger var samtlige tydske. Enevoldsregjeringen vedblev længe at nære Mistillit til den gamle danske Adels Loyalitet; den turde ikke stole på, at et Medlem af den engang herskende Klasse vilde helt oprigtig slutte sig til den nye Tingenes Orden; det blev på Grund heraf et Slags politisk Princip hos den at drage tydske Adelsmænd, som der altid var Forråd af, frem foran danske ved Besættelsen af vigtige Stillinger i Statstjenesten, særskilt de militære Befalinger[17]. Allerede under Fredrik III trådte dette Princip tydeligt nok frem; man turde imidlertid ikke gjøre Overgangen altfor brat, og den gamle danske Adel er derfor under ham endnu nogenledes talrig repræsenteret inden de høje Stats- og Hofembeder. Men under hans Eftermand er allerede tydske Navne afgjort overvejende i Kongens Råd, i Armeen, ved Hoffet såvelsom blandt Landets store Godsejere, og således vedblev Forholdet at være også i den følgende Tid. Det blev en Alfarvej for unge Adelsmænd i Meklenburg, Pomern, Holsten o. s. v. at søge sin Lykke ved det danske Hof. De fandt her fordetmeste den bedste Modtagelse, blev hjulpen til gode Giftermål, befordredes ind i ansete, vel aflagte Poster i Hoffets eller Statens Tjeneste og grundede Slægter, der blev de dominerende i Landet. De drog igjen efter sig store Skarer af Landsmænd af ringere Stand: Studenter, Kunstnere, Kjøbmænd, Håndværkere, der nedsatte sig i Danmark, først og fremst i Kjøbenhavn. Disse Fremmede smeltede ikke sammen med det danske Folk, men bevarede for en stor Del gjennem Generationer sin oprindelige Nationalitet. Den tydske Hof- og Militæradel kunde føle sig som Herrer i Landet og havde ikke andet at se op til og rette sig efter end Kongehuset, som var mere end halvt tydsk. Istedetfor at lære Landets Sprog og opdrage sine Børn deri bøjede den sine danske Omgivelser under sig, så de blev mere og mere fortydsket og vænnede sig til at se op til hvad der var tydsk som noget i og for sig bedre og fornemmere, end hvad der var dansk. Istedetfor at bli dansk blev den et Snyltedyr, der åd sig ind i dansk Nationalitet og tærede på dens Kraft. Molesworth, der var engelsk Gesandt ved det danske Hof knapt en Menneskealder efter Enevoldsmagtens Indførelse og skildrer Tilstandene sådanne som de dengang var, fortæller, at Kongen, Adelen, høje Embedsmænd og mange af Borgerstanden plejede at tale Tydsk til dagligdags, medens de brugte Fransk i Samtale med Fremmede. Han fortæller videre, at Danskerne, når de rejste udenlands, plejede at kalde sig Holsteinere, idet de anså det for hæderligere at være født inden det romerske Riges Grænser end i sit eget Land[18]. I en Skildring af danske Forhold, forfattet af en anden engelsk Diplomat, Lacombe de Vrigny, der opholdt sig i Danmark i Fredrik IV.s første Regjeringsår, heder det: «Tydskerne danner nu for Tiden Kjernen af Nationen eller i det ringeste af Adelen og er i Besiddelse af de bedste Landejendome og de bedste Embeder. De Forbindelser, som Kongerne gjentagne Gange har knyttet med forskjellige Hoffer i Tydskland ved sine Egteskaber, har draget Sværme af Tydskere til Landet, hvor de udgjøre mere end Trefjerdeparter af Hofpersonalet. Tydsk er Hoffets Sprog, Dansken er overladt til Menigmand. At hede Dansk er det samme som at være Gjenstand for Ringeagt»[19]. Man véd, at Holberg ofte stikler på Danskernes Mangel på national Selvfølelse og deres altfor vidtdrevne Veneration for alt Fremmed, hvorved han naturligvis først og fremst har havt det Tydske for Øje, — t. Ex. når han i «Jean de France» lar Espen sige: «Jeg er ikke fød her i Landet; det er kun mine Fiender, som sige sådant. Jeg er fød over ti Mile søndenfor Randers, hvor vi ere anseet som Lemmer af det hellige Romerske Rige, så jeg er heller Romansk end Dansk».

Man får af disse noksom kjendte og hyppigt citerede Steder et sterkt, udentvil altfor sterkt Indtryk af den danske Nationalitets Forkuelse i de første Menneskealdere efter Statsforandringen i 1660. Molesworth var en god Iagttager, men bitter og uvenlig stemt mod det Land, han har skildret; i Egenskab af Diplomat kom han og de Vrigny væsentlig kun i Berørelse med de Kredse inden det danske Samfund, hvor Tydskheden af specielle Grunde blev den fremherskende; ved Holbergs og andre samtidige (eller senere) danske Forfatteres Udfald mod Tydskeriet i Danmark må man altid huske, at de har til Hensigt at ægge og opdrage, og at de derfor overdriver og stiller Tingen på Spidsen. Men såmeget står dog fast, at dansk Nationalitet kom under et Slags Fremmedherredøme efter Enevoldsmagtens Indførelse og blev mere kuet og tilsidesat end forud[20]. Tydsk Indvandring og tydsk Indflydelse var gamle kjendte Ting i Danmark; men det tydske Element havde dog altid fundet en Modvægt, der nogenledes kunde holde det Stangen, sålænge den gamle danske Adel dannede Samfundets øverste Etage, og det blev i en helt anden Grad dominerende og toneangivende, efterat denne Adel var bleven tilintetgjort.

Forud for 1660 rørte der sig i Danmark et offentligt Liv; Byerne havde kommunal Selvstyrelse; Folket deltog gjennem sine Repræsentanter i Afgjørelsen af vigtige Stats- og Samfundsspørsmål. Dette offentlige Liv havde vistnok længe befundet sig i en hensygnende Forfatning, ligesom Adelen, — det ene fulgte af det andet. Aristokratiet skrumpede ind til et Oligarki; Rigsrådet blev dominerende, medens Rigsdagene tabte sin Betydning. Nogle få Ætter hævede sig, Resten sank. Men så svagt end det forfatningsmæssige offentlige Liv pulserede i Tiden nærmest forud for Statsforandringen i 1660, så var det dog altid Liv, og den Tilstand, der indtrådte efter Statsforandringen, må i politisk Henseende karakteriseres som en fuldkommen Dødstilstand. Ikke blot blev enhver forfatningsmæssig Adgang for Folket til at delta i Afgjørelsen af Statssager omhyggelig afspærret, men man tillod ikke, at sådanne Sager gjordes til Gjenstand for nogen Art af offentlig Diskussion. Censuren vågede nøje over, at intet kunde komme frem på Tryk, som lignede Kritik af Regjeringens Handlinger eller Foranstaltninger, ja, det blev endog indskjærpet Undersåtterne at «entholde sig fra i Ord og Tale at censurere om det, de ikke forstår», — det vil naturligvis sige: alle mulige Stats- og Regjeringssager, — under Trusel af, at Kongen ellers vilde bruge mod de Gjenstridige «de Midler, som Guds og Naturens Lov medfører»[21]. — På samme Sæt gik det med Byernes kommunale Selvstyrelse. Også den var blevet mere og mere indskrænket i Løbet af det 16de og 17de Århundrede, så det kun var mindre betydende Rester, der stod tilbage i 1660. Men disse Rester sørgede Enevoldsregjeringen strax for at få afødet så grundigt, at der sågodtsom ikke blev mindste Gran tilbage[22]. Enevoldsregjeringen vilde ikke vide af nogensomhelst Medvirkning fra Borgernes Side i Hensyn på Ordningen og Ledelsen af deres fælles Anliggender; den så i en slig Medvirkning alene en farlig eller formastelig Konkurrentse; dens Program var, at al Styrelse skulde udgå fraoven; den satte sig til Formål at kvæle enhver Art af virksom Almenånd, og heri havde den så god Fremgang, at Bybefolkningen i Danmark blev nedsat fra at være en Stand med Følelse for Standens Ære og Ret eller en Samling af Korporationer, der var forenet om visse fælles Interesser, til at bli en blot og bar Masse af Spidsborgere med den allersnævreste åndige Synskreds, uden Tanke for andet end det rent private Velvære.

Det kunde synes, som om meget af, hvad der i det Foregående er bleven sagt om, hvorlunde det i 1660 indførte Regjeringssystem virkede til at kue det nationale Liv og den nationale Selvfølelse, må ha ganske den samme Anvendelse på Norge som på Danmark. Det norske Folk blev naturligvis ligeså fuldstændig udestængt fra enhver forfatningsmæssig Deltagelse i Statsstyrelsen som det danske. Der var efter 1660 ikke mere Tale om norske Stænder og Stændermøder end om danske. Enevoldsregjeringen førte den samme Udryddelseskrig mod Korporationsvæsen og kommunal Selvstyrelse i Norge som i Danmark. Forsåvidt delte de to Lande Skjæbne med hinanden. Men Norges Tab herved var dog langt ringere end Danmarks. Stænderforfatningen i Danmark var voxet ud af Landets egen Historie og havde selv i sin Forfaldsperiode langt mere Liv og Betydning end Stænderforfatningen i Norge, som var indført efter dansk Mønster og det i en meget sen Tid. Vi har før omtalt de såkaldte «Norske Stænder» i det 16de og 17de Århundrede[23] og fremhævet, at de hverken ved sin Sammensætning eller sin Indflydelse svarte synderlig vel til det Navn, hvormed de nævntes. Hvad Danmark tabte ved Stændermødernes Ophør, var en virkelig Repræsentation; hvad Norge tabte, var kun et Skin eller en Skygge af en sådan[24]. De danske Byers kommunale Selvstyrelse havde i Tiden forud for Suverænetetens Indførelse lidt store Skår; men så reduceret den var bleven, havde den dog altid mere at betyde end Selvstyrelsen i de norske Byer, som var for ingenting at regne. Også i denne Post var Danmarks Tab ved Regjeringsforandringen i 1660 ulige større end Norges. Og hvad angår den Nedgang i Hensyn på national Kraft, som var en Følge af, at den gamle Adel gik tilgrunde, og at en ny Adel, fremmed af Oprindelse og fremmed i Væsen og Tænkemåde, indtog dens Plads som Samfundets øverste herskende Klasse, da gjaldt det endog om den, at Norge blev aldeles uberørt deraf. Vistnok forsvandt den såkaldte norske Adel endnu hurtigere og endnu fuldstændigere end den danske efter Regjeringsforandringen. Men for det første bestod denne norske Adel, som ofte nævnt i det Foregående, væsentlig af Ætter, der var indflyttet fra Danmark og altid vedligeholdt den nærmeste Forbindelse med sine danske Standsfæller, så de neppe nogensinde blev fuldt nationaliseret i Norge; dernæst var den, også uden Hensyn dertil, altfor lidet talrig eller mægtig til at kunne ha nogen repræsentativ Betydning; den havde aldrig spillet nogen Rolle i politisk eller national Henseende, som er værd at tale om, og kunde heller aldrig komme til at spille nogen sådan. At den gik tilgrunde, var altså ikke blot ikke noget nævneværdigt Tab for norsk Nationalitet; det måtte vel endog snarere siges at være en Vinding for denne, forsåvidt det medførte, at de fleste privilegerede Sædegårde i Norge tabte sine Privilegier og at Mesteparten af Adelsgodset gik over i Bønders Eje, — med andre Ord: at den norske Samfundsorden befriedes fra et dansk Påhæng og fik en mere udpræget national Karaktér. For den tydske Hof- og Militæradel, som i Danmark optog de gamle Storætters Plads, blev Norge omtrent helt forskånet. Eftersom den var knyttet til Hoffet, holdt den sig så nær til dette som mueligt, og Norge kunde ikke i nogen Henseende ha noget tillokkende for den. Tydskere af borgerlig Stand flyttede vistnok ind i de norske Byer som i de danske, men udentvil i langt ringere Tal, og, da de desuden ikke i Norge som i Danmark fandt sine Landsmænd som en herskende Klasse og sit Modersmål kjendt og brugt i alle Kredse, der vilde gjelde for fine og fornemme, måtte de her langt lettere gå op i den øvrige Befolkning og måtte i langt ringere Grad være fristet til at optræde overmodigt og agere Kolonister blandt de Indfødte. Vist er det, at der ikke for Norges Vedkommende kan påvises noget tilsvarende til de i det endeløse varierede Klagemål over Tydskeriet, der lyder fra Danmark gjennem hele det her omhandlede Tidsrum og allerede kommer så sterkt til Orde i den første Menneskealder efter Enevoldsmagtens Indførelse, — noget, som på ingen Måde lar sig forklare deraf, at Nordmændene skulde ha været mere fordragelige ligeoverfor det tydske Væsen end de Danske.

Sålangt fra at Statsforandringen i 1660 fik til Følge Indførelsen af et nyt Fremmedherredøme i Norge, er der vel heller Grund til at sige, at den virkede til at indskrænke og udjevne et gammelt, og det ikke blot forsåvidt Danmarks statsretlige Overhøjhed over Norge nu faldt bort. Hvad der skete i Danmark efter 1660, da tydsk Adel blev dominerende, havde havt et Sidestykke i Norge i Reformationstiden, da dansk Adel tog Pladsen efter de gamle norske Storætter som Landets første Jordegodsejere, og da danske Adelsmænd eller andre Dansker indsattes i alle de højeste og bedst aflagte Bestillinger i Statens og Kirkens Tjeneste[25]. Dette Forhold ophørte vel ikke i den følgende Tid, heller ikke efter Enevoldsmagtens Indførelse, men antog ialfald da en mindre iøjnefaldende og for Nordmændenes nationale Selvfølelse mindre ydmygende Karaktér. Vi har omtalt, at siden 1537, da det danske Rigsråd fik forfatningsmæssig Del i Norges Styrelse, blev de norske Len og særskilt Hovedlenene for det meste bortgit til danske Adelsmænd. Efter 1660, da Lensvæsenet ophævedes, vedblev vel den lokale Administration i Norge at være lagt i Udlændingers Hånd, forsåvidt som Stiftamtmands- og Amtmandsposterne fordetmeste overdroges til Medlemmer af den dansk-tydske Hof- og Militæradel. Men for det første havde Stiftamt- og Amtmænd langtfra en så udstrakt Myndighed som Lensherrerne; de var langtfra at være «Herrer» i samme Grad som disse; dernæst repræsenterede de ene og alene Rigernes fælles Konge, ikke, som Lensherrerne, tillige en for Norge fremmed, Danmark alene tilhørende selvstændig Korporation. Endelig voxte i Årenes Løb Tallet på norske Studerende ved Kjøbenhavns Universitet[26], og i Sammenhæng dermed (og med Opkomsten af en selvstændig norsk Borgerstand) blev det mere sedvanligt, at indfødte Nordmænd søgte ind på Embedsbanen og nåede frem også til de højeste Poster i Statens og Kirkens Tjeneste[27]. Det fremmede Præg, som Kredsen af offentlige Funktionærer i Norge idethele må ha havt i den største Del af Tiden mellem 1536 og 1660, blev mere udvisket; den blev, både ved sin Sammensætning og ved sit Forhold til Regjeringen på den ene Side, Folket på den anden, mere nationaliseret, mere norsk.

Rigsrådsregimentets skammelige Forsømmelse af Danmarks Forsvarsvæsen, de Ulykker og den Skam, der som Følge heraf overgik Landet i Krigene 1625—28, 1643—45, 1658—60, havde fremskyndt Adelens Fald og banet Vej for den i 1660 grundlagte Tingenes Orden. Blandt de Opgaver, som var forelagt den nye Styrelse til Løsning, hørte altså først og fremst den: at bringe Forsvarsvæsenet påfode. Det er så langt fra, at Enevoldsregjeringen udviste nogen Mangel på skyldig Iver i Hensyn på denne Opgaves Løsning, at man meget mere må sige, at den syndede ved at være altfor ivrig[28]. Det er øjensynligt, at i lange Tider efter 1660 var Forsvarsvæsenets Udvikling det Hovedobjekt, som de Styrende havde for Øje, og for hvilket andre Hensyn blev sat tilside på en ofte utilbørlig Måde. Statens Kræfter anspændtes udover alle rimelige Grændser for at tilvejebringe en sterk Hær og en sterk Flåde. Forsåvidt hertil knyttedes en Tanke om at gjenvinde de til Sverige afståede Landskaber, véd vi, at alt dette militære Stræv blev forgjæves. Den skånske og den store nordiske Krig kostede Danmark og Norge store Offere af Penge og Blod, men bragte ingen Landvinding. Dermed er det naturligvis ikke sagt, at disse Offere var helt spildt, eller at Regjeringens Arbejde for Hær og Flåde ikke skulde ha bragt noget virkeligt og varigt Udbytte. Skjønt hverken den skånske eller den store nordiske Krig kan siges at være bleven idethele godt ledet fra dansk Side, efterlod de begge dog en Skat af Minder, som kunde tjene til at løfte og styrke det danske Folks nationale Selvfølelse, der var bleven så dybt bøjet ved Krigene forud for Enevoldsmagtens Indførelse. Navnlig véd vi, at der blev udført en Række lysende Bedrifter tilsøs, og at den Hæder, som den danske Flåde india sig under disse Krige, gjennem lange Tider var Danskernes største Stolthed, — det rette Hovedstøttepunkt for deres Tro på sig selv som Folk. «Mycket gloriera de sig af deras flotta», skrev en svensk Diplomat om dem i 1688[29]. Men i denne den danske Flådes Hæder kunde Nordmændene tilegne sig en god Broderpart. De norske Orlogsmatroser udgjorde gjennemgående den halve Del af Flådens Besætning eller mere end det og ganske vist ikke den mindst dygtige eller ansete Del, og, om Dansken Nils Juel vandt det største Navn blandt begge Rigers Søkrigere under den skånske Krig, så blev til Vederlag Nordmanden Tordenskjold under den store nordiske Krig mere populær end nogen anden og fremfor nogen både det danske og det norske Folks Yndlingshelt. — I Modsætning til Flåden. var den danske Landhær Gjenstand for lidet venlige Følelser hos Folket. Dens Hovedmasse dannedes, som før fremhævet, af hvervede Tropper, der i Regelen kom fra Tydskland eller andre fremmede Lande og naturligvis for det meste bestod af alskens forløbet Pak. I Fredstid blev disse hvervede Tropper lagt i Kvartér omkring i Landdistrikterne, og deres Opførsel her var en sådan, som man kunde vente det af slige Mennesker ligeoverfor en ubevæbnet, vergeløs Almue. Landhæren blev på Grund heraf almindelig forhadt, og dens Bedrifter i den skånske og store nordiske Krig var ikke af den Art, at de skulde bringe Folk til at glemme dens unationale Sammensætning og tøjlesløse Adfærd mod dem, hvis Forsvarer den skulde være. Vistnok kjæmpede den godt ved flere Lejligheder, og særskilt fremhæves det kjække Forhold, der blev udvist af enkelte nationale d. v. s, af danske Militssoldater sammensatte Afdelinger[30]; men dette kunde ikke udslette Indtrykket af, at Krigsførelsen tillands for Danmarks Vedkommende var gjennemgående uheldig og betegnet ved flere store og afgjørende Nederlag. — Langt bedre stillede Forholdet sig for Norges Vedkommende. Den norske Landhær var helt igjennem national (bortseet fra de øverste Befalingsmænd, som for det meste var Tydskere og for det meste alt andet end dygtige eller agtede af sine Underordnede), og den løste sine krigerske Opgaver på en meget mere ærefuld og tilfredsstillende Måde end den danske Hær. Under den skånske Krig, da den for en Gangs Skyld havde en dygtig Fører i Ulrik Frederik Gyldenløve, gjorde den flere Indfald i Sverige og havde herved for det meste afgjort Fremgang. Under den store nordiske Krig forsvarede den Landet godt mod Karl XII.s gjentagne Angreb, skjønt Regjeringen havde forsømt den på det skammeligste, så den hverken havde Penge eller Magaziner og Soldaterne led både Hunger og Frost. Det er bekjendt, at den Fare, hvori Landet blev stedt ved disse Angreb og ved Regjeringens Mangel på Omsorg for Norges Forsvarsvæsen, sålangt fra at virke nedslående eller lammende, fremkaldte en almindelig «patriotisk Nidkjærhed» hos det norske Folk. Bønder og Byborgere søgte at bøde på, hvad der var forsømt fra Styrelsens Side i Hensyn på Hærens Forsyning; gamle gråhærte Mænd kom dragende langvejsfra for at melde sig til Tjeneste hos de militære Befalingsmænd; Skarer af Frivillige samledes, der gjorde Tjeneste på egen Bekostning og med egen Udrustning o. s. v.

Dette i de Tider sjeldne Syn af et Folk, der hjælper sig selv og rejser sig på egen Hånd mod Landets Fiende, fulgtes med stor Deltagelse i Danmark; den norske Landmilits kom til at gjelde for Rigernes bedste Værn, næst Flåden, og man så hen til den med langt større Tillit og Sympathi end til den såkaldte danske Hær. De Prøver, norske Bønder og Borgere havde aflagt på Offervillighed og Manddom, blev ikke mindre i Danmark end i Norge et populært Underholdningsstof og lovpristes i Prosa og på Vers, hvorved man varierede Indskriften på den Medaille, som Fredrik IV lod slå i Anledning af sin norske Rejse: «Mod, Troskab, Tapperhed og hvad der giver Ære, den hele Verden kan blandt norske Klipper lære»[31].

Det kunde ikke være anderledes, end at Nordmændene herved måtte nærmes til de Danske. Det måtte virke til at stemme dem gunstigt for Danmark, at man gjorde såmegen Stads af dem dernede. De fælles Minder, de fælles Emner for patriotisk Glæde og Stolthed knyttede sammen og slettede ud hvad der endnu kunde findes af gammelt Nag. Der indtrådte et mere og mere kordialt Forhold mellem de to Folk; de vænnede sig til at se på hinanden som Brødre og Landsmænd, og det ikke bare i den Forstand, at de var den samme enevældige Konges Arveundersåtter.

På den anden Side: disse samme Minder, der virkede til at knytte Nordmændene til de Danske, måtte også virke til at knytte dem indbyrdes nærmere sammen og til at stimulere deres nationale Selvfølelse. Jo mere de lærte at kjende sin Kraft, jo mere deres militære Ry steg, jo mere sedvanligt det blev, at man gjorde Stads af dem i Danmark og at de fik høre store Ord om sin Manddom og Kraft, des mere måtte Nordmandsnavnet komme til at gjelde i deres Øjne og des mindre kunde deres Tilnærmelse til Danskerne — deres Erkjendelse eller Følelse af Landsmandskab med disse — bli enstydig med en Tendents til Opgivelse eller Forglemmelse af deres norske Nationalitet. Den nationale Selvfølelse er ikke bare Bevidsthed om Kraft, den er selv en Kraft, en nervus rerum gerendarum, som driver Folkene fremad, og, idet denne Selvfølelse voxede hos Nordmændene fremfor hos de Danske, kom der altså mere åndig Ligevægt mellem de to Folk; den Overlegenhed, som det danske Folk havde havt over det norske i Hensyn på vågen og virksom Nationalånd, blev mindre, — eller med andre Ord: medens de to Folk knyttedes nærmere sammen, sluttede sig mere inderligt til hinanden, ifølge de Forhold, der indtrådte efter Statsforandringen i 1660, blev en virkelig Sammensmeltning, eller, hvad der er det samme, en Opgåen af det ene i det andet, mere umuelig og utænkelig end nogensinde forud, — og det tildels netop ifølge de samme Forhold.

Her må endnu tages med en anden Udviklingsgang, der virkede til at forberede et Omslag i en lignende Retning, — nemlig derhen, at de to Folk kom til at bli mere ligestillet end forud på Åndslivets Område. — De fleste Impulser, som i første Halvdel af det 16de Århundrede udgik til Danmarks Åndsliv fra den tydske Protestantisme og Humanisme, tabte efterhånden sin Kraft. Sålænge Kampen mellem det Nye og det Gamle endnu var uafgjort, vedligeholdt den en livlig Diskussion i de videste Kredse. Ved Protestantismens Sejer blev der gjort en Ende herpå[32]. Det gjaldt ikke længer for den Enkelte at finde Sandheden, men at modta og undergi sig den Sandhed, der var funden for alle og gjaldt for alle. Ved det første kom det an på at være såvidt mueligt vågen; det andet skilte man sig bedst ved i sovende Tilstand. En ny Diskussion inden en langt snævrere Kreds og med langt mindre vidtrækkende Virkning blev fremkaldt ved Modsætningen mellem to Retninger inden den lutherske Theologi, — en strengt orthodox og en mere fri, Kryptokalvinismen eller Philippinismen. Men også herpå blev der snart gjort Ende. Da man fejrede Reformations-Jubilæet i Danmark (1617), kunde man med det samme også fejre den strengt-lutherske Theologis Sejr over Kryptokalvinismen; det var «Lutherus triumphans» overalt inden den danske Kirke[33]. Den theologiske Professor Jesper Brochmand henvender sig nogen Tid efter (1633) i en Dedikation med følgende Ord til Kong Kristian IV: «Fra Din første Regjeringstiltrædelse har Du arbejdet derhen, at alle Dine Undersåtter tænkte og talte ens om Gud og de guddommelige Ting. Og det har Du gjort med slig Fremgang, at de, der afvege i religiøse Meninger, nu vanke om landflygtige, langt borte fra de Majestæten undergivne Riger og Lande. En sådan Lykke forstå kun de ret at skjønne på, der af Erfaring have lært, hvilken bestandig Pest og Ødelæggelse for Riger en blandet Religion er, som væbner og opflammer Forældre mod Børn, Undersåtter mod Øvrighed»[34]. En Følge af den således lykkelig tilvejebragte Enighed var det, at theologisk Videnskab blev reduceret til det blotte Drøvtyggeri; Konklusionerne var forud givne på ethvert Punkt og Præmisserne ligeså. Opbyggelsesskrifter og Prædikener udartede til en uvederkvægende Ophobning af skolastiske Spidsfindigheder, Skriftsteder, allegoriske Indfald, «bibelske Artigheder» o. s. v.[35], uden Spor af den Ild og Kraft, som en og anden Gang kunde flamme op i Reformationstidens Skrifter af denne Slags. Menighederne dyssedes under Indflydelse af denne tomme Larm fra Katheder og Prækestol i den dybeste Søvn, og den samme Konge, hvis Fremgang i at tilvejebringe fuldkommen Enighed mellem sine Undersåtter i Hensyn på theologiske Materier blev så lovprist, skulde da også på sine gamle Dage komme til at afgi et så karakteristisk Bidrag til Oplysning om de religiøse Tilstande, der må være en Følge af denne Enighed, ved det bekjendte Påbud om, at der skulde tilforordnes Folk, som kunde gå om i Kirkerne med lange Kjepper til at slå dem på Hovedet, der sov under Prækenen.

Den kryptokalvinistiske Theologi havde havt i Følge med sig en friere, mere frugtbar Retning på det philosophiske Område (Ramismen), der i Modsætning til den forud rådende skolastiske Formalisme krævede Logiken fyldt med reelt Indhold og søgte at dra frem Erfaring og Iagttagelse som Grundlag for den philosophiske Tænkning[36]. Under Indflydelse af denne Retning begyndte et flersidigt, på Virkeligheden henvendt videnskabeligt Liv at spire. Men Orthodoxiens Sejr gjorde Ende på disse som på alle andre Livsspirer. Ramismen blev banlyst sammen med Kryptokalvinismen; den absolut golde philosophia instrumentalis installeredes atter i sit videnskabelige Højsæde, og de to naturlige Forbundsfæller, det theologiske og det philosophiske Formalisteri eller Pedanteri, kunde derefter i lange Tider vedbli, uden at forstyrres af nogen Kritik, at male sine Avner til Føde for de unge Studerende. Den tredie i dette Forbund var det philologiske Pedanteri, der var en Udartningsform af Humanismen, ligesom den orthodoxe lutherske Theologi var en Udartningsform, et caput mortuum af Protestantismen. Man havde fra orthodox Standpunkt stillet sig temmelig mistænksom eller endog fiendtlig ligeoverfor Humanismen, sålænge den endnu havde noget ved sig af en levende Bevægelse, en frugtbar og vækkende Enthusiasme for de antike Mønstere i Literatur og Kunst; men, eftersom den skrumpede ind til Glosekræmmeri og Grammatikdyrkelse, blev den en såmeget mere pålitlig Allieret, hvori Orthodoxien fandt god Støtte, og som Orthodoxien til Gjengjeld holdt sin beskyttende Hånd over.

Skjønt det kun var en svag Efterdønning, der i det 16de Århundrede nåede frem til Danmark af den humanistiske Åndsbevægelse[37], havde det dog været tilstrækkeligt til at fremkalde de første Begyndelser til en national Historieskrivning og national verdslig Digtning, der søgte at ta op de fra Folkets Fortid stammende Tråde. Dette Arbejde blev i visse Måder fortsat gjennem hele det 17de Århundrede, men uden nogensinde at få nogen virkelig Fart eller afsætte nogen Frugt af varig, gjennemgribende Betydning. Man vilde bygge på et nationalt Grundlag; men hvad der fandtes af et sådant, var enten ukjendt, eller det var utilstrækkeligt. Man opgav det da også snart[38], og det hele Stræv med at ophjælpe dansk Sprog og Literatur blev til Karikatur ved at komme ind under den tydske Efterrenaissances ubetingede Herredøme. Det blev Efterligningers Efterligning, — Pedanteri i anden eller tredie Potents. Det tydske Forbillede var åndløst og stivt; den danske Kopi blev det i endnu højere Grad. Den tydske Renaissances Repræsentanter troede at forbedre det tydske Sprog ved at indføre franske Ord; deres danske Disciple foretog nøjagtig den samme Operation, idet de «berigede» det danske Sprog ved Optagelse af tydske Gloser. De tydske Renaissancedigtere satte Poesiens Væsen i en skrupuløs Iagttagelse af visse formelle Regler eller opfattede den som blot og bart Vehikel for Udkramning af Lærdom og såkaldte nyttige Kundskaber. Deres danske Disciple fulgte dem heri som i alt andet og gjorde bare galt værre. Istedet for at forbedre Sproget opnåede de bare at forhutle det, og Strævet med at skabe en national Digtning udenfra, efter Regler og Recepter, førte bare til at belemre Literaturen med døde Læs af Rimerier og til at sætte op et dansk Pedanteri ved Siden af det latinske, ligeså tomt bombastisk og vissent som dette[39].

Åndslivet i Danmark havde således allerede før Statsforandringen i 1660 kjørt sig fast omtrent på alle Områder; det var havnet i en cul de sac, hvor det drejede sig rundt uden at komme af Flekken. Enevoldsregjeringen skulde nu ikke hjælpe til at frie det ud heraf; tvertom! dens Fremdragning af tydske Elementer i Staten og Samfundet, Tilintetgjørelsen af de sidste Rester af et offentligt Liv hos Folket, det landsfaderlige Formynderskab, den med det nye System følgende overvættes store Servilisme og fladt til Jorden liggende Underdanighed o. s. v., — alt dette kunde ikke virke anderledes end til at trykke det åndige Niveau endnu dybere ned, spinde Ånderne ind i et endnu tættere Væv af konventionelle Former og gjøre det ufrugtbare literære og videnskabelige Maskeradevæsen endnu mere eneherskende på Bekostning af et sundt og friskt Åndsliv.

Resultatet var da også, at de første Menneskealdre efter Enevoldsmagtens Indførelse, — Tiden fra 1660 indtil Holbergs Optræden, — blev en yderst mager Periode i dansk Literaturs og Videnskabeligheds Historie, — udentvil den magreste efter Reformationen.

Det var ikke for det, at der jo blev arbejdet. Man disputerede flittig om romersk Sko og Tøffel, og der var nok af dem, som forstod at manøvrere efter Reglerne med Logikens prædicamenta og prædicabilia. Der var ingen Mangel på velstuderede Academici, som kunde tale og skrive «net Latin», som stod i vidtløftig Korrespondents med udenlandske Lærde, som besad «skjønne Collectanea» og en «forunderlig stor Læsning» i de allerforskjelligste Retninger, og som havde godtgjort denne sin Erudition ved at skrive sammen citatbroderede Bøger, Disputatser om allehånde rare Materier. Ligesålidt var der Mangel på «lykkelige Poeter», der var vel forfarne i Prosodien og gjorde regelrette Vers med sindrige Inventioner på adskillige Sprog[40]. Men alt dette var af en sådan Art, at jo mere der fandtes deraf, des værre var det. Det var bare Ugræs, som hindrede den gode Sæd fra at spire. Ved de herskende Moder i Literatur og Videnskab førtes man stadig længere bort fra de Veje, hvor et virkeligt Udbytte kunde vindes for Åndslivet. Den polyhistoriske Erudition gjorde Hoderne til Magaziner, så at man tabte i Judicium og Evne til Tænkning, eftersom man vandt i Viden; den «lærde Poesi» forfuskede Smagen og vænnede Folk til at sætte Pris på og lægge sig efter Skallerne istedetfor Tingenes Kjerne.

Man får, ved at sammenligne de første Menneskealdere efter Reformationen, — sidste Halvdel af det 16de og Begyndelsen af det 17de Århundrede, — med de første Menneskealdere efter Enevoldsmagtens Indførelse, — Tiden fra 1660 til 1720, — et afgjort Indtryk af Tilbagegang i dansk Literatur og dansk Åndsliv på næsten alle Områder. Sproget hos de bedste danske Forfattere fra sidste Halvdel af det 16de Århundrede (Anders Sørensen Vedel t. Ex.) har et nogenledes rent og uforfalsket Præg; i Tiden nærmest efter Enevoldsmagtens Indførelse møder vi i dets Sted et uskjønt macaronisk Blandingssprog[41]. I sidste Halvdel af det 16de Århundrede hævder Modersmålet sig endnu på Historieskrivningens Område; i det 17de Århundrede breder Latinen sig udover og med den også det tomme forskruede Phrasemageri; hvad der skrives, blir utilgjængeligt for det store Publikum og for det meste også værdiløst i andre Henseender[42]. Digtningen fra sidste Halvdel af det 16de og Begyndelsen af det 17de Århundrede, både den verdslige og den religiøse, har af og til noget friskt og oprindeligt ved sig; derimod finder man i de såkaldte poetiske Frembringelser fra Tidsrummet 1660—1720, — bortseet fra Psalmedigtningen, som, såvidt den har Værd, omtrent helt er knyttet til et enkelt Navn, — neppe Spor af noget andet Fortrin end den rent formelle Versmager-Færdighed. Det sidstnævnte Tidsrum har enkelte fremragende Navne at opvise på Naturvidenskabernes Område; men Nationens Åndsliv i det hele kunde ikke berøres heraf, og selv i de naturvidenskabelige Studier fandt en øjensynlig Tilbagegang Sted i Tiden fra 1660 til 1720; også de måtte lide under den overhåndtagende Tilbøjelighed til at bramme med Lærdom i de forskjelligste Retninger. Theologien, som havde havt en Blomstringsperiode i sidste Halvdel af det 16de og Begyndelsen af det 17de Århundrede, sank ned i den mest afgjorte Ubetydelighed. Opbyggelsesliteraturen havde intet at byde på uden tomme Strå[43]. Af den religiøse Bevægelse, som Kampen mellem den gamle og den nye Kirke havde vakt hos det menige Folk, og hvis Efterdønninger strakte sig gjennem flere af de nærmest følgende Generationer, merkes intet mere; de friske Kilder var bleven til et stillestående Vand, som forpestede Luften; Tro, Tvil, Kampiver var allevegne afløst af eller løbet ud i en dum, degraderende Overtro; det eneste, der syntes at ha havt Magt til at vække Menigmand for et Øjeblik op af den åndige Søvn, var «Tegn», der viste sig på Himmelen eller Jorden: Kometer, Ildkugler, Misfostere, Kalve med to Hoveder eller med Top og Falbelader, Sild med Munkekutte o. s. v.[44], og det, som det store Publikum greb til med størst Interesse, og hvori det fandt sin egentlige åndige Hovednæring, var Beretninger om den Slags «Tegn», om Djævle-Besættelse og Fandens Kogleri, samt Udlæggelse af hvad sligt måtte antages at bebude. Fra det disputerende, poeterende og citerende Pedanteri skulde der ikke komme nogen Impuls, som kunde bringe Bevægelse i dette stillestående Vand; jo mere Videnskabeligheden havde Karaktér af Erudition og Poesien af en lærd Kunst eller et lærd Håndverk, des mere måtte begge Dele være et blot Koterianliggende, utilgjængeligt og uden Mening eller Betydning for andre end de få, der hørte Laget til. Tilstanden i åndig Henseende var altså denne: på Højderne af Samfundet en liden Flok Pedanter, sysselsat med at fegte i Luften eller med at kjøre Lærdomsrusk fra den ene Haug over i den anden eller med andet ligeså unyttigt Arbejde; nedenfor dem bare Spidsborgere, der sov en dyb Søvn, alene afbrudt af stygge, usammenhængende Drømme.

Dette Forfald af Sprog, Literatur, Åndsliv i det hele vedkom i visse Måder både Norge og Danmark, forsåvidt Skriftsprog og Literatur var fælles for begge Lande. Men, ettersom Sprog og Literatur kaldtes og med Rette kaldtes dansk, var det dog nærmest Danmark, hvem Nedgangen rammede. Norge havde liden eller ingen Del fået i det ved Reformationen vakte religiøse Liv eller i den ved Humanismen vakte literære og historiske Sands. Det fik ligesålidt nogen videre Del i den reformatoriske og humanistiske Bevægelses Udartningsformer. Strømmen nåede ikke hid, Gruset, som den afsatte, heller ikke. I Danmark var Universitetet, hvor de lærde Krige blev ført; her var Konge og Hof og de andre høje Patroner, til hvis Pris Lejlighedspoeterne digtede Latine vel Danice. Norge måtte bli et af Muserne endnu mere forladt Land, efterat det var blevet Mode at kræve Erudition af deres Dyrkere, end tidligere, da en mere jevn populær Smag havde været rådende. Men Skaden herved var alligevel adskillig mindre i det første Tilfælde end i det sidste. Det var en stor, skjæbnesvanger Ulykke for Norge, at det blev stående udenfor den reformatoriske Bevægelse, — en Ulykke, hvorved norsk Nationalitet led så dybe Skår, at de ikke kan siges at være udfyldt den Dag i Dag. Derimod har man neppe Grund til at beklage, at det blev så svagt repræsenteret inden Stygotius’ernes, Montanus’ernes og Rosiflengius’ernes Kreds. Det turde måske være mere rimeligt at opfatte dette som et Held eller et Fortrin, der gav noget Vederlag for hvad der var bleven tabt eller forsømt i Reformationens Tidsalder, så at vi atter her møder et Exempel på den så ofte fremhævede historiske Erfaringssætning, at, hvad der har været et Udviklingsvilkår går over til at bli en Hindring, og at et Folk, som har fulgt godt med på et forudgående Stadium af den almindelige Udvikling, stundom netop af den Grund blir mindre skikket til at ta op det nye, når det kommer. Literatur og Videnskab i Danmark havde, som før nævnt, gået sig således fast ved at komme under Pedanteriets Herredømme, at Opgaven måtte bli, ikke at fortsætte, rette på eller rense, men snarere: at bryde helt af og begynde helt fra nyt af. Måske kunde der være Grund til at mene, at en Nordmand, under ellers lige Vilkår, måtte være bedre skikket til at løse denne Opgave, end en Dansk, fordi han var opvoxet i større Afstand fra Pedanteriets Hovedsæder og under mindre Indflydelse af dets Væsen og Forbilleder[45]. Han måtte forsåvidt være friere stillet og ha lettere ved at vælge det Nye og vrage det Gamle så sterkt og så klart, som det nu gjaldt om at gjøre det for at tilvejebringe et Gjennembrud. Vist er det nu ialfald, at Gjennembruddet, der førte Danmarks Literatur og Åndsliv ind på helt nye Baner, udgik fra en Nordmand.

Fodnoder

1

Jvfr. Chr. Bruun, Enevældens Indførelse. Dansk hist. Tidsskr., 5. Række II. 635 ff. — J. A. Fridericia, Fredrik III og Enevældens Indførelse, ssts. 5. Række, VI. 715 ff.

2

Holm, Danm.-Norg. Hist. 1660—1720, II. 1—21.

3

Citatet er lånt fra Helveg, Den danske Kirkes Hist. efter Reformationen, 2. Udg., I. 458.

4

Se P. Stolpe, Dagspressen i Danmark, III. 139 ff.

5

Se ovenfor S. 29.

6

L. Aubert, De norske Retskilder, I. 92.

7

Aubert, De norske Retskilder, I. 95—98, 109—111.

8

Aubert, l. c. I. 232—34.

9

Se 3die Del, S. 346—47.

10

3die Del, S. 296 ff.

11

Jvfr. ovenfor S. 14.

12

Den «ufrugtbare Rostjeneste», som den kaldes i et til Kristian IV.s Tid hørende Klageskrift fra den jydske Borgerstand, Suhms Nye Saml., I. 197 ff.

13

S. Gjellerup i Dansk hist. Tidsskr., 4. Række, IV. 24 ff.

14

Om den danske Adels indre Opløsning forud for Statsforandringen 1660 se iøvrigt J. A. Fredericia, i Det nittende Århundrede, udg. af G. og E. Brandes, 1876—77, S. 81—129; Dansk hist. Tidsskr., 4. Række, V. (C. T. Engelstoft om Brockenhuserne), 4. R., VI. S. 164—65 (C. F. Bricka), 5. R., I. S. 669—70 (C. F. Bricka), 5. R., II. S. 460 (A. Heise). — Kr. Er slev, Konge og Lensmand, S. 205—6. — Birket-Smith, Leonora Kristine Ulfeldt S. 123 ff.

15

Se N. M. Petersen, Bidrag o. s. v., 2. Udg. IV., S. 50 ff. Becker, Samll. til Danm. Hist. II., S. 143. Dansk hist. Tidsskr., 5. Række, I., S. 659—70 (C. F. Bricka) o. fl. St.

16

Ovenfor S. 62—63.

17

Suhm, Nye Samll., III, S. 2. — Geh.-Arch. Årsberetninger, VI., S. 292 — Kong Kristian V.s egenhændige Dagregister for 1692—94: «NB. bleff og talt om Cammeretz inrettelsz, og af Geh. v. Plese til Cammerråd forreslagen Jens Rosenkrantz, Mejer, Rosenkreutz, .... huor offuer bleff discureret, att man billig burde haffue altid i consideration, att ingen aff den Danske noblesse bekom direction offuer camer, cantzeli eller militairsager, hvorpa gref Revenklou og Ples sagde, at det var imod la forme d’une guvernement suvereine att anbetro dennem directionen aff afferene, som for suvereniteten haffde hafft part vdy regementet, om enskjønt intet kunde vere att sige på derisz conduite, så var dett dog imod reson d’une suverein estat og haffde effterkomerne dett wel udi agt att tage».

18

Acc. of Denmark p. 36, 98.

19

Relation en forme d’un voyage fait en Danemarc. Rotterdam 1706, p. 548.

20

Se J. A. Fridericia, Dansk hist. Tidsskr., 5. Række, V. S. 630 ff., særskilt den S. 633 citerede Yttring af Presten Rhuman († 1676) om Tiden nærmest efter Statsforandringen: «Sub hoc statu Germani Daniam inundarunt, ibiqve caput extulerunt, nimirum dediti luxui, superbiæ et inexhaustæ habendi cupiditati, ut sacra profanaqve omnia venalia fuerint».

21

Reskript af 20 Marts 1682, cit. i Holm, Danm.-Norg. Hist. 1660—1720, I 30—31.

22

Holm, Danm.-Norg. Hist. 1660—1720, I., S. 95—100.

23

Se ovenfor S. 36—37.

24

Aschehoug, Statsforf., S. 454—56.

25

Se 3die Del, S. 295—96, 304—5.

26

Min Afhandl., N. Univ. Tidsskr. II. (1860), S. 45—46. — N. Wergeland, Mnemosyne, I., S. 127—29.

27

En Gjennemgåelse at de i Rigsarchivet beroende Lister på Lensherrer og Embedsmænd i Norge 1536—1814 gir et bestemt Indtryk heraf.

28

Jvfr. Holm, D.-N. Hist. 1660—1720, I. 422 ff.

29

Cit. Holm, D.-N. Hist. 1660—1720, I., S. 464.

30

Holm, l. c. I., S. 435, 438.

31

Holm, D.-N. H., II., S. 41—42, 44—45.

32

Jvfr. 3die Del, S. 250—51, 270—71.

33

Helveg, Den danske Kirkes Hist. efter Reform., 2. Udg. I., S. 308—9. — Et af Sjællands Biskop H. P. Resens to Festprogrammer til Jubilæet har Titelen «Lutherus triumphans».

34

Helveg. l. c, I., S. 311.

35

Helveg, l. c., I., S. 488—89.

36

J. Paludan, Fremmed Indflydelse på dansk Nationalliteratur i det 17de og 18de Årh., S. 52 ff.

37

Se 3die Del, S. 245, 252—53.

38

J. Paludan, l. c., S. 84 f., 370 ff.

39

J. Paludan, Fremmed Indflydelse på dansk Nationalliteratur i det 17de og 18de Årh., S. 391 ff., 176 ff.

40

O. Skavlan, Holberg som Komedie for fatter, S. 106—7.

41

J. Paludan, Fremmed Indflydelse etc., S. 92.

42

N. M. Petersen, Bidrag etc., III., S. 310 ff.

43

Om Tilbagegang ved Universitetet se N. M. Petersen, Bidrag etc., IV., S. 59. Holm, D.-N. Hist. 1660—1720, I. S. 407.

44

Skavlan, Holberg, S. 70—78.

45

L. Dietrichson, Den norske Poesi, I. S. 56. J Paludan, Fremmed Indflydelse etc., S. 345—47.

V.

Gjennembruddet i den danske Literatur og det dansk-norske Åndsliv ved Holberg; — dets Karaktér og umiddelbare Virkninger i Hensyn på Forholdet mellem dansk og norsk Nationalitet.

MAN har fra alle Sider været enig om at erkjendeHolbergs enestående Hersker-Stilling i de to Folks Åndsliv, hvortil han er knyttet ved sin Herkomst og sin Virksomhed. En berømt nyere Forfatter[1] har sagt: «Når man spørger: var Holberg i sin Ungdoms Drift og Stræben national, så er Svaret: han var ikke national, han var Nationen». Kanhænde, at disse Ord pointerer altfor skarpt Modsætningen mellem det lidet, Holberg modtog af det danske og norske Folk, og det meget, han gav dem til Gjengjeld. Såmeget står dog ialfald fast, at sjelden nogen enkelt Mand i samme Grad som han har omdannet og opdraget sit Folk, — at sjelden i noget Folks Åndsliv et så afgjørende Skifte har stået, som det der stod i det danske og norske Åndsliv ved Holbergs Forfattervirksomhed.

Denne var, i sine Hovedretninger, en fuldstændig Nydannelse, uden Mønster, uden Støtte- eller Tilknytningspunkter inden Danmarks og Norges Literatur. Holbergs Historieskrivning stillede sig andre Mål og fulgte andre Veje, end hvad der hidtil var fremkommet af historisk Forfatterskab i de to Lande; hans philosophiske Tænkning bevægede sig på et helt andet Område end det, som indtil hans Tid alene gjaldt for Philosophi inden Kjøbenhavns velstuderede akademiske Kredse; hans komisksatiriske Digtning slog ned som et Uvejr blandt Publikum og blev fra først af ikke forstået enten af dem, der morede sig derved, eller dem, der forargede sig derover. Han stod, ved sin Optræden, som Repræsentant for en helt ny Smag, en helt ny Livsanskuelse ligeoverfor det Samfund, som han var kaldet til at virke for. Hvad han forefandt inden dette Samfund af rådende Ånds- og Smagsretninger, fremstillede sig for ham som idel forskruet Unatur, tomt Skinvæsen, tankeløst, ufrugtbart Vanegjængeri; den polyhistoriske Lærdom, den metaphysiske Fægtekunst, det forstenede Dogmevæsen, Versemageriet, Overtroen, Rangsygen, — de citatbroderede Folianter, de med «bibelske Artigheder» udstyrede Opbyggelsesskrifter, Folkeviserne og de latinske carmina, — det blev altsammen Gjenstand for hans Ringeagt eller Uvilje. Han foresatte sig at få det ryddet ud, skubbet tilside altsammen; d. v. s. han foresatte sig at reformere det hele Samfund fra Grunden af. Og det lykkedes ham virkelig at gjennemføre dette sit Forsæt så nogenlunde. Han fik «disse Rigers Almue omstøbt ligesom i en anden Form». Han begyndte med at stå som den Ensomme, den Fremmede, hvis Hånd var mod alle og alles mod ham, som var ulig sine Omgivelser og uensartet med dem i enhver Henseende[2], og han endte med at være Herren, hvem alle fulgte og alle bøjede sig for. Hvad han overgav til Glemsel, det blev glemt, og det nye, som han førte ind, blev Grunden, hvorpå dansk-norsk Åndsliv siden har bygget. Ved at læse ham har vi derfor også nuomstunder, trods det iøjnefaldende gammeldagse ved Sproget, en Følelse af at være åndigt hjemme; sålangt tilbage som til ham rækker en fuldt levende Tradition inden den dansk-norske Literatur; hvad der tilhører Tiden før ham, er derimod for os noget dødt eller fremmed, og de med ham samtidige Forfattere synes kun at være til for at tjene som Ramme for ham. «De andre synke tilbage; han blir stående som et skinnende Fyrtårn»[3].

Det har været udtalt, at det vilde ha været heldigere for dansk Nationalitet, Literatur og Sprog, om det ved Holberg indtrådte Omslag ikke i fuldt så høj Grad havde havt Karakteren af en Begyndelse fra nyt af, en Bryden overtvert med alt Gammelt. Man erkjender herved, at et Brud ikke kunde undgåes; dansk Videnskab og Literatur var for det meste kommet ind i et galt Spor; det var for det meste Ugræs, der voxede og bredede sig i Danmarks åndige Urtebed; et stort Oprydningsog Udrenskningsarbejde var blevet nødvendigt, og det udførte Holberg med uforligneligt Mesterskab; han gjorde bare, har man sagt, sine Sager altforgodt; han ryddede Grunden aldeles og lugede op med det meget Ugræs også en og anden Spire, som der kunde blevet noget godt af, og som burde fået Lov til at voxe. Holberg viklede hele den eldre danske Literatur «ind med i den Pakke af hjemmegjort Vadmel, hvilket han ubarmhjærtig kaster bort som noget udslidt Tøj, der ikke længer er til at bære; han regner det med til disse Tidens Brøst, som han med Vid og Lune indviede til Latter og Undergang» ..... «For ham var det gamle dødt, han havde intet Skjøn derpå, ingen Følelse derfor, han kunde ikke fornye det og opgav det. Vi, som skjønne derpå, som finde Liv deri, som elske det, sige med Rette, at han deri gjorde Uret.» ..... «Den Møje, vi have med at opsøge den tynde Tråd af det ægte danske, der endnu slynger sig igjennem Literaturen, oplyser os om, hvor svag den har været. Ikke desmindre opsøge vi denne Literaturs Frembringelser og drage dem frem af de Grusdynger, hvori de ligge skjulte»...... «Vi tilstå, at disse Frembringelser i Almindelighed fattes to Egenskaber, der ikke kan undværes, Fynd og Ynde; men når vi træffe på en af dem eller endog begge, ere vi lyksalige som over et lykkeligt Fund; og, .... endskjønt der må hvile et vist Tryk på Sindet, når det ser, hvormeget det hjemlige led, så er der dog atter noget, som ingen Gjenvordighed kunde udslette, noget, som vi kalde vort og ikke kunne andet end elske, en naiv Godmodighed, en hjærtelig Følelse, ja endog en vis Flugt i Fantasien, netop det, som vi hos Holberg savne. Det bliver os klart, at det var uforsvarligt at lade disse uudslettelige Spirer ligge uænsede; at det nok havde været værdt at frede om dem, at værne om dem, udvikle dem. På Grundlaget af denne Literatur havde det nok været værdt at blive ved, og alt skulde da have fået et andet Udseende. I Vedel lå der en god Begyndelse til en historisk Stil; fra Folkevisen kunde der udgå en ypperlig Lyrik, en fortsat Peder Syv skulde nok have vist, hvor dybt rodfæstet Dansken var i det gamle Tungemål, og denne Overbevisning vilde have styrket Sindet og hærdet det mod Sydens Anfægtelser»[4].

Den samme Forfatter, fra hvem disse Yttringer er hentet, tænker sig Muligheden af, at Omslaget — det nødvendige Omslag — i dansk Literatur og Videnskabelighed var kommet på en anden Måde, ved en anden Mand, — ved den egte danske Kristian Falster, Satireforfatteren, istedetfor ved den halvfremmede Holberg. Falster er den eneste af Holbergs Samtidige, der kommer ham nær, heder det. «Større som Filolog hylder han tillige den gamle danske Ånd, der ikke efterligner Syden, men henter Kraft af sig selv, og der var, tykkes der, Malm i ham til at vorde den virkelige Skaber af en ny dansk Literatur. Ja, der lader sig let fantasere over, hvad der kunde have skeet, hvad det vilde være blevet til, hvis Falster havde været mere foretagende og ikke havde levet tilbageholden i en afsides Kreds, hvis han var dragen til Hovedstaden, der flere Gange kaldte ham, og der havde virket i samme Ånd som i sine Satirer, uden Hylding af det franske Væsen, som han hadede, med de klassiske Mønstere for Øje, som han elskede, med den ægte danske Oprigtighed, Frimodighed og Jovialitet, der udgjorde Grundtrækkene i hans Natur. Den ny Literatur, tænke vi os, vilde da være bleven ublandet dansk, og gjerne havde vi set den således»[5].

De her anførte Betragtninger over, hvor uheldigt det var, at Omslaget inden dansk Literatur fik en så radikal afbrydende Karaktér, som det fik, og hvormeget bedre det kunde ha blevet under visse andre Forudsætninger, må nu vistnok siges at vidne om adskillig Miskjendelse af Tidsalderens åndige Vilkår i Almindelighed og om adskillig Overvurdering af de egte danske Elementer i Literaturen, hvilke der på Holbergs Tid kunde være Spørsmål om at frede og værne om eller bygge videre på[6]. Det havde nok aldrig været stort bevendt med disse egte danske Elementer, og de havde været i Tilbagegang og var bleven skudt tilside længe forud for Holbergs Optræden. Folkevisetonen havde været optat og efterlignet i Literaturen i det 16de og 17de Århundrede; der var bleven gjort ud af den, hvad der efter Tidens Lejlighed kunde gjøres, og, selv om det havde været anderledes, selv om det virkelig skulde kunne antages, at en «ypperlig Lyrik» kunde ha udgået fra Folkevisen allerede i denne Tidsalder, og at der i Vedel lå en god Begyndelse til historisk Stil efter moderne Fordringer og Begreber, — vilde det dog ikke ha forslået stort til at fremkalde et virkeligt Gjennembrud i Folkets Åndsliv; endnu mindre skulde vel Peder Syvs grammatiske Studier, om de var bleven fortsat nokså meget og nokså tydeligt havde godtgjort Danskens Slegtskab med «det gamle Tungemål», ha kunnet fremkalde nogen Vækkelse, som var værdt at tale om. Den danske Ånd vilde nok ikke være kommet langt på Vej, om den skulde ha hentet Styrke af sig selv ifølge den herved givne Anvisning; det var nok nødvendigt at søge Hjælp andenstedsfra. At hade det franske Væsen og alene hylde de klassiske Mønstere var i denne Tidsalder enstydig med at stå udenfor den fremadskridende Udvikling. Den Mand, der indtog et sådant Standpunkt, kunde allerede af den Grund ikke bli Gjennembrudsmanden, der viste Vej ud af Pedanteriets Ørken. Det gjaldt at gå til England og Frankrige; det var alene derfra, at Fornyelsen kunde komme.

På den anden Side tør det ikke være aldeles uden Grund, når man fra dansk Synspunkt klager over, at Holberg ikke ved sin Reform viste mere Skånsomhed ligeoverfor det Bestående, eller når man mener, at det vilde ha været heldigere for dansk Nationalitet, om Gjennembrudet var skeet ved en Mand, der havde stået i et inderligere Forhold til denne Nationalitet end det, hvori Holberg stod, og at Holbergs dominerende Indflydelse på Literatur og Sprog har havt lidt ved sig af et Fremmedherredøme, der har virket til at kue eller trænge tilbage noget af det ejendomelige ved det danske Væsen.

Når det spørges: hvorfor blev Holberg og ingen anden Gjennembrudsmanden, så er Svaret naturligvis først og fremst, at han alene af sine Samtidige havde det skabende Geni, at han og ingen anden var den fødte Herskerånd. At denne Herskerånd fødtes i Norge, ikke i Danmark: det er noget, som der ikke kan gives nogen Grund eller Forklaring for; det får stå som noget tilfældigt, der ikke lar sig bringe i Sammenhæng med nogen for det ene Folk fremfor det andet ejendomelig Udviklingsgang. Men det kan på samme Tid ikke være tvilsomt, at Holbergs Egenskab af Nordmand har havt stor Betydning for hans Mission i den danske Literaturs, det danske Åndslivs Tjeneste, at den har virket til at gjøre ham i flere Henseender såmeget bedre skikket til at løse de Opgaver, som han fik at løse. Han kom derved til at stå i den allerheldigste Stilling for en Reformator: «på én Gang tilstrækkelig nær og kjendt nok med alle Forhold til at kunne opfatte og skildre dem sandt, og dog samtidig på tilstrækkelig Afstand, fjern og uafhængig nok til ikke at lade sig binde af Parti-Hensyn og Koteri-Ånd. Som Nordmand i Kjøbenhavn — på én Gang hjemme og ude — på én Gang delende Fælleskabet i det meget, som Århundreders åndelige Samliv havde gjort ligt, og samtidig stillet på hele Fødselens, Opdragelsens, Nationalforskjellighedens Afstand: er det forståeligt, at Holberg netop var den, som, modnet på Rejser og i Ensomhed, efterat have indsuget Tidsalderens frieste Luft og dristigste Tanker, formåede at afstøve en Pedant-Verden, som han altid havde stået nær nok til at kunne gjennemskue, men aldrig havde havt det Uheld at voxe sig sammen med»[7].

Holbergs Standpunkt i national Henseende er noksom kjendt og har ofte været gjort til Gjenstand for Drøftelse. Man véd, at han hyldede sin Tidsalders statsborgerlige Patriotisme. Han nærede åbenbar en oprigtig Pietet ligeoverfor den Kongeæt, hvis Arveundersåt han var, en oprigtig Kjærlighed til den Stat, inden hvis Grændser han var født, og han kunde på sit Dødsleje rose sig af, at han i al sin Levetid havde søgt at være en nyttig Borger. Fra det derved givne Standpunkt faldt det ham let og naturligt at se i Danskerne sine Landsmænd, og det er da også bekjendt, at han ofte omtaler sig selv som Dansk uden nogen Reservation eller nærmere begrænsende Forklaring. Når han gjorde så, var det dog ikke blot et Udtryk for hans Følelse eller Erkjendelse af, at Nordmænd og Danske i politisk Henseende dannede en Enhed. Disse to Folk tilhørte ikke blot den samme Stat; de var også fælles om Skriftsprog og Literatur. For ingen i Samtiden kunde dette Fællesskab ha større Vægt end for Holberg[8]. Hos ham fremfor hos nogen anden Nordmand må Sympathien for det danske Folk ha været en sterk og levende Ting, idet han var knyttet til det, ikke blot i Egenskab af Borger af den danske Stat, men i Egenskab af Repræsentant for det Sprog, den Literatur, hvis Rejsning var blevet hans Livsopgave, og som af ham og alle andre kaldtes og medrette kaldtes den danske Literatur, det danske Sprog.

Imidlertid var han dog ikke selv dansk og kunde aldrig bli det. Han var blevet en voxen Mand og hans Ånd havde modtat sit blivende Præg, inden han bosatte sig i den danske Hovedstad. Vi véd, at han, skjønt han ofte slår Nordmænd og Danske sammen og nævner dem som en Enhed, dog forstod meget vel at skjelne mellem dem. Hvor han skildrer de to Folks Nationalkaraktér, udhæver han så skarpt Forskjellen, at han næsten stiller dem i Modsætning til hinanden. Hos de Danske finder han en «besynderlig Modestie», medens Nordmændene heller har en Tendents til at «se andre over Axlerne»; et Hoveddrag i de Danskes Nationalkaraktér er efter hans Opfatning deres «Mediocritet», d. v. s. deres Tilbøjelighed til at holde sig til den jevne Middelvej, uden at «falde udi Extremiteter»; hvad Nordmændene derimod angår, da mener han, at «de ikke fare meget vild, som tillægge de Norske Folk samme Characteer, som Indbyggerne udi England, nemlig at det, som kaldes Middelmådighed, har liden Sted iblandt dem, men de, som ere gode, ere i en høj Grad gode, og de, som ere onde, ere i høj Grad onde»[9]. Vi ser, at han selv afgjort har tilhørt den norske, ikke den danske Side af denne nationale Karaktér-Modsætning. Han fortæller, at Engelskmændene plejede at give denne Censur over hans Ansigt: He looks as an English Man ↄ: han har ret et Engelsk Ansigt. Men, føjer han til, min Humeur og Smag er endnu mere Engelsk[10]. Han var, efter egne og andres samstemmige Skildringer, i høj Grad heftig, excentrisk, ujævn, tilbøjelig til at gå til Yderligheder, — i et og alt forskjellig fra, modsat hvad der efter hans Opfatning var dansk nationalt Væsen.

Han må derfor ha levet blandt de Danske i visse Måder som en Fremmed, (skjønt han kom godt ud af det med dem, — de «incommoderede ham mindst af alle Folk, som han kjendte»). Hans danske Patriotisme var, om end sand og levende, dog mere et Produkt af Reflexion, end en umiddelbar indenfra fremvældende instinktmæssig Følelse. Han sluttede sig oprigtig til det Folk, hos hvilket han fandt sin nærmeste Virkekreds, og hvis åndige Herre og Mester han blev, men uden at gå op i det. Dette Forhold var nu ganske vist, — som allerede nævnt —, i visse Måder et meget fordelagtigt, — for begge Parter. Holbergs Iagttagerblik, hans Sandhedstrang, Evne til at udfinde og afsløre, hvad der er udvortes og udpåhængt i Livet, — kort det meste af det, der gjorde ham til den store komisk-satiriske Digter, — må være bleven skjærpet og udviklet derved, men vistnok på andre Følelsers og Evners Bekostning. Hans Satire er aldrig bitter eller menneskefiendsk; tvertom! vi møder hos ham altid en lys og frejdig Livsopfatning, en afgjort Optimisme og Tro på Menneskenaturens Perfektibilitet. Men vi møder på den anden Side næsten intet af det blide eller bløde, det sentimentalt rørende, — det, der går til Hjertet, som man plejer sige; hans Forfatterskab har en sterkt udpræget, ensidig udpræget mandig Karaktér; det er lyst, friskt, sundt, men har tillige noget hårdt og koldt ved sig, — forsåvidt helt anderledes artet end det egte danske Naturel, sådan som man har plejet at forestille sig dette, og sådan som det også viser sig i Literaturen både før og efter ham.

Det har i en nyere Tid været sedvanligt at opfatte Holberg som den nationaleste af alle danske Forfattere; man har talt om det «egte danske», det «indfødt danske» ved ham. Der er noget misvisende i disse Udtryk; man har derved for en stor Del gjort sig skyldig i en Forvexling af Årsag og Virkning; man har sat det først, som i Virkeligheden er sidst, og omvendt. Det var ikke såmeget ham, der modtog sit Præg af den danske Nationalitet, som det var den danske Nationalitet, der modtog sit Præg af ham. Man vilde udtrykke sig korrektere ved at sige, at det danske Folk blev ved hans Indflydelse egte holbergsk, end ved at sige, at han var egte dansk. Han var med alt sit lattermilde Lune en streng Herre, der ikke gav Kvartér til noget, som var hans Væsen imod, — i høj Grad særmerket og forfølgende de Mål, han engang havde opstillet for sin literære Virksomhed, med ubøjelig Fasthed. Hans Optræden var et Fremskridt af uberegnelig Rækkevidde for det danske Folk; han førte det ud af en Bagevje og midt op i den fremadskridende europæiske Åndsbevægelse; men dette Fremskridt blev kjøbt med visse Offere. Det danske Folks Kultur blev ved ham mere universel, men tabte til Vederlag noget af sin oprindelige Danskhed.

Noget lignende kan nu også siges om hans Indflydelse på det danske Skriftsprog, — hvorved man naturligvis først og fremst må erindre, at denne var såmeget mindre indgribende end hans Indflydelse på Literaturen. Man kan sige, at han i Literaturen begyndte fra nyt af; han stillede sig det Mål at indføre på alle dens Områder en ny Smag, en ny Ånd, hvilket det også lykkedes ham at nå. Sproget derimod tog han, som han fandt det; det var for ham et blot Redskab, der alene interesserede ham, for så vidt det var det nødvendige Organ for hans civilisatoriske Mission[11]. Han hævede det op fra en yderlig vanskjøttet Tilstand til Værdighed og Anseelse og gav det, hvad det før ikke havde havt, en Skat af Originalværker af høj Rang, hvori det måtte ha det bedste Værn mod alle opløsende Kræfter og alle Anfægtelser indenfra eller udenfra; men Sprogrenskning og Sprogreformation gav han sig kun i ringe Grad af med[12]. Alligevel kunde det ikke være anderledes, end at han, ved et Forfatterskab, så originalt, så mangesidigt og dybt indgribende som hans, måtte komme til at øve stor Indflydelse også på Sproget. Det har været erkjendt, at det nyere danske Skriftsprog i en meget væsentlig Grad har modtat sit Præg af Holberg. Man kan ikke sige, at det blev renere eller mere dansk i Hensyn på Ordforråd ved ham. Tvertom! Han skrev, efter hvad han selv fortæller, «ligesom Ordene udi en Hast kunde falde ham ind; når han ikke kunde hitte på det Ord iagttage, skrev han beobagte, når et Zignet ikke vilde falde ham ind, skrev han Pitskaft»[13]. Sproget vedblev altså også under hans Behandling at ha det samme brogede Udseende, som det havde havt forud, — alene med den Forskjel, at, medens man forud, overensstemmende med god gammel dansk Sedvane, mest havde forsynet sig med, hvad man manglede, af det tydske Ordforråd, hjalp Holberg sig heller med franske Ord, overensstemmende med hans hele franskengelske og antitydske Åndsretning[14]. Større Virkning end i Hensyn på Ordforrådet fik det Holberg’ske Forfatterskab i Hensyn på Sætningsbygning og Stil, særskilt den prosaiske, som, efter hvad J. L. Heiberg har udtalt, «selv i sin nuværende Form kun er en Modifikation af den holbergske». Det danske Sprogs stilistiske Præg, sådant som det blev formet af Holberg, udmerker sig ved Klarhed og sund Ædruelighed, men er på den anden Side noget blegt og stivt. Overhovedet kan Holbergs Indflydelse på det danske Skriftsprog vistnok karakteriseres således, at det ved ham fik en så at sige mere kosmopolitisk, mere abstrakt Karaktér, end det havde havt forud; det blev udvidet og vandt i Brugbarhed som Meddelelsesmiddel for det indstrømmende nye Tankestof, men tabte samtidig noget af sin oprindelige nationale Farve og Fylde.

Når man fra dansk-nationalt Synspunkt har Grund til at beklage dette sidste, så gjelder i visse Måder det stik modsatte fra norsk-nationalt Synspunkt. Hvad der gik tabt ved Holbergs literære og sproglige Reform, var dansk, ikke norsk, medens Fremskridtene kom begge Folk til Gode, og, hvad der var et Tab for dansk Nationalitet, måtte for så vidt være en Vinding for den norske, som det virkede til at gjenoprette den åndige Ligevægt mellem de to Folk, der var et af Vilkårene for, at norsk Nationalitet skulde komme til at gjøre sig gjeldende i deres fælles Åndsliv.

Vi må tro, efter hvad vi kjender til Holbergs Opfatning af Forholdet mellem Norge og Danmark, at intet kunde ligge hans Tanke fjernere end at arbejde for en Adskillelse af de to Folk eller for Norges Emancipation fra det danske Sprog- og Literaturherredøme. Alligevel skulde hans literære Virksomhed få stor Betydning også i denne Henseende, — en så stor, at der ved hans Optræden må sættes et Afsnit, ikke blot i det fælles dansk-norske Åndslivs, men også i det særskilt norske Selvstændighedsarbejdes Historie, og at man trygt kan sige, at, om ingen Enkeltmand har gjort mere til at knytte de to Folk sammen for alle Tider, end han, så har heller ikke nogen Enkeltmand gjort mere end han til at stille dem på en såvidt lige Fod, at deres Samarbeide snarere måtte føre til en Udsondring mellem dem, idet de blev sig sine Ejendomeligheder mere bevidst, end til en Sammensmeltning eller en Opgåen af det ene i det andet. — Idet Sprog og Literatur ved Holberg fik en mere universel, mere kosmopolitisk Karaktér, kom begge til at afgi i højere Grad end forud en neutral Grund, hvorpå de to Folk kunde mødes og samvirke under nogenledes lige Vilkår. Sprog og Literatur vedblev jo vistnok at kaldes og at være dansk; Danmark vedblev forsåvidt at være Hovedlandet, Norge det afhængige Lydland; men Afhængigheden blev fra nu af mindre iøjnefaldende og mindre trykkende. Indtil Holbergs Optræden havde det udelukkende været Norge, der modtog åndig Påvirkning fra Danmark, ikke omvendt. Ikke blot var det fælles Skriftsprog, den fælles Literatur dansk ifølge sin Oprindelse; men inden denne Literatur var det danske Mænd, der stadig og på alle Områder spillede den toneangivende Rolle; alle bestemmende Indflydelser udgik fra Danmark; hvad der frembragtes i Norge eller af norske Mænd, var bare Efterklang eller det forblev ukjendt og uden Virkning udenfor snævre lokale Kredse. Med Holberg begynder en norsk Indflydelse i Danmark og i dansk Literatur, og det efter en slig Målestok, at den i visse Måder helt opvejer den forudgående danske Indflydelse i Norge, idet Literaturen ved den blev omskabt fra Grunden af. Holbergs eget nationale og patriotiske Standpunkt var ganske vist et sådant, at det ikke kunde falde ham ind at gjøre nogen Forskjel på norsk og dansk Nationalitet i literær Henseende eller at opfatte sig selv som Repræsentant for en særskilt norsk Indflydelse i Literaturen; men deraf følger naturligvis ikke, at han ikke faktisk repræsenterede en sådan. De nationale Ejendomeligheder hos en Forfatter plejer at gjøre sig gjeldende, enten han er sig dem bevidst eller ikke, enten han lægger an på at gjøre dem gjeldende eller ikke. Man er da også mere og mere bleven enig om at erkjende, at Holbergs norske Nationalitet kommer tilsyne i hans Forfatterskab på adskillige Måder: — først og fremst og væsentlig vistnok på den allerede før omtalte rent negative Måde, nemlig i hans afgjort kritiske Standpunkt ligeoverfor danske Forhold og Samfundstilstande, — men dog også på en mere positiv Måde, og det ikke bare gjennem enkeltvis forekommende Norvagismer eller norske Reminiscentser, men i hele Arten af hans Lune og komiske Phantasi[15].

Holbergs Storhed er først i vore Dage bleven fuldt ud vurderet. For os står han som det «skinnende Fyrtårn», der lyser ud af Mørket rundt om, — helt ensom på Højden af sit Eftermæle, som han var det i sit Liv. Så højt stilledes han i Regelen ikke af Samtiden og den nærmeste Eftertid. For nu ikke at tale om al den Miskjendelse og blinde Undervurdering, som han var Gjenstand for, sålænge han levede, fra Pedanternes og Spidsborgernes Side, — så plejede selv den rummeligste, mest forståelsesfulde Anerkjendelse dengang ikke at gå videre end til at stille ham op som et Slags primus inter pares blandt Literaturens Storheder; man plejede at nævne adskillige Navne, som nu er helt eller halvt glemte, næsten Side om Side med hans eller endog i visse Måder foran hans[16]. Imidlertid måtte man dog allerede meget tidlig, og længe før man endnu var kommet på den rette Afstand til helt ud at skjønne hans Rang over alle andre, få et Indtryk af, at han fremfor nogen af de andre Storheder havde lagt Folket åndigt under sig og været Banebryder for en ny Tid. Den Virkning, han øvede på det store Publikum ved sin komisk-satiriske Digtning, var overordentlig, uden Sidestykke og erkjendtes som sådan også i hans egen Tid. «Nationen blev ligesom henrykt», siger en Samtidig, der synes at ha været alt andet end oplagt til Overdrivelse (Carl Deichman) om Peder Pårs; «intet Skrift har i disse Lande og i få andre gjort såmegen Opsigt og er med så stor Begjerlighed bleven læst af Høje og Lave: .... Bogen var i hver Mands Hænder og Peder Pårs i alles Minde»[17]. Det kunde ikke være anderledes, end at man fik et Indtryk af, at dette var, hvad man med et moderne Udtryk kalder et Gjennembrud, — og at dette Gjennembrud i de to Folks Åndsliv udgik fra en Nordmand, var en Kjendsgjerning, som man måtte fæste sig ved både fra norsk og dansk Side, og som måtte virke til at styrke Nordmændenes nationale Selvfølelse ligeoverfor de Danske. Det var som et ydre, iøjnefaldende Tegn eller Merke på, at Forholdet mellem de to Folk i Hensyn på åndig Kraft nu var blevet et andet, end det før havde været, — ligesom Forholdet mellem dem i Hensyn på Forsvarsevne og militære Kræfter var blevet et andet. Også dette sidste Omslag fik på denne Tid en Repræsentation eller Personifikation, hvorved det så at sige stilledes frem på en for alle beskuelig Måde. Tordenskjold var samtidig med Holberg, og det gjaldt om ham som om Holberg, at han la Vægt på sin norske Fødsel og fremhævede den, når der var Lejlighed til det. Ved disse to Navne, — Literaturens mest fremragende, banebrydende Forfatter og de to Folks populæreste Helt, — måtte Norge løftes til en højere Rang og Ret inden det danske Monarki; om det vedblev at være et Biland i politisk Henseende: — historisk og nationalt måatte det fra nu af gjelde som noget mere.

Vi skal nu dernæst se, at, når det kan siges om Holberg, at han har virket til at forberede Norges nationale Gjenrejsning, så er det ikke bare, fordi hans Berømmelse spredte Glans over hans Fødeland, eller fordi Sprog og Literatur ved ham fik en mere kosmopolitisk, mindre exklusiv dansk Karaktér, men også fordi det var ham, der først indførte i de nordiske Lande den store almeneuropæiske Åndsbevægelse, som man plejer kalde Rationalismen eller det attende Århundredes Oplysning.

Fodnoder

1

Georg Brandes, Ludvig Holberg, et Festskrift, S. 35.

2

G. Brandes, Afhandl. om Holbergs Komedier, i Jubeludgaven af Komedierne, S. 7.

3

N. M. Petersen, Bidrag etc., II., S. 362.

4

N. M. Petersen, Bidrag o. s. v., IV., S. 364—66.

5

N. M. Petersen, l. c.

6

Vi behøver ikke at opholde os ved det urimelige i en Sammenstilling af Falster og Holberg, som om det var næsten jevnbyrdige Størrelser.

7

Skavlan, Holbergs Kom., S. 227.

8

E. Holm, Holbergs Betydning for Åndsliv og Videnskab, (Tale ved Holbergsjubilæet 1884), S. 22—23.

9

Danm. og Norg. Beskr., 3. Udg., S. 13—25.

10

Holbergs trende Epistler etc., udg. v. J. Levin, S. 219—20.

11

N. M. Petersen, Bidrag, IV. S. 366—67.

12

N. M. Petersen, l. c. IV. S. 565 ff. — Holbergs Mindre poetiske Skrifter v. Liebenberg, S. 310—11.

13

Mindre poet. Skrifter v. Liebenberg, S. 264.

14

Mindre poet. Skrifter, S. 349 (den sammesteds cit. Yttring af J. L. Heiberg).

15

Skavlan, Holbergs Komedier, S. 236 ff.

16

Se Brandes’s Festskrift om Holberg, S. 285—298.

17

Nyt hist. Tidsskr. IV. S. 398—99 (Werlauffs Holbergiana).

VI.

Rationalismen eller det attende Århundredes Oplysning. — De nye politiske Idéer, som ved den sattes i Kurs, og deres Virkning på Nationalfølelsen. — Bondeforgudelsen. — Natursværmeriet.

ENGLAND blev, som bekjendt, i visse Måder for det attende Århundredes Rationalisme, hvad Italien havde været for Renaissancen og Tydskland for Reformationen. De fleste af de nye Ideer og Synsmåder, der gav Oplysningstiden dens Præg, og hvori den rationalistiske Åndsbevægelse havde sine Kildespring, fremsattes først eller gjordes først gjeldende i den engelske Literatur. Herfra overførtes de til Frankrige, hvor de udvikledes videre, og hvorfra de udbredtes over Verden. Frankrige blev altså — for at brugeMacaulay’s Udtryk — Formidleren mellem England og den øvrige Menneskehed. Alle den franske Oplysnings Høvdinger: — Voltaire, Montesquieu, Rousseau, Diderot, d’ Alembert, Condillac o. s. v. — gjæstede England eller studerede ialfald engelsk Literatur og modtog derfra sterke og bestemmende Impulser. Af denne Samvirken mellem fransk og engelsk Ånd fremgik en Bevægelse, hvorved Europa er bleven omskabt. De i England udviklede politiske og philosophiske Idéer fik først ved at iklædes fransk Form den rette Magt over Sindene, så de kunde gribe ind i alle Livets Forhold og bli et Fælleseje for hele den oplyste Verden.

Men længe førend dette var skeet, modtog Holberg på første Hånd de samme Impulser, der siden skulde vække Frankrige og gjennem Frankrige det øvrige Europa. Han gjæstede England tyve År før Voltaire og Montesquieu og fulgte med dyb Interesse den her pågående theologiske, philosophiske og politiske Diskussion, som endnu ingen Indflydelse havde fået og neppe nok var kjendt udenfor Englands Grændser. Han opholdt sig i Frankrige på en Tid, da det franske Åndsliv endnu bevægede sig på en fra det engelske helt adskilt Vej, — da der endnu her lå de strammeste Bånd på den philosophiske og politiske Diskussion, medens til Gjengjeld Skjønliteraturen blomstrede og de fra Renaissancen nedarvede literære Kunstformer havde opnået den højeste Elegants og Fuldkommenhed. Også her var han den opmerksome Iagttager og viste, at han havde Sands for og forstod at tilegne sig også de for det franske Åndsliv ejendomelige Fortrin. Han anteciperede på en Måde den Samvirken af engelsk og fransk Ånd, der siden skulde foregå efter en så overordentlig Målestok og få en slig verdenshistorisk vidtrækkende Betydning, og kom derved til at indta, ikke blot fra nordisk, men endog fra europæisk Synspunkt seet, en ham særskilt tilkommende Plads. Han må siges at repræsentere det attende Århundredes Oplysning i dens Hovedtræk på en Tid, da den endnu, udenfor England, kun trådte frem brudstykkevis og uden at ha antaget Karakteren af en almindelig Bevægelse; vi møder hos ham sågodtsom alle de Synsmåder eller Tankerækker, hvoraf Oplysningen fremgik, og vi møder dem, — hvad der på denne Tid endnu var sjeldent eller næsten uden Sidestykke — samlet til et Slags System, så de danner Basis for en helt ny Livs- eller Verdensopfatning.

Rigtignok er dette System meget langt fra at være fast bygget; den nye Livsopfatning, sådan som den træder frem hos Holberg, har noget overgangsmæssigt uklart og famlende ved sig; vi møder de for Oplysningen karakteristiske Træk og Tanker, men ikke i nogen udpræget Form, alt andet end konsekvent gjennemført.

Man kjender således det juste-milieu mellem Autoritet og Frihed, hvorved han blev stående i theologisk-religiøse Materier. Han mente og udtalte, at Reformationen burde været fortsat, og at den blev sit Grundprincip utro ved at opstille og pålægge nye Konfessioner; han udtalte, at han for sin Part heller vilde se de religiøse Dogmers Tal indskrænket end udvidet, eftersom Theologiens og Troens Fuldkommenhed plejer at stå i et omvendt Forhold til hinanden; han fremhævede Moralen som al Religions egentlige sande Kjerne; han hyldede den videstgående Tolerants i religiøse Spørsmål og hævdede fri Granskning af Religionens Lærdome som en Sandhedspligt, hvilken man ikke har Ret til at unddrage sig af nogetsomhelst Hensyn eller under nogetsomhelst Påskud; han opstiller som ufravigeligt Princip, at man ikke bør tro noget, der strider mod Fornuften eller mod Sandsernes Vidnesbyrd, eftersom en sådan Tro alene kan være en slavisk Underkastelse, — «en outreret Orthodoxi, Gud uanstændig». Kort at sige: man finder hos ham omtrent alle Oplysningens Præmisser på det religiøs-theologiske Område, og han har øjensynlig tilegnet sig dem i dybt Alvor og med en stor Overbevisningens Styrke; men, når det kommer til Konklusionerne, bøjer han alligevel af og søger at mediere og taler om at gå en Middelvej mellem den Ting at tro formeget og den Ting at tro forlidet, som om det hele bare var et Regnestykke.

På lignende Måde forholder det sig med Holbergs politiske System eller Standpunkt[1]. Også her gjelder det, at hans Præmisser for det meste peger frem til den Tid, der skal komme, medens hans Konklusioner tilhører Fortiden. Han var, som før nævnt, utvilsomt i sin Tanke og Følelse en loyal Undersåt af de oldenborgske Enevoldskonger. Han så i Forfatningen af 1660 en stor Herlighed, og han forsvarede den på en ikke lidet ivrig Måde, når han havde nogen Lejlighed dertil. Han betragtede den Stilling, hans Fædreland og hans Landsmænd i Ordets snævrere Forstand indtog i den danske Helstat, som noget, der, ikke kunde være anderledes, og hvorover der ikke var nogen Grund til at klage.

Skjønt han tilbragte det meste af sit Liv i Kjøbenhavn, glemte han dog aldrig, at han var Nordmand. Kanhænde, at hans ensomme Liv blandt de Danske endog har virket til at skjærpe hans Nordmandsfølelse; — i en følgende Tid var det jo, som vi véd, netop hos de i Kjøbenhavn levende Nordmænd, at den norske «Særfølelse» havde sit rette Arnested. Vist er det, at, når han i sine Skrifter kommer til at omtale Norge, sker det med en hos ham usedvanlig Varme, og at han gjerne griber Lejligheden til at fremhæve Nordmændenes store og gode Egenskaber endog på Bekostning af de Danske[2].

Han havde, som før nævnt, et åbent Blik for den dybe Karaktérforskjel mellem Dansk og Norsk; han skildrer de to Folk næsten som Modsætninger, og han fører denne Karaktérforskjel eller Modsætning tilbage til en uforanderlig Naturgrund. «Hvad sig anbelanger de Norske, da, såsom de leve under et andet Clima, så differere de meget fra de Danske både i Humeur og Sæder»[3]. Han hævder altså, ikke blot, at Nordmænd og Danske ikke dannede nogen Enhed i national Henseende, men endog, at det aldrig vilde kunne komme derhen, — at der ikke kunde være Tanke eller Tale om nogen Sammensmeltning. Alligevel finder han de to Folks politiske Enhed at være den naturligste Ting af Verden, og har intet at indvinde derimod. «Dog hindrer den Forskjel ikke», tilføjer han, efterat ha talt om, at Nordmændene differere fra de Danske på Grund af Klimatet, «at der jo er en fuldkommen Forening og Overensstemmelse imellem begge disse Nationer, og have de alletider, siden den navnkundige Forening blev sluttet imellem Danmark og Norge, været anseede som eet Folk».

Han fremhæver med Tilfredsstillelse, hvorlunde de to Riger siden Suverænetetens Indførelse har været «tracterede på lige Fod». Men han har dog ikke været blind for, at dette alene kunde siges at gjelde i en rent formel Forstand. Han har på andre Steder udmalet, endog i meget overdrevne Udtryk, hvorledes Norge i økonomisk Henseende bestandig var det ydende, Danmark det modtagende[4]. Han bruger selv stadig Benævnelsen «Dansk» som Overbegrebet, hvorunder både norsk og dansk går ind[5], — dansk Sprog, dansk Literatur, dansk Kongehus, dansk Flåde, Flag o. s. v. Han udtaler derved, at Nordmændene, skjønt et eget Folk, yderst forskjelligt fra de Danske, alligevel var bunden til at følge disse i Kjølvandet, — at de, trods alle de «store Qvaliteter og Sindets Gaver», som han så rundhåndet tillægger dem, var henvist til at føre en anonym Tilværelse, spille en tjenende Rolle hos et andet Folk Men der er ikke Spor af, at dette har vakt nogen bitter Fornemmelse eller noget Ønske om Forandring hos ham.

Nu lå der jo vistnok dengang meget stramme Bånd på Pen og Tunge, — Holberg har selv noksom skarpt klaget derover. Men en Følelse vil jo dog i Regelen kunne gi sig Udtryk på en sådan Måde, at den ikke kommer i Kollision med Censuren, hvor nøjeseende end denne er, og, når vi hos en Forfatter, der har skrevet såmeget og om såmange Ting som Holberg, og hvis Forfatterskab har en så gjennemgående ærlig, sandhedskjærlig og endog (efter Tidens Lejlighed) frygtløs Karaktér, ikke opdager noget Spor — direkte eller indirekte — af Uvilje over den Stilling, Norge indtog i den danske Helstat, tør vi slutte, at en sådan Uvilje virkelig har været ham aldeles fremmed.

Det viser sig, at han forsåvidt har hyldet, både praktisk og theoretisk, den politiske Opfatning, der var bleven slået fast i det syttende Århundrede, — Monarkiets Glansperiode —, og som endnu på hans Tid var almindeligt rådende i sågodtsom hele den civiliserede Verden. Denne Opfatning var udledet af Hengivenheden for det nedarvede Konge- eller Fyrstehus og hvilede på Forestillingen om, at dette var indsat på sin Plads ved en Guds særskilte Viljes- eller Nådesakt. Den var følgelig i allerstrengeste Forstand konservativ. Man måtte ud fra den anse det for sin ubetingede Pligt at elske og holde fast ved den bestående politiske Tingenes Orden, ligesom man anså det for sin ubetingede Pligt at elske og holde fast ved det nedarvede Fyrstehus, og det kunde endnu lykkes så nogenledes endog for de mest Oplyste at opfylde disse Pligter[6]. Stat og Fædreland faldt ifølge denne Opfatning sammen eller rettere: det sidste Begreb blev aldeles underordnet det første. Fædrelandskjærligheden fik altså en væsentlig statsborgerlig Karaktér og knyttede sig mere til ydre end til indre Grændser. Staten opfattedes rent mekanisk, så der ikke blev Tanke om nogen indenfra kommende Væxt og Udvikling. Om Statsenheden svarede til en national Enhed, eller om den indesluttede uensartede Bestanddele, flere Folk eller Folkeelementer: det kom ud på det samme. Var man Borger i en Helstat, der omfattede flere Nationaliteter, da kunde man vel med god Samvittighed føle sig nærmest hendraget til den Del af Riget eller Staten, hvor En selv og Ens Folk hørte hjemme; man kunde nære den varmeste Sympathi for sit eget Folk og sætte det langt over de andre til samme Stat hørende Nationaliteter; men alt Sligt ansåes for at tilhøre en lavere Sphære og at måtte træde tilbage for de højere Pligter: Troskaben mod det fælles Kongehus, Hengivenheden for den fælles Stat. Stillede Forholdene sig så, at det Folk, man selv tilhørte, blev tilsidesat og fik sit Navn halvvejs eller helt udslettet i det historiske Opgjør, fordi det fælles Kongehus havde sin stadige Residents hos et andet Folk, som følgelig måtte bli Hovedfolket: så kunde man vel se det og endog ha en pinlig Fornemmelse derved, og alligevel ikke falde på at klage derover som over en Uret eller engang at forme hos sig selv noget bestemt og bevidst Ønske om Forandring; den bestående Tingenes Orden gjaldt jo som den legitime, providentielle; til den var Fædrelandskjærligheden knyttet, dens uforandrede Opretholdelse var Målet, hvortil alle en Borgers Pligter mentes at sigte, medens Tanken om en almindelig Udvikling og Fremadskridning, hvorved Nationalfølelsen først kan få den rette moralsk forpligtende Karaktér, endnu ikke var vakt eller bare dæmrede i en fjern Baggrund.

Det er på dette Standpunkt, Holberg har stået ved Betragtningen af den dansk-norske Helstat og af Forholdet mellem Norge og Danmark. Men, medens han selv endnu fastholdt Standpunktet, har han arbejdet på at undergrave det for andre, — for den Slægt, der kom efter ham og blev opdraget under hans Påvirkning. Ved et af sine tidligste Skrifter indførte han den Grotius-Pufendorf’ske Statsretslære i den dansk-norske Literatur; men Grundtanken i denne Statsretslære var netop, at den tillagde Staten en rent naturlig, rent menneskelig Oprindelse og bestred, hvad der var den uundværlige eller ialfald den eneste pålitlige Basis for hint Standpunkt, — Opfatningen af Kongedømet som en af Gud særskilt anordnet eller protegeret Institution. Holberg sluttede sig uden Forbehold hertil[7]. Når han i dette og senere Skrifter forsvarer eller anpriser den uindskrænketmonarkiske Regjeringsform, så er det ikke, fordi den mere end en hvilkensomhelst anden Forfatning skulde stemme overens med Guds Vilje, men ene og alene fordi den efter hans Mening bedst betrygger Undersåtternes Fred og gir Regjeringen den nødvendige Magt til at arbejde for Statens og Folkets Opkomst[8]. Skjønt han udtaler sig mod «blandede» Forfatninger som den engelske, om hvilke han mener, at de «haver en ligeså slet Virkning udi Staten, som en Ragout eller Punsch, der består af adskillige Ingredientser, haver udi et Menneskes Legeme», ser man dog, at han ingenlunde har været blind for det engelske Forfatningslivs Fortrin; han går etsteds endog såvidt, at han siger om den i England rådende Frihed, at «den fører vel adskillige Ulejligheder med sig, men dog mange flere Nytter[9]. Han indrømmede overhodet, at enhver Forfatning har sine Lys- og sine Skyggesider, at ingen Regjering er så fuldkommen, at den kan komme overens med ethvert Landskab, — at man må overveje enhver Nations Stand, Vilkår og Natur, og at til syvende og sidst den Regjeringsform er den bedste, som Folket bedst kan føre sig til Brug og Nytte[10]. — Man ser, at, så loyalt konservativt det Standpunkt var, hvorpå Holberg stillede sig i politisk Henseende, så var Måden, hvorpå han begrundede dette sit Standpunkt, alt andet end stemmende med god gammeldags Orthodoxi; hans Konklusioner var til Gunst for det Bestående; hans Præmisser derimod havde en endog temmelig udpræget revolutionær Karaktér.

Det var desuden næsten alene på det rent politiske eller statsretlige Område, at Holberg konkluderede i Konservatisme; på de fleste andre Områder var han, som før nævnt, Reformernes Talsmand og Forfægter, tildels endog i en så vidtgående Grad, at det strejfer ind på det paradoxale eller radikale. Med Rette er det bleven sagt, at det næsten kan opstilles som et Hoved-Synspunkt for hele hans Forfatter-Virksomhed, at det Gamle skal væk, Pladsen skal ryddes[11]. Hvor nyt og gammelt i Hensyn på Skikke og Synsmåder stilles op mod hinanden i hans Komedier t. Ex., tar han fordetmeste Parti for det nye. Det går ud over Autoriteterne, Repræsentanterne for den herskende Orthodoxi, de nedarvede Begreber om, hvad der sømmede sig for skikkelige Folk, Jeronimus’erne og Magdelonerne. Oprørerne derimod, de unge, Henrik’erne og Pernillerne, kommer i Regelen vel fra det; på den Side har åbenbar hans Sympathi været. Han optræder gjennemgående ikke som Autoritetsprincipets, men som Frihedsprincipets Mand. Han gjentar det aristoteliske: Tvil er Begyndelsen til Visdom[12]; hans Valgsprog, Løsenet, der går gjennem både hans komisk-satiriske Digtning og hans alvorlige moralsk-philosophiske Skrifter, er: tag ingenting som givet, — tro ikke, at noget er godt eller rigtigt, fordi det er gammelt, — brug din Tanke og ikke bare din Hukommelse, — vi vil ikke bære os ad som de Lærde, der gir sig til at kommentere over en Ting, før de har undersøgt, om Tingen er til, — vi vil ikke lade os nøje med «at gispe med vore kjære Forfædre»[13]. Det er på Grund heraf, at han afgjort må opfattes som den nye Tids, Oplysningstidens Repræsentant, ligeoverfor den gamle, Orthodoxiens og Underdanighedens Tidsalder, — trods det overgangsmæssigt medierende både ved hans politiske og hans religiøs-philosophiske Standpunkt, — og det er herfra at man kan slutte sig til, hvad der var det væsentlige i den Virkning, han øvede på sit Publikum. «Der var ét, som man i Danmark-Norge i Befolkningens brede Lag slet ikke kunde før Holberg: man kunde ikke tænke; iøvrigt var Landet rigt på flinke Folk»[14]. Man kunde ikke tænke, d. v. s. man vidste ikke, hvad Kritik er (uden forsåvidt det gjaldt at rense en gammel Autor for Kopistfejl); Lærde og Læge, Høje og Lave, alle stemmede overens deri, at deres Livsbetragtning var naiv-spidsborgerlig, uden Tanke på andet end at vandre i Fædrenes Spor. Holberg lærte sit Publikum at se sig om, at øve Kritik. Dermed var i Virkelig heden det store Vendepunkt indtrådt. Når Kritiken først var sluppet løs, måtte den trænge frem allevegne. Om den til en Begyndelse holdt sig til Livets lettest tilgjængelige, lavere Områder, kunde det ikke vare længe, før den også vågede sig ind på de højere. Om man inden det dansk-norske Samfund ikke dristede sig til at drage Konsekventserne af de nye Grundsætninger i Politik, Statsret, Kirke- og Religionsvæsen, som Holberg havde indført og gjort gjeldende i dansk-norsk Literatur, — så blev disse Konsekventser såmeget sterkere draget udenfor, andensteds, — og Vejen var nu ved Holberg banet for de nye Tanker, så de nogenledes let og uhindret kunde trænge ind, — Grunden var beredet, hvori de kunde slå Rod og voxe.

Det er bekjendt, hvorledes den af Bodin, Grotius, Hobbes, Locke grundlagte naturretlige Lære om Statens Oprindelse og Væsen blev videre udviklet og populariseret i det attende Århundrede, og hvilken overordentlig Rolle den kom til at spille i dette Århundredes Historie. Man begyndte med at lægge Kongernes eller Fyrsternes Herskerret over på et nyt theoretisk Fundament og endte med helt ud at fornegte den. Man begyndte med at forklare den monarkiske Suverænetet og endte med at opstille Folkets, Undersåtternes Suverænetet i Stedet som den ene rette. Det nye Udgangspunkt var, at Staten er et blot og bart Menneskeverk fra Spidsen af og nedover. Ved at drage Konsekventserne af dette Udgangspunkt måtte man komme til at omstyrte eller revolutionere hele den hidtil gjeldende Statsopfatning og alle de dertil knyttede, tilvante Følelser og Forestillinger. Når Kongedømet ikke stammede ovenfra, men nedenfra, — når Monarken havde sin Myndighed ikke fra Gud, men ifølge en oprindelig Kontrakt eller Overdragelse fra Folkets Side, måtte han bli at opfatte som dettes Ombudsmand og Tjener, og det hvad enten han var valgt til sin Stilling eller sad på Thronen som Arvtager efter sine Forfædre; ikke hans Magt eller Glands, men Folkets Vel burde følgelig være den ledende raison d’état, — Hensynet, hvorefter der blev regjeret, Målet, som det gjaldt at arbejde for ved al Styrelse. Når de bestående Statsforfatninger opfattedes som et blot og bart Menneskeverk og afklædtss enhver overnaturlig eller sakralretlig Karaktér, kunde der ikke længer være Tale om at tillegge dem nogen absolut Fuldkommenhed eller Uforanderlighed. Det kunde ikke længer gjelde som en god Borgers Pligt at elske og holde fast ved Forfatningen i den Stat, han tilhørte, sådan som den nu engang var; tvertom! det måtte komme derhen, at det snarere opfattedes som hans Skyldighed at virke til, at den blev rettet, så den bedre svarede til Opnåelsen af Statens Formål og Hensigt. Man sammenlignede de forskjellige gamle og nye Forfatninger eller Regjeringsformer, søgte at påvise deres Fortrin og Mangler, udtænkte nye Forfatninger eller opstillede Regler, hvorefter en Forfatning burde dannes, overensstemmende med de Ideer, der var bleven sat i Kurs, om Folket som den rette Suveræn, om Folkevellet som det rette Statsøjemed, om Menneskenes oprindelige og naturlige Lighed og Ligeberettigelse o. s. v.

Denne nye politiske Philosophi blev forkyndt i Skrifter, der ikke blot henvendte sig til Lærde og Videnskabsmænd, men til hele det læsende Publikum, og som ikke kunde forfejle at gjøre et dybt Indtryk ved sin glimrende Form. Den vandt da også almindelig Indgang overalt i den civiliserede Verden, også i de skandinaviske Lande, og det er nu let at indse, hvorledes den måtte virke til at løse på de indre Bånd, der knyttede det norske Folk til den danske Helstat, og på den anden Side til at skjærpe Nordmændenes Følelse af at tilhøre en særskilt, fra den danske adskilt Nationalitet og gi denne Følelse mere praktisk Vægt og Betydning. — Ved den gamle Statsopfatning, — den, som endnu Holberg hyldede, — blev Ideen om Nationalitet og Fædreland afgjort underordnet Ideen om Stat og Monarki; ved den nye vendtes Forholdet om eller de to Ideer blev i det ringeste således udsondret fra hinanden, at det kunde komme til Strid mellem dem, at der kunde bli Spørsmål om et Valg, forsåvidt Stat og Nationalitet ikke i den faktiske Tingenes Orden faldt sammen. Eftersom denne nye Statsopfatning trængte igjennem, måtte man følgelig bli mere opmerksom på de Savn, den Tilsidesættelse, Norge led på Grund deraf at det var Del af den danske Helstat, og man kunde ikke, som før, finde Forsoning og Trøst for disse Savn i Tanken på hvad Kongehusets Interesse krævede eller i troende Underkastelse under den bestående Statsorden som den af Gud selv fastsatte. Sålænge Kongens Person eller det kongelige Arvehus stod som det Midtpunkt, hvorom al Styrelse og alt Statsvæsen drejede sig, — sålænge Statsopfatningen endnu var principielt konservativ — sålænge Undersåtterne bare var og opfattedes som en Masse, der skulde regjeres, — sålænge lå der liden Vægt på, om denne Masse havde en ensartet Sammensætning i national Henseende eller ikke Men, eftersom Folkets Velfærd og Fremgang trådte i Forgrunden som det rette Statsøjemed, — eftersom det blev sedvanligt at se en Borgerpligt ikke i den blinde, passive Underkastelse, men i den virksomme Deltagelse i Løsningen af Styrelsens Opgaver, måtte de nationale Adskillelser mere og mere komme til at gjøre sig gjeldende og kræve Udtryk også på det politiske Område. Der spøres ikke såmeget om indre Overensstemmelse, åndigt Fællesskab mellem de til et Statssamfund hørende Mennesker, når de bare har at sidde stille og la sig gjæte og afgi sine Ydelser, men der blir såmeget mere Spørsmål derom, når de skal arbejde sammen og bli som en Hær på Marschen. Nationalitetsprincipet, — d. v. s. Grundsætningen om at ethvert særskilt Folk tillige bør danne et særskilt Statssamfund, at Stat og Nationalitet bør svare til hinanden som Form og Indhold, — lå altså på Bunden af den nye politiske Philosophi og måtte arbejde sig frem med den og bli en Magt, om det end ikke blev udtrykkelig udtalt eller bestemt formuleret.

Denne Philosophi afgav iøvrigt, som man véd, bare et af Stofferne i Oplysningstidens åndige Gjæring. Rationalismen eller det attende Århundredes Oplysning var en Bevægelse af en lignende Karaktér og et lignende Omfang som Reformationen, hvis Værk den fortsatte, og det gjelder om begge, at de opstod ved et Sammenløb af flere Åndsstrømme, som forud havde været adskilt og flydt hver i sit Leje. Efter Reformationen fulgte en langvarig og tilsyneladende fuldkommen sejrrig Reaktion. Autoritetsprincipet fik afgjort Overhånd over Frihedsprincipet i Kirke og Stat; Middelalderens religiøse Livsopfatning fornyedes; Troeslivet blev spærret ind i dogmatiske Systemer; inden Staten bøjede alt sig under Kongedømet af Guds Nåde; Orden, Enhed, Underkastelse under de engang vedtagne Regler, uforstyrret Harmoni, snorlig Korrekthed blev det dominerende Løsen, ikke bare på det kirkelige og politiske Område, men også i Literatur og Kunst. Reaktionen gik imidlertid, efter Sedvane, ikke helt til Bunds, men holdt sig mest på Overfladen; den fremadskridende Åndsbevægelse blev ikke helt afbrudt; den delte sig atter i mindre Strømme, der fortsatte sit Løb i Stilhed og i Stilhed forberedte et nyt Gjennembrud.

Det blev mere og mere åbenbart, at den theologisk-kirkelige Disciplin og Systemtvang kvalte Livet istedetfor at ordne det; Trangen til at bryde ud af de dogmatiske Indhegninger voxede sig som Følge heraf stadig sterkere. Kongedømet af Guds Nåde godtgjorde på en stadig mere indlysende Måde sin Mangel på Evne til at løse de Opgaver, som det havde påtaget sig; dets Repræsentanter blev grebet af Svindel og tabte al Besindelse på den Højde, hvortil den herskende Lære og Folkemening havde løftet dem; Lastefuldheden ved Hofferne og hos de regjerende Fyrstehus, den hensynsløse Egoisme, som arvelig Besiddelse af uindskrænket Magt er så velskikket til at udvikle, antog slige Dimensioner, at den måtte egge frem selv hos dem, der var mest tilbøjelig til loyal Fastholden ved den bestående Tingenes Orden, Kritik og Tvil om at denne Tingenes Orden kunde ha Krav på at gjelde som den ene rette. Autoritetsprincipet undergrov sig således selv. Naturvidenskaben, som endnu havde været i sin Begyndelse på Reformationens Tid, men dog havde havt sin Del i at fremkalde denne, gjorde nye Erobringer og vandt stigende Magt over Sindene. Philosophien brød ud af den middelalderske Skolastiks Stængsler og omskabtes derved fra at være Theologiens, de kirkelige og politiske Autoriteters ydmyge Tjenerinde til at bli den farligste af alle Oprørere. Man begyndte at gjøre Staten, de politiske Institutioner, Folkenes økonomiske og sociale Forhold til Gjenstand for videnskabelig Granskning, og man indførte i Studiet af disse Emner det samme Synspunkt og den samme Methode, der havde vist sin Frugtbarhed på det naturvidenskabelige Område, idet man søgte den Forklaring, som det gjaldt at finde, ikke bagved Tingene, men i selve Tingene, udledte de politiske og sociale Phænomener, ikke af overnaturlige Viljesakter, men af de Menneskenaturen selv iboende Instinkter eller Kræfter, og banede sig derved Vej til at erkjende en lignende Årsags- og Virknings-Sammenhæng i den såkaldte moralske Verden som inden den physiske. Alle disse forskjellige Retninger eller Åndsstrømme nærmede sig efterhånden til hverandre og flød tilsidst sammen. Deres Fart forøgedes, eftersom de forenedes, og således opstod en ny Stryk i den menneskelige Udviklingshistorie, et nyt Bølgebjerg lig Renaissancen og Reformationen, en Bevægelse, af den samme universelle Karaktér som disse, gribende ind allevegne, omdannende alle menneskelige Forhold og Menneskene selv. Frihedsprincipet trådte atter i Forgrunden som det toneangivende i Autoritetsprincipets Sted, og dennegang mere klart og bestemt end nogensinde forud. Menneskeånden førtes atter, som ved Renaissancen, op på et højt Udsigtspunkt, hvorfra den så Fremtiden ligge lys foran sig, og grebes atter af en stor Enthusiasme, en uimodståelig Trang til at arbejde sig fremover og opsøge nye, ukjendte Lande. Istedetfor Orden, Regularitet, Uniformitet, blev Løsenet: Reform, — istedetfor viljeløs Underkastelse, from Resignation, uforstyrret Hvile i det Bestående, blev det: en altid fortsat Virksomhed, fri Udfoldelse af Menneskets Evner og Kræfter, alene begrænset af de Menneskenaturen indplantede moralske Love, udløst af ethvert vilkårligt ydre Bånd, der var bleven pålagt i de kirkelige eller politiske Autoriteters Navn.

Det gjaldt altså om Rationalismen som om Reformationen, at den rettede en Appel til ethvert Folk om at rejse sig og hævde sig, såvidt det levede i et underordnet, afhængigt Forhold til andre Folk, og det ikke bare ved de enkelte nye politiske Grundsætninger, den bragte i Kurs, men ifølge hele sin Karaktér og sit Væsen, — at der fra den måtte udgå sterke Impulser til Nationalfølelsen, overalt hvor denne ikke var aldeles uvakt og aldeles savnede de nødvendige Organer for sin Virksomhed. Det gjaldt dennegang, som ved Reformationen, at det blev et Livsspørsmål for ethvert Folk, om det kunde være med i Bevægelsen, — om det var rustet til at ta imod den, så det kunde løftes og bæres frem af den istedetfor at overskylles.

Vi har set, hvorledes Norges Skjæbne for lange Tider blev bestemt ved dets Forhold til Reformationen. Det norske Folk formåede ikke at tilegne sig på selvstændig Måde den reformatoriske Åndsbevægelse og blev derfor trykket ned i en ny, dybere Afhængighed istedetfor at frigjøres fra den, hvori det allerede forud var kommet. Vi kan allerede af hvad der i det Foregående er bleven fremhævet skjønne, at Forholdene nu ved det nye Bølgebjerg, som gik gjennem det europæiske Åndsliv, stillede sig helt anderledes gunstigt. Allerede den Omstændighed, at det var en Nordmand, der først optog og indførte den rationalistiske Bevægelse og det med en Originalitet, som indtil da intet Sidestykke havde havt i det skandinaviske Ånds livs Historie, og hvorefter Rationalismen kunde få en mere national Karaktér i Norden, end Reformationen havde havt, måtte kaldes et godt Forvarsel og måtte bidrage til, at det norske Folk havde lettere for at være med dennegang end ved Reformationen. Der fandtes i Norge i det attende Århundrede, hvad der ikke fandtes i det sextende, — Samfundsklasser, som stod såvidt højt i Oplysning, at de kunde bli berørt af det fremadskridende Åndsliv hos Europas store Kulturfolk. Og hertil kom da endelig, at det attende Århundredes Rationalisme førte med sig eller var karakteriseret ved visse Smagsretninger, visse Mode-Sympathier, der i en ganske særdeles Grad fandt Tilknytningspunkter i Norge og norske Samfundsforhold, og hvorved den på en ganske særskilt Måde måtte henvende sig til Nordmændenes Nationalbevidsthed og virke til at knytte dem fastere til sit Folk og sit Land.

Reformationen havde fundet sin egentlige Hovedstøtte inden Bybefolkningen eller de borgerlige Samfundsklasser; den havde i politisk og social Henseende væsentlig været at opfatte som en Rejsning af Borgerstanden mod Adelen. Det attende Århundredes Rationalisme gik videre i demokratisk Retning. Kritiken af den bestående Stats- og Samfundsorden blev gjennemført med større Konsekvents og vakte en såmeget dybere og sterkere Trang til Fornyelse. Man rejste sig ikke bare mod enkelte Privilegier eller enkelte Klasser af Privilegier, men mod dem allesammen, mod hele det fra Middelalderen nedarvede Stændervæsen, der jo også fordetmeste havde overlevet sig selv og bare stod igjen som forstenede Former. Jo mere Ideen om al Samfundsmagts Oprindelse nedenfra, hos det store Folk, — Ideen om Statssamfundet som noget organisk, noget fremadskridende, voxende, om Statsborgernes Pligt som en Pligt til virksomt Samarbejde, ikke bare til passiv Lydighed, vandt Indgang, des mere måtte man komme til at se på alle de kunstige Skranker mellem de til samme Folk eller Statssamfund hørende Mennesker, al denne Rubricering af Samfundet i Stænder, Lag, Korporationer, hver med sine særskilte Rettigheder, indbyrdes omhyggelig adskilte, som på noget unaturligt og skadeligt, des mere fik man Øjet op for det fordomsfulde, smålig snæversindede, inhumane ved den Ånd, der udviklede sig inden slige sociale Aflukker. Jo mere Friheden blev det store Fremtidsløsen, des mere voxede Følelsen af Modbydelighed ligeoverfor det meget konventionelle, forskruede, fordærvede ved den rådende Civilisation, der var bleven merket af såmegen ydre og indre Tvang, og denne Følelse antog tilsidst Karakteren af en ligefrem Længsel ud af det hele. Man søgte efter Kilden, hvorfra en Fornyelse skulde komme, ved at gå helt ned til selve Folket, — den store Masse, der ikke tilhørte noget Lag eller nogen Korporation, og som hidtil næsten bare havde været betragtet som et Slags Besætning på Gården, nødvendig for sammes Drift, men iøvrigt uden nogen Interesse; man begyndte inden de højest oplyste, toneangivende Samfundskredse at føle Sympathi for denne Masse, særskilt for Bondestanden, der allevegne havde været så forsømt og ringeagtet, men hvori man nu vænnede sig til at se Folkenes sande Kjerne; man begyndte at længes fra Byerne ud på Landet; man søgte Lys og Luft, istedetfor at man før synes at ha lagt an på at stænge såmeget som mueligt af for både Lys og frisk Luft, for rigtig at kunne føle sig som et civiliseret Menneske; der dannede sig et Slags moderne Paradis-Myther, — Forestillinger om en oprindelig Uskyldighedsstand forud for al Civilisation, til hvilken man henla den personlige Selvstændighedsånd, den Frihed og Lighed, som i Virkeligheden var Fremtidens Ideal.

Overalt, hvor den rationalistiske Bevægelse nåede hen, fulgte disse Forestillinger med og fik Magt over Opinionen, og den Stemning, som derved fremkaldtes hos Nordmænd på den ene Side, Danske på den anden, måtte nu bli ligeså forskjellig som de to Landes Samfundsforhold var forskjellig. Den danske Mand, der under Påvirkning af Tidsalderens demokratiske Ideer så hen til sit Lands Bondeklasse som Folkets Kjerne og Kilden, hvorfra en national Fornyelse skulde komme, måtte gribes af Sorg og Mismod ved at iagttage, hvor forplumret denne Kilde var blevet, hvorledes de danske Bønder havde lidt under Århundreders Undertrykkelse. Nordmanden derimod måtte føle sig stolt, når hans Lands Bondestand fremstillede sig for ham i de nye Ideers Belysning. Om denne Bondestand gjaldt Dahlmanns Ord, at den vilde ha været en sand Landadel, hvis den ikke havde været Folket selv[15]. Den havde adelig Frihed og Ejendom, men ingen af en Adels for det øvrige Samfund krænkende og nedverdigende Forrettigheder. Hos den kunde man tro at finde realiseret de Idealer, der var opstillet af Tidens mest fremskredne Ånder, og for hvilke det store Europa sværmede; hos dem, om nogensteds, trivedes den Forening af Dyder, som man plejede at tillægge Naturtilstanden, men som Klasseprivilegier og den fra Hofferne og de store Byer udstrømmende Fordærvelse havde tilintetgjort i de fleste andre europæiske Lande: djærv Ligefremhed uden Standsovermod, Tarvelighed sammen med Anstand og Selvfølelse, en ubøjet personlig Frihedsånd sammen med Ærbødighed for Lov og Ret.

Således havde da Udviklingen atter ført til et Skifte af Hindring og Betingelse, så at den samme Divergents, der fra de ældste historiske Tider gjorde sig gjeldende mellem norsk og dansk Samfundsbygning, trådte frem i et helt nyt Lys og med helt modsatte Følger for de to Folks indbyrdes Stilling. Hvad der havde været Danmarks store Fortrin fremfor Norge i Unions- og Reformationstiden: at det havde en talrig, veludviklet Adelsstand, var slået om til at bli en Svaghed, og hvad der havde været Norges Skam og Skade i den samme Periode: at det var et Bondeland, det var nu blevet Landets Hæder og Styrke. Man havde nok allerede forud på en Måde iagttaget denne Ombytning af Rollerne, og vi har også berørt den lejlighedsvis i det foregående[16]. De norske Bønders militære Fortrin fremfor de danske, der var en Følge af at de ikke, som disse, havde havt en herskende Samfundsklasse over sig, var bleven kjendt og erkjendt, længe før den rationalistiske Bevægelse satte ind, og det var allerede længe forud bleven sedvanligt at betragte og omtale dem med en helt anden Respekt end deres Standsfæller i Danmark. I Modsætning til Peder Klaussøn, der næsten ikke finder andet at rose hos de norske Bønder end deres Djervhed i at gå løs på Bjørnen, holder allerede Arnt Berntsen i sit i 1656 udkomne Værk: «Danmarckis oc Norgis fructbare Herlighed» en Lovtale over dem, der ikke kan være mere overflødig, hvorved jo vistnok er at merke, at denne Forfatter i det hele, overensstemmende med Titelen på hans Værk, lægger an på at stille alting inden den dansk-norske Stat i det mest rosenfarvede Lys. Holberg kalder Odelsbønderne i Norge «Adelsmænd i mignature» og taler i meget sterke Udtryk om den gode Virkning i moralsk Henseende, som deres Frihed og Selvejendom øver på dem. «De norske Bønder ansee deres Odelsrettighed som deres største Klenodie, og have de Højlovlige danske Konger, hvad Forandringer end udi Rigerne ere foretagne, og hvad Forslag derimod har kunnet gjøres, aldrig villet forordne noget, som kunne svække Odelsretten; thi den samme Herlighed giver de Norske Bønder en Ambition, som er nyttig for Landet udi Krigstider; thi, såsom de fleste bilde sig ind at nedstamme fra gammel Norsk Adel, hvilken Mening ikke kan være ganske ugrundet, have de gemeenligen deres Ære mere kier end andre Bønder, og derfor udi Tapperhed intet Folk i Verden eftergive»[17]. Dansken Pontoppidan, der, som man véd, i flere År var Biskop i Bergen og havde god Lejlighed til at lære den norske Bondealmue at kjende, gir den ligeledes i sin «Norges naturlige Historie» (1753) et meget fordelagtigt Skudsmål, under tydelig Henpegen på den danske Bondealmue og Forskjellen mellem begge i Hensyn på retslige Vilkår. «Hvor nem den norske Ungdom er til at lære på kort Tid en mådelig Bog udenad, og hvor got Begreb den kand gjøre sig om Ordenes Indhold, særdeles siden Skole-Væsenet nu, Gud ske Lof, overalt er nogenledes sat i Stand, det befinder jeg ved mine årlige Visitationer på de fleste Steder med lige Fornøyelse og Forundring. Dette Fortrin, som den Norske Bonde-Almue unegtelig har fremfor sine Lige i de allerfleste andre Lande, nemlig ingenia vivida, fervida et ad altiora erecta, tilskriver jeg, næst Luften, Sindets behagelige Smag og Følelse af sin Frihed for Hoverie og al sådan Tvang til fremmed Tjeneste. Hver Norsk Bonde, særdeles en Odels-Mand, som kand udreede sin Skat, besidder sin Gård med samme Myndighed som Herremanden sin. Ingen tvinger eller styrer ham i sit Foretagende, uden hans egen Indsigt i Arbejdets Fornødenhed og Nytte. Dette giver ingenia liberiora, og hvis de omtalte artes liberales havde her lige subsidia, da tviler jeg ikke på, at de jo kunde drives meget vidt og blant et lige Tall findes ulignelig flere extante ingenia, til Prydelse for de Lærdes Republique»[18].

Men det var dog først i den følgende Tid, efterat Rationalismen var kommet til fuldt Gjennembrud, under Indflydelse af de nye politiske Friheds- og Lighedsidealer og det Rousseau’ske Sværmeri for Naturtilstanden, at man rigtig fik Øjnene op for, hvilken skjøn Ting denne norske Bondefrihed var i og for sig, og hvilket uvurderligt Fortrin Norge deri besad fremfor Danmark. Den blir nu det allerførste Numer på Listen over Norges Herligheder; den lovprises på Vers og i Prosa i de mest pathetiske Udtryk, og i denne Lovprisning deltar både Danske og Norske; fra alle Sider enes man om at se op til Odelsbonden næsten som om det var et Slags Idealmenneske. «Det vilde være dårligt», siger den danske og ivrigt dansksindede Tyge Rothe, «at nægte Norge den Ypperlighed, at Folkefriheden der længere end hos os har bestået mod Lensmagten ..... Ja, Sandhed og Fornuft bør styre vor Patriotiskhed, og vi kunne ikke nægte vore Brødre de Norske, at de have holdt længere og fastere ved Folkefriheden end vi»[19]. «Priseligen stolt er Norges Søn», heder det et andet Sted hos den samme Forfatter. «Hvo undres over, at Bonden er det, når denne véd, at blandt hans Lige ere de, der nedstammer fra Konger. Og, når han med den hele opstigende Rad af Forfædre har siddet på sin Odelsjord og været den sande Hærmand, den sandeLedings- og Landeværnsmand? Er det Under, at Nordmand af anden Stand end Bonden føler liveligen hvad Nationalære er, — han i den lette Bjergathmosphære: han med de Mindesagner fra Oldtiden: han med den sande Tanke, at altid var Landet et Borgerfriheds, men aldrig et Adelsaristokraties eller et Livegenskabs Land»[20]. Tyge Rothe’s Stil går altid på høje Stylter, men de er aldrig højere, end hvor man kommer til at tale om Norge og Nordmændene, og, når han udbreder sig over det norske Folks store Kvaliteter, er det øjensynligt altid nærmest Bønderne, ikke den «halvt vanartede» Bybefolkning, han tænker på. Den senere Statsminister, Grev Ernst Schimmelmann, der som ung Mand i 1771 foretog en Rejse i Norge, udtaler sig i Breve fra denne Rejse med stor Begeistring om de norske Bønder, der havde bragt ham til at tænke på «vor Rousseau» og hans «Naturtilstand, hvori Menneskene vare lykkeligere og altså også bedre»[21]. Nordal Brun, der på en Måde kunde siges at være Erkepatrioten blandt Nordmændene i Slutningen af forrige Århundrede, ligesom Tyge Rothe var Erkepatrioten blandt de Danske, kalder Odelsretten «Norges største Herlighed» og Bonden «den første Stand i Landet». «Ja, Kongeblod dit Vadmel dølger, du kjæmpehøje Dølekarl», heder det i et af Klaus Frimanris Digte. Jonas Rein, der erklærer om sig selv, at han «tilbeder Rousseau’s Navn og Minde», kalder de norske Bønder «Naturens egen Slægt» og henvender følgende Ord til Kronprins Fredrik i Anledning af dennes Rejse til Norge i 1788:

«En Bonde, see, fremstiller sig

Og Fadernavn tillægger Dig.

Det er den sande norske Mand

I ham Du hædre bør vort Land.

Hans ædle Mine see og tro,

At Troskab, Mod i Hjertet bo». «Læs Norges Krøniker», siger Edvard Storm i sit Digt om Indfødsretten, —

..... så skal du få at vide,

Hvordan det går, når Sværd og Hjerter sammen stride

Når Odel varmer Bryst, da, da, og ikke før

Står det som Klippen selv og falder eller dør.

Ja, Odel! Norges Ziir og elskte Skytsgudinde!

Hvor er en Ædelsteen af din Værdi at finde?

Selv midt i Freden du gjør Under; Granens Top

Din evig Lov og Ros til Skyen løfter op».

Endog Hofmænd og fyrstelige Personer, der var opdraget i overspændte Forestillinger om egen Højhed og vant til krybende Underdanighed hos sine Omgivelser, lærte, under Indflydelse af det rådende Modesværmeri, at se med andre Øjne på den «Naturens egen Slægt», der boede mellem Norges Fjelde, end på andre Mennesker, og følte sig charmeret ved de norske Bønders djerve Ligefremhed istedetfor at stødes derover. Prins Carl af Hessen siger i sine Memoirer i Anledning af en Rejse, han foretog gjennem Norge i 1772 sammen med sin Hustru, Kristian VII.s Syster: «Man må gribes af Begeistring, når man lærer at kjende disse Norges patriarkalske Familjer, når man hører disse Folk med lange, ofte hvide Skjæg, der siger Du til En, velsigner En og hvis Tale er præget af såmegen Kløgt og Bravhed. Hjertet udvider sig. Jeg kjender intet bedre end dette Fjeldfolk. Indbyggerne i Byerne og i de sydlige til Sverige grænsende Landskaber er mere fordærvet; men Folket i de indre Bygder er det agtværdigste Menneskeslag på den hele Jord»[22]. Prins Kristian August, der i 1803 kom til Norge som kommanderende General Søndenfjelds, skriver i 1809 til sin Broder Hertugen af Augustenborg: «Det er en egen Følelse at modtage en simpel Fjeldbonde, som kommer for at hente Råd og uden Omstændigheder sætter sig ned og under Talen kalder mig «Du» og «Fader min», foredrager sit Ærinde og går bort med et Håndtryk. På en sådan Mand kan man stole som på en Klippe. Sikkerlig er det et bravt Folk, med hvilket man kan gjøre Alt»[23].

Disse Citater, hvis Tal kunde forøges i det endeløse, må være nok til at vise, i hvilken høj Pris den norske Bonde, — Odelsbonden, Fjeldbonden, — stod inden de højest oplyste, toneangivende Kredse i Danmark og Norge i Foreningstidens sidste Menneskealdere, — hvor godt han synes at ha svaret til det Ideal, der var blevet herskende under Indflydelse af det rousseau’ske Sværmeri for Primitivitet, Enkelhed, ufordærvet, uforfalsket Oprindelighed i Væsen og Sæder.

I nærmeste Sammenhæng med dette Sværmeri, udsprunget af samme Rod, og ikke mindre karakteristisk for det attende Århundredes Oplysning, står den vågnende Sands for Naturen, — den frie, vilde, store Natur, — der har efterladt sig såmange Vidnesbyrd i Literatur og Kunst fra sidste Halvdel af forrige Århundrede. Der spores meget lidet af denne Sands hos den forudgående Tidsalders Kulturmennesker. Man har fremhævet, at Holberg, som i sin Ungdom drog over Alperne og i sin Autobiographi omtaler denne Rejse, ikke har et Ord tilovers om Alpenaturens Skjønhed eller Storhed, og at han siger om Savoyen, at der findes mange smukke Stæder og Byer, «endskjønt Landet er klippefuldt og fælt at se til»[24]. Han viser sig i så Måde at ha indtat det Standpunkt, der var almindeligt endnu i hans Tid og i den nærmest forudgående Tidsalder. Det syttende Århundredes fine Verden levede indestængt i sine Saloner eller i de trange Bygader. Skulde Naturen gjøre noget tiltalende Indtryk på disse Mennesker, der var vant til at bevæge sig med stivt afmålte Skridt og havde en så udpræget Sands for Orden og Symmetri, måtte der være stellet med den, så den frembød Billedet af en iøjnefaldende Regelmæssighed; Træerne måtte være opplantet i Geleder og tilstudset, så det ene så nøjagtig ud som det andet; Marken måtte være gjennemskåret af snorlige Gange og inddelt i Ruder eller andre geometriske Figurer. Alt det, som bredte sig utæmmet og stort, — Fjeldet, Ødemarken, den vildtvoxende Skog — syntes dem stygt, indgjød dem Afsky eller Skræk. Endnu den engelske Digter Oliver Goldsmith fandt intet, som hans Øje kunde glæde sig ved i de skotske Højlande med de endeløse brunladne Hejer, ufrugtbare Klipper og Kløfter, medens han stillede op som en ligefrem Modsætning til al denne Styggedom det «henrivende» Landskab rundt Leyden med sine grønne Enge, zirlige Blomsterbed og retlinjede Avenuer[25].

En Naturopfatning, som bare blev frastødt af den skotske Vildhed, måtte naturligvis finde den norske endnu mere frastødende. For os, der er vant til at se og høre Norges «Herlighed» lovprist af Alverden, falder det underligt, at det skulde være noget så nyt dette med Erkjendelsen af al denne Herlighed. Men det er i Virkeligheden endog meget nyt; man behøver ikke at gå længer tilbage end til det forrige Århundrede for at komme til Tider, da det vist ikke faldt noget Menneske ind, at Norge skulde ha noget særdeles at byde på i Retning af Naturskjønhed. Det var i disse Tider en rar Hændelse, at Udlændinger berejste Landet i andet end blotte Forretningsøjemed, og de ganske enkelte blandt disse, der har meddelt Efterverdenen noget om sine Indtryk af Landets Natur, indskrænker sig væsentlig til at sige, hvad Holberg siger om Savoyen, nemlig, at det er «klippefuldt og fælt at se til»[26]. Også indfødte Nordmænd synes at ha slået sig tiltåls med en lignende Opfatning. Absalon Pederssøn siger om Norge, at det er «et foragteligt Rige iblandt andre for de høje Bjerge, store Hav utallige Fjorde og Skjær, som der ere overflødige og farlige at se og sejle til»; Peder Klaussøn kalder Norge «dette klippige og stenige, visne og uslette Land», — Udtryk, der tyder på, at disse Forfattere har havt en Følelse af, at Landet vist ikke i og for sig kunde gjelde for vakkert, om de end vidste, at det frembød et godt og kjært Hjem for dem, der var opfødt og opdraget her og havde havt de «høje Bjerge og utallige Fjorde og Skjær» stadig for Øje. Endnu længe efter deres Tid vedblev Forholdet i så Måde udentvil at være det samme. Først i det attende Århundrede indtrådte et Omslag; først i Oplysningstiden gjorde en ny, videre Naturopfatning sig gjeldende. Den brød sig Vej gjennem engelsk Havekunst, der la an på at gjengi det tilsyneladende kaotiske, mangfoldigt vexlende i den frie Natur, modsat fransk Havekunst, der beskar og beklippede og regulerede alting, — og gjennem den naturbeskrivende Poesi, der først kom op i England og derfra udbredte sig til den øvrige Verden og blev et Modegenre i Literaturen. De gamle Gjærder faldt på dette som på såmange andre Områder; Natursandsen trængte frem, la under sig nyt Land, og det blev erkjendt, at der var meget at beskue og besynge også udenfor de gamle Gjærder, meget mere udenfor end indenfor.

Disse Erobringer kom nu, som man kan vide, i langt højere Grad Norge end Danmark tilgode. Forsåvidt man tidligere havde havt Øje og Sands for Naturen, var det naturligvis først og fremst det Yndige, Blide, Frugtbare, der havde virket tiltalende: — løvrige Lunde, stilleglidende Åer, jevne, blomstrende Kløverenge, bølgende Agervidder o. s. v., — netop det, som Danmark fremfor Norge har at byde på. Danmark havde derfor midt i selve Paryktiden, da man så på den mindste Klippe som på et «chaos affreux» og på enhver noget ensom eller afsidesliggende Dal som på en «solitude horrible»[27], kunnet gjelde for et vakkert Land. Det Storladne og Mægtige derimod, — det, der udgjør Norges «Herlighed», — Poesien eller Skjønhedsmagten ved Fosser og brusende Elveløb, højtragende Fjeldmure og Ødemarker, — det var netop det nye Rige, som først blev indvundet for Natursandsen af det attende Århundredes Oplysning. Man kan sige, at Norge blev i æsthetisk Forstand ligefrem opdaget i denne Tid. Man kan sige, at de til de højere Samfundskredse hørende Nordmænd — de, der fulgte med i Samtidens almene Åndsbevægelse — kom til at gjøre to Opdagelser, ved at påvirkes af Oplysningens nye Ideer og Smagsretninger: de opdagede på éngang både sit Land og sit Folk, d. v. s. de lærte at se på begge med andre Øjne end forud; de fik et højere Begreb, en klarere Bevidsthed om, hvad begge var værdt.

Her vil da atter være Lejlighed til at minde om den Kløft, der havde åbnet sig i national Henseende mellem de til de såkaldte højere Samfundsklasser, — Embedsmands- og Borgerklassen, — hørende Nordmænd og Bondestanden, og som det var et Livsspørsmål for det norske Folk at få udfyldt[28]. For at dette Folk atter skulde gjenvinde Kraften til at leve sit eget Liv, var det nødvendigt, at det gjenvandt sin indre Enhed, — at Embedsmands- og Borgerklassen i Norge, som var og længe måtte vedbli at være den ledende, toneangivende, historisk virksomme Del af det norske Folk, men som ved Sprog og Kultur var bleven så sterkt draget over til Danmark, atter flyttede hjemover, knyttedes nærmere til Bondestanden i sit eget Land, lærte mere og mere at føle sig som ét med den, — og i så Henseende måtte de nævnte Opdagelser komme til at spille en Rolle; de måtte virke til at fremskynde denne Flytning hjemover. Kjærligheden til det fælles Fødeland, Præget af den samme Natur, så helt anderledes artet end den danske, havde til alle Tider været et såvidt sterkt Bånd mellem Nordmænd af de forskjellige Samfundsklasser, at deres Enhedsfølelse, trods den sproglige og kulturhistoriske Kløft, aldrig blev helt brudt, — at de vedblev at måtte opfattes og vedblev at opfatte sig selv somet Folk for sig ligeoverfor Danskerne. Men det er klart, at Kjærligheden til Fødelandet måtte stimuleres ved den vågnende Begeistring for dets ejendomelige Skjønhed; Præget af norsk Natur måtte komme til at gjælde mere og få mere at betyde, eftersom det gik mere og mere op for Folk, at denne Natur ikke bare var hård og kold og ufrugtbar, men at den også havde noget ophøjet og storslagent ved sig. Nordmænd af Embedsmands- og Borgerklassen havde allerede længe før Oplysningstiden kunnet være stolt af Landsmandskabet med de norske Bønder og følt sig hendraget til dem, i Betragtning af deres militære Fortrin og Bedrifter, som der gik et så stort Ord af. Men Dragelsen måtte bli såmeget sterkere, efterat det var blevet opdaget, hvilke Mønstermennesker disse Bønder var også i andre Henseender, — hvilken dyb Veneration deres Frihed, deres Væsen og Sæder fortjente at være Gjenstand for. I denne Frihed så man ikke blot et Slags Realisation af Oplysningens demokratiske Samfundsideal, men her kunde man også tro at gjenfinde Roden, hvoraf Norges sterke historiske Liv i Sagaperioden var udrundet. Man vidste, at Harald Hårfagre tog Odelen fra de norske Bønder, og at mange af de gjæveste blandt disse på Grund deraf flyttede ud til fremmede Lande; man vidste, at Håkon Adalsteinsfostre gav Bønderne deres Odel tilbage, og at Rygtet herom fløj som Ild i tørt Græs fra den ene Landsende til den anden. Man forestillede sig nu, at denne Odel, der havde spillet en slig Rolle i Norges eldste Historie, var den samme Odelsret, hvorved de norske Bønder i en følgende Tid havde frelst sig fra at dele Skjæbne med sine danske Standsfæller, og som de endnu, efter Holbergs Udtryk, agtede for sit største Klenodie. Minderne fra den nationale Histories Glansperiode mødtes på en Måde med de allermoderneste europæiske Kulturtanker og måtte derigjennem vinde fornyet Liv og Magt[29]. Vi har seet, hvorledes disse Minder virkede til at opretholde Nordmændenes nationale Selvfølelse midt under Norges dybeste Fornedrelse. Men de havde dog dengang været halvvejs som en død Skat, — et Slags Arvesølv på Kistebunden, hvis Besiddelse man glædede sig ved, men som man ikke kunde bruge; man så op til dem som til en uendelig fjern Højde; Afstanden syntes for stor til, at der kunde være Rum for nogen Tanke om at fornye dem. Nu derimod, efterat man havde fået Øjnene op for, hvor stor og hvor enestående en Herlighed Norge ejede i sin Bondefrihed, havde man en Følelse af at være rykket dem på nært Hold. Man kunde forestille sig, at Norge fremdeles havde Betingelserne for at bli, hvad det engang havde været. Hos Bonden lå Landets Fortid, og der lå også dets Fremtid. Han var altså «den sande norske Mand»; — det blev den almindeligt rådende Opfatning, og deraf måtte udvikle sig et Ønske hos gode norske Patrioter af de andre Samfundsklasser om at nærme sig til ham, lære ham at kjende og komme til at ligne ham, såvidt mueligt.

Fodnoder

1

E. Holm, Holbergs statsretlige og politiske Synsmåde, Kbhvn. 1879.

2

Skavlan, Holbergs Komedier, S. 235—36. C. W. Smith, Holbergs Levnet, S. 25—28.

3

Danm. og Norg. Beskr., S. 20.

4

Se ovenfor S. 71—72.

5

«Dansk født, det er at sige i Danmark eller Norge» — Holbergs Testament, Højbergs Holbergiana, S. 457.

6

Holberg siger: «Jeg holder mig til det bekjendte Axioma: Enhver ærlig Mand er forbunden til at forsvare den Regjering, som han lever under» (Danm.-Norg. Beskr., S. 62). På lignende Måde udtrykker endnu Montesquieu sig: «Je suis un bon citoyen; mais dans quelque pays que je fusse né, je l’aurais été de même. Je suis un bon citoyen, parceque j’aime le gouvernement où je suis né»; — (A. Sorel, L’ Europe et la Révolution Française, I. S. 14;) — ja endnu Rousseau: «J’eus et j’aurai toujours pour maxime inviolable de porter le plus profond respect au gouvernement seus lequel je vis, sans me mêler de vouloir jamais le censurer et critiquer ou réformer en aucune manière»; (— P. Janet, Hist. de la science politique, 3e. édit. p. 461.)

7

Holm, Holbergs polit. Synsmåde, S. 19.

8

Holm, Holbergs polit. Synsmåde, S. 28—29.

9

Tre Breve v. Levin, S. 337.

10

Holm, l. c. S. 25.

11

Skavlan, Holberg, S. 84. — C. W. Smith, Holbergs Levnet, S. 79.

12

Epistler, Bruuns Udg., I. S. 294.

13

Epistler, l. c. I. S. 295.

14

G. Brandes, Festskrift om Holberg, S. 49.

15

Se 1ste Del, 1ste Udg. S. 127.

16

Se ovenfor S. 32

17

Danm -Norg. Beskr., S. 306—7.

18

Norg. nat. Hist., II. S. 397—98. — Holm, D.—N. Hist. 1660—1720, II. S. 427: «Det er ikke uinteressant på Listerne over de norske Skibe, der under den store nordiske Krig bleve opbragte af Svenskerne, at træffe et Skib, som hed «Den norske Bonde». Det vilde åbenbart have været utænkeligt, at et Skib i Danmark havde fået Navn af «Den danske Bonde».

19

Nordens Statsforfatning (1781—82), I. S. 52.

20

2 Om nogle Danmarks og Norges Fordringer til hinanden (1788), S. 93.

21

E. Holm, Den offentlige Mening og Statsmagten i den dansk-norske Stat i Slutn. 18de Årh. (1888), S. 54.

22

Pr. Charles de Hesse, Mémoires de mon temps, p. 74.

23

Ræder, Danmarks Krigshist. 1807—9, II. S. 401.

24

Tre Breve ved Levin, S. 84—85. — C. W. Smith, Holbergs Levnet, S. 56.

25

Macaulay, Englands Hist., 13de Kap.

26

I Tydskeren Michel Behaims Beskrivelse af en Rejse, han i 1450 foretog i Norge, langs Vestkysten op til Throndhjem, heder det: «Aldrig i mit Liv så jeg et fælere, vildere, mere forunderligt Land. Intet uden Klippevægge, såvidt Øjet kunde nå; Bjerge og Dale af stejle Stenmure, og midt imellem dem det brusende Hav. Man gruer blot ved at løfte Blikket så højt i Vejret; og, hvor man ser ud over Landet, møder Øjet intet uden selsomt dannede Fjelde ..... Det kan man nok kalde et hæsligt Land; men fattigt kan det ikke kaldes». — Dansk hist. Tidsskr. VI. S. 323.

27

Henri Martin, Hist. de France.

28

Jvfr. 3die Del, S. 347—48. — Ovenfor S. 101—102.

29

Når Hans Bull i sit Prisdigt «Om Landmandens Lyksalighed ved Friheds Og Ejendoms Nydelse» (Forsøg i de skjønne og nyttige Videnskaber, 9de Stykke, Kbhvn. 1771) skildrer de norske Odelsbønders Fortrin, «flyver hans Tanke til Hågens Hvilehøj» — «Hågen» er hans «Helt».

VII.

Trykkefrihedstiden. — Det norske Selskab. — Universitetssagen.

AARENE omkring eller nærmest efter 1750 kan betragtes som «Oplysningens» egentlige Gjennembrudstid i Europa.Montesquieu’s «Esprit des lois» udkom 1748; J. J. Rousseau begyndte sin Forfatterbane i 1749, hans «Contrat social» udkom 1762; Encyklopædien (Diderot, d’ Alembert) begyndte at udkomme i 1751; Candillacs «Traité des sensations» udkom 1754; Helvetius’s «De l’esprit» 1758; Physiokraternes statsøkonomiske Skole dannede sig og fremtrådte omtrent samtidig[1]; Voltaire bosatte sig på Fernei i 1758; han var allerede længe forud Frankriges og Europas berømteste Digter; men det var først, efterat han var kommet til Ro på sit Herresæde ved Genfersøen, at han blev «Patriarken», Philosophernes eller den frie Tænknings anerkjendte Fører, udfoldende en storartet agitatorisk og reformatorisk Virksomhed, herskende over den offentlige Mening i Europa som ingen før ham[2]. Det var først nu, at de mange forskjellige Tanke- eller Gransknings- eller Smagsretninger, der dannede «Oplysningens» Kildespring, — den sensualistiske Philosophi, Nyttemoralen, den religiøse Kritik og Skepticisme, den naturretlige Lære om Staten, de nye statsøkonomiske Ideer, Oppositionen mod det konventionelle, overraffinerede i den herskende Civilisation, Længselen efter det naturligt friske og oprindelige, — forenede sig til en eneste stor Strøm; det var først nu, at der af alt dette fremgik en ny Livsopfatning, hvis Kjerne kan udtrykkes med Voltaire’s Ord: «Que tout soit bien ou mal, faisons que tout soit mieux»[3], — at denne nye Livsopfatning blev til et Slags Religion, — en Fornuftens, Naturens og Fremskridttets Religion, — så Philosopherne fra at bekjæmpe al Dogmatisme gik over til selv at dogmatisere og antog Karakteren af et Slags Præsteskab, der var besat af Proselytmagerånden og hos hvem Enthusiasmen stundom fik en Snev af Fanatisme.

Holberg oplevede bare Begyndelsen af dette store Gjennembrud. Han læste Montesquieu’s «Esprit des lois», og det er øjensynligt, at dette Værk har gjort et dybt Indtryk på ham, og at han har havt en Følelse af dets epokegjørende Betydning i videnskabelig og politisk Henseende. Han vender atter og atter tilbage til det i sine sidste skriftlige Arbejder og undergir det Kritik. Adskilligt i denne Kritik er rigtigt og træffende og vidner om Holbergs sunde Sands, t. Ex. hvad han siger mod Montesquieu’s Forsøg på at udlede Folkenes Egenskaber, Love og Institutioner af klimatiske eller Jordbunds-Forhold; men hans Polemik mod Læren om de forskjellige «Principer» for de forskjellige Stats- eller Regjeringsforfatninger og mod Læren om det engelske Ligevægtssystem er fordetmeste yderlig svag og peger tilbage til et parti pris, der har hindret ham fra at tilegne sig de nye Synsmåder[4]. Hans Indvendinger går udenom Sagen og er tildels af en sådan Art, at de må siges at være ham ganske uværdig[5]. Man finder i hans seneste Skrifter også en og anden Ytring vedkommende den fremadskridende Fritænkning på andre Områder, og man får deraf det Indtryk, at det gik ham, som det er gået så mangen en anden Revolutionsmand, at han nemlig på sine gamle Dage drog sig mere og mere tilbage, skræmmet af Konsekventserne af de Grundsætninger, som han havde hyldet og kjæmpet for i sin kraftige Alder. Endog det åndige Røre, som var vakt inden hans eget, det dansk-norske Samfund, og vakt af ham selv, synes delvist at være blevet ham for sterkt. I en af sine Epistler henviser han til den «Afridsning», han tidligere havde givet af de Danske «som et Folk, der ikke letteligen henfalder til Extremiteter, men som udi alting går en Middelvey», og føjer så til: «Afridsningen holdtes da at være gandske rigtig, såsom Folket virkelig havde sådant Egenskab. Men, hvis Skriftet på nye igjen skulle blive oplagt, måtte jeg neden under Texten ved Noter tilkjendegive, at den Periodus var til Ende, og at Nationen for 20 eller 30 År siden havde fået en gandske anden Skikkelse, som ikke er kjendelig fra den forrige» ... «Dette, som jeg her haver anført, er aldeles ikke for at skiemte med Nationen; thi jeg kand ikke forklare sådan Forvandling enten til det Verste eller det Beste. Det er ikkun for at vise, at den Characteer, som jeg forhen haver givet, behøver Correction, såsom Nationen nuomstunder ikke alene er Engelsk, men Erkeengelsk, og dens gamle symbolum, nemlig: semper eadem, passer sig ikke mere på vore Tider».[6] I første Udgave af «Danmarks og Norges Beskrivelse» (1729) udtalte han, at det «i disse Riger har været roeligt i Kirke-Sager, hvad der må tilskrives såvel Regjeringens Omhyggelighed, som Indbyggernes fredelige Naturel». Men i andet Oplag, der udkom i 1749, føjede han dertil følgende: «Efter dette Skriftes første Publication ere udi Religionen forefaldne adskillige Uroligheder, som kunde give riig Materie til Kirkehistorie og som blandt andet kan tiene til Bevis på det, som jeg ved en anden Lejlighed har antegnet om Nationens Characteer, nemlig, at den på nogen Tid er bleven således forandret, at det Folk, som i al Ting har søgt at gåe en Middelvei og som man i den Henseende har tillagt en Slags Indolence, nu kan tillegges alt for megen Activitet, så at nu er fornødent at bruge Tøyel, da tilforn behøvedes Sporer. Thi man har på nogen Tid merket en stor Begierlighed til Noviteter, hvorudi ofte ingen Måde har kundet holdes».[7] Et tredie Sted siger han: «Vore Skribenter, som tilforn have været distingverede ved Modesti, gå nu i fuld Galope til Charlataneri; ..... ingen tager nu i Betænkning at agere Autor; ja, man haver seet Håndverksfolk, ja indtil norske Bønder at commentere over historiske og politiske Sager, så at Staden, som tilforn haver været plaget med Obstruction, nu laborerer af Tarmeløb.» Han «glæder sig over, at han ved sit Exempel har sat unge studerende Personer i Activitet»; «men det er just ikke sådan Activitet jeg havde ønsket, medmindre man kan holde for, at et Lands Zirath består udi Skrifters Mængde. Men, såsom det af fornuftige Folk ansees hverken som Zirath eller Nytte, så er udi denne Tilstand mere fornødent at bruge Kapsun og Tøjel end Sporer».[8] — Det dansk-norske Publikum var blevet «støbt i en anden Form», siden Holberg optrådte som Forfatter, og det er øjensynligt, at Omstøbningen ikke rigtig vilde hue ham, da han var blevet gammel, skjønt den jo for en god Del var hans eget Værk og den nye Form en sådan, der svarede til hvad der havde været Hovedsigtet for hans literære Virksomhed.

En nyere dansk Forfatter[9] har sagt: «Den naturlige Gang vilde have været, at den følgende Literatur sluttede sig til Holberg som sin Ophavsmand og trådte i hans Fodspor; men det første Særskue, der møder os efter ham, er just den Måde, hvorpå Literaturen ikke sluttede sig til ham, men forlod ham». Disse Udtryk må siges at være afgjort misvisende, såvidt angår den politiske og historisk-philosophiske Del af Literaturen. I Holbergs sidste Leveår og Tiden nærmest efter hans Død fremtrådte flere unge Mænd, der vandt et Navn og kom til at spille en Rolle som philosophisk-historisk-politiske Forfattere, deriblandt J. S. Sneedorf, F. C. Eilschow, P. F. Suhm, Tyge Rothe. Om alle disse gjelder det, at det var Holberg, som havde vakt dem. De har også fordetmeste i meget sterke Udtryk hyldet ham som sin Lærer og Mester[10], og de fortsatte på de af ham fortsatte Veje. Ingen af dem kan udholde nogen Sammenligning med ham, endog om vi sætter Kjernen af hans Forfatterskab ud af Betragtning og bare tænker på hans historiske og philosophiske Skrifter; hos ingen af dem møder vi noget tilsvarende til hans Originalitet og udpræget selvstændige Personlighed. Men de havde det Fortrin fremfor ham, at de var såmeget yngre[11]. Hans Opgave havde været at begynde fra nyt af, at finde Vej ud af den åndige Ørken; deres blev den såmeget lettere: at gå videre på den engang indslagne Vej. Da han var ung, var den store frigjørende Åndsbevægelse, som både han og de fik at repræsentere, endnu i sin Vorden; han opsøgte den i dens Kilder, der fordetmeste endnu flød hver for sig, og som han forenede på sin Vis; deres Ungdom faldt sammen med det store Gjennembrud, da Kilderne flød helt sammen og Strømmen derved fik en slig Fart og udbredte sig over Verden med en slig Magt, at det ikke behøvedes mere for at komme frem end at lade sig føre af den og tænke Andres Tanker efter istedetfor at tænke selv.

Holberg var en udlevet Olding med forlængst opgjorte Meninger og Forestillinger, da «Esprit des lois» kom ud; han kunde derfor nok se, at det var et «Mesterstykke», og «admirere den berømmelige Forfatters nette Tanker, Skjønsomhed og dybe Indsigt udi Stats-Sager»; men han formåede ikke at stille sig på dets Standpunkt, sålidet som han kunde modta nogen Impuls derfra. Sneedorf og Rothe derimod stod dengang endnu i sin tidligste Udvikling: på dem kunde derfor det epokegjørende Værk komme til at virke helt anderledes sterkt og bestemmende; de blev begge i egentligste Forstand Disciple af Montesquieu, hvem de efterlignede, og hvis Tanker de indførte og udnyttede.

Sneedorf, — der var Danmarks udentvivl mest ansete og indflydelsesrige Forfatter i Tiden nærmest efter Holbergs Død, — kalder «Esprit des lois» «det første Skrift i Statskonsten, som fortjener at sættes i Ligning med de Gamles Skrifter», og taler i sit Ugeskrift «Den patriotiske Tilskuer» med Enthusiasme om «den Lyksalighed, der kunde håbes for det menneskelige Kjøn, når Forfatterne af de forskjellige Nationer stræbte at fuldføre den store Bygning, til hvilken Forfatteren af «L’esprit des lois» havde lagt den første Grundvold»[12]. — Han gav selv sit Bidrag hertil, idet han begyndte Udgivelsen af et stort Værk «Om den borgerlige Regjering» (1757 1ste Bind, — mere udkom ikke; Sneedorf døde 1764), i hvilket Montesquieu’s Lære om de tre ledende «Principer» —, den borgerlige Dyd i Republiken, Æren i Monarkiet, Frygten i Despotiet, — er lagt til Grund. Tyge Rothe, som i en senere Tid opnåede et så anseet Navn, — Tacitus-Rothe, Sokrates-Rothe, «vor Borgerfriheds første Apostel», som den store Komplimentmager Rahbek kalder ham, — debuterede i 1759 i dansk Literatur med et Skrift «Tanker om Kjærlighed til Fædrelandet», hvorom den spydige Skolemand Rektor Dass siger i et Brev til Suhm: «Ortographien er ny, Stilen og Tankerne er franske; .... jeg veed ikke, om Forfatteren har sat sig for at efterfølge Demosthenes og Cicero eller Montesquieu; det sidste bliver vel det retteste; thi om denne er han færdig at sige, som en anden Franzos om samme har skrevet: «Nec propius fas est mortali attingere divos».[13] Vist er det, at Skriftet både i Form og Indhold viser en sterk Påvirkning af Montesquieu, der også omtales med den dybeste Ærbødighed som «Menneskenes vise og oprigtige Ven».

Til Trods for al Beundring for og Tilslutning til Montesquieu lykkedes det dog både Sneedorf og Tyge Rothe at bringe sin arveundersåtlige Loyalitet på det Tørre. Ved at stelle og lempe på den Montequieu’ske Lære om de tre Principer får de såvidt Brodden (og dermed også den virkelige Mening) bragt ud af den, at det ser ud, som om den lar sig bringe i Harmoni med en absolut monarkisk Regjeringsform sådan som den dansk-norske af 1660. Vistnok er, siger Sneedorf, Dyden det ledende Princip i den republikanske Regjeringsform, som deri har et Fortrin fremfor alle andre. Men Ulykken er, at Dyden er og altid vil vedbli at være så sjelden blandt Menneskene. Den republikanske Forfatning er som Følge deraf mere end nogen anden udsat for at forvanskes, og en fordærvet Republik er den sletteste af alle Forfatninger. På Grund af Menneskenes Skrøbelighed blir altså det monarkiske Princip, Æren, som ideelt seet bare er No. 2, praktisk det bedste, og derfor har man da også fordetmeste seet sig nødt til at gjengi Kongedømet dets oprindelig uindskrænkede Magt, hvor denne var bleven indskrænket eller ophævet. Dette var imidlertid i de fleste Tilfælde ikke skeet helt eller på den rette Måde. «Der er i Europa kun ét Monarki, hvor den uindskrænkede Magt er bygget på den Grund, som gav de gamle Monarkier et Fortrin for alle dem, som have været til, nemlig Tillid mellem Regenten og Folket; hvor Stænderne have overgivet den allerhøjeste Magt til Regenten for at holde en Ligevægt mellem dem, og om hvilket man med Sandhed kan sige det, som Cicero har sagt om Oprindelsen til gode Monarkier, at Folket har taget sin Tilflugt til en dydig Mand, som kunde beskytte de Svage og lade Høje og Lave ske lige Ret. Jeg vil ikke forekomme Læserens Dom med at nævne det, efterdi jeg tror, at man i Skrifter, der sigter til at undervise, bør undgå endog Skin af Flatteri» (!)[14] — Tyge Rothe stiller sig det Spørgsmål, om Montesquieu kan påberåbes som Autoritet mod den Mening, at Fædrelandskjærligheden også kan trives i Monarkier. Han kommer til det Resultat, at dette ikke er Tilfælde; den store Montesquieu gir også Borgerne i en enevældig regjeret Stat Lov til at elske sit Fædreland. I denne Fædrelandskjærlighed finder nu Rothe noget, der kan veje helt op mod Republikens «borgerlige Dyd» Hersker og Undersåtter skal «tilhobe elske Fædrelandet»; Herskeren skal være den første af alle Patrioter, — derpå skal hans Magt være grundet. Dette er Formelen, hvori Nyt og Gammelt søges forenet eller forsonet, og ved den har Rothe åbnet sig Udvej til at konkludere i den allerdevoteste Underkastelse under det oldenborgske Enevælde, skjønt han låner sine Præmisser fra Montesquieu og er og vil agtes for at være en tro Discipel af denne den engelske Friheds store Opdager og Lovpriser.

Overhodet gjelder det om Holbergs nærmeste literære Arvtagere på det historisk-politiske Område, som om Holberg selv, at man ikke merker mindste Spor hos dem af nogen Forestilling om, at den Lære, de førte, var subversiv for den bestående Tingenes Orden. Der er ikke Spor af nogen bevidst eller bestemt Opposition eller noget Ønske om en anden, friere Regjeringsform. Ved Hundredårsfesten for Suverænetetens Indførelse i 1760 blev Jubelen ikke afbrudt ved en eneste nokså svag Mislyd. Gammeldags Orthodoxe som Pontoppidan og moderne Fremskridtsmænd som Sneedorf lovpriste i samme sterke Udtryk Danmarks og Norges Lykke ved at ha en absolut-monarkisk Statsforfatning. I Sneedorfs Jubeltale findes følgende Tirade: «En fælles Kjærlighed og Tillid har således forenet Kongernes og Undersåtternes Hjerter, at, dersom det endnu stod i vores Magt at vælge, skulde vi ikke alene være ligeså villige til at gjøre det samme Valg som de gjorde for 100 År siden; en så lang og lykkelig Erfarenhed skulde endog forøge vores Nidkjærhed»,[15] — og man har vist ingen Grund til at tvile på, at disse Ord har svaret så nogenledes til hvad der var hans og hans danske og norske Samtidiges, også de videst Fremskrednes, virkelige Mening.

Alligevel er det umiskjendeligt, at der er foregået en radikal Omvæltning i de rådende politiske Begreber og Følelser, og at det Standpunkt, hvorpå tænkende og oplyste Mennesker inden det dansk-norske Samfund nu stillede sig, var et helt andet end det, hvorpå man uden Undtagelse stod endnu en Menneskealder forud. Enevælden opfattes ikke længer som Mål, men som Middel. Det opfattes ikke længer som Udgangspunktet, Grunden, hvorpå alt andet i Staten hviler, men som en Funktion, vistnok den højeste og vigtigste af alle, men dog ikke væsentlig forskjellig fra andre Funktioner i Statens eller Samfundets Tjeneste. Monarkens Herskerret gjelder ikke længer for noget givet, noget over alle menneskelige Hensyn ophøjet; den udledes af og gjøres derved tillige afhængig af visse Forudsætninger, der efter Omstændighederne kan være eller ikke være tilstede. Man stiller Krav til ham og gjør gjeldende, at der er store Pligter svarende til de store Rettigheder. «Det almindelige Bedste», siger Sneedorf, «skal være Regentens højeste Lov; Kjærlighed til det almindelige Bedste er den eneste Dyd, der kan gjøre ham stor». Kongernes Løfte at ville adlyde Loven om det Heles Vel er Thronernes bedste Grundvold, heder det i Rothes førnævnte Skrift af 1759. «Vi kræve store Ting af dennem, der have den øverste Magt i Staten; .... vi tage end ikke i Betænkning at sige, at vi adlyde, på det at vores Lydighed skulde blive os til Fordel». Endnu dristigere lyder den Tale, der samtidig føres af en norsk Forfatter, H. Arentz[16] («Samtale imellem de tvende Romere Cato og Cæsar angående Enevolds- og Folkeregjeringen», Kjøbenhavn 1756): «Hvad er vel en Stat, et Folk, et Rige eller hvad man finder for godt at kalde det, uden et samlet Selskab af mangfoldige Familjer, hvilke har et almindeligt Bedste til fælles Øjemærke? .... Og hvad er vel en Regent udi et sådant Selskab, uden en Person, til hvilken man har betroet at skjønne og befordre denne almindelige Hensigt? .... Hvad Ret kan han vel tilegne sig i Henseende til Personer, Gods og Formue, uden forsåvidt en almindelig Nødvendighed tilsiger det?»[17]

Disse Spørsmål måtte fremkalde adskillige andre. Den nye Statslære, sådan som den blev foredraget inden dansknorsk Literatur i Tiden nærmest efter Holberg, vedblir vel at havne i de loyaleste Konklusioner og afholder sig fra enhver direkte Kritik af den bestående Statsorden, men gir på samme Tid så tydelige indirekte Vink til en sådan, at det ikke kan slå fejl, at de er bleven fulgt, — til en Begyndelse i al Stilhed. Det almindelige Bedste skal være Kongens højeste Lov, heder det; sæt, at han ikke kan eller vil bøje sig under denne Lov, hvordan skal det så tages med hans Herskerret? Kongen skal være den første Patriot; han og hans Undersåtter skal samles i Kjærligheden til Fædrelandet; derved skal hans Myndighed få det nødvendige moralske Fundament; men, når Ideen om Fædrelandet ikke længer er underordnet Ideen om Kongens Ret eller Magt, så at dets Grænser er givet med Grænserne for denne, når tvertom Fædrelandet blir det overordnede Begreb, hvorledes skal så dets Grænser bestemmes? Det krævedes af Kongen, at han skulde være patriotisk, og det samme Krav blev også rettet til Undersåtterne. Patriotisme, Patriot blev et Slags Modeord i Tiden nærmest efter Holberg; den «gode Patriot» afløste på en Måde den «gode Borger» eller den «gode Undersåt» som Udtryk for Tidens Ideal på den offentlige Morals Område. Til at være en god Undersåt udfordredes ikke andet og mere, end at man sad stille og adlød uden at knurre. Begrebet om en «god Patriot» indesluttede derimod tillige Forestillingen om noget selvvirksomt. Patrioten skulde ikke lade sig nøje med at være loyal og at respektere den lovlige Øvrigheds Vilje; han skulde også efter Omstændighederne føle sig kaldet til at oplyse og støtte denne Vilje. Hvor oprigtigt man holdt fast ved den absolut-monarkiske Regjeringsform, så blev altså, ifølge dette nye Ideal eller Stikord, Forholdet mellem Regjering og Undersåtter opfattet på en helt anden Måde end forud. Regjeringen gjaldt ikke længere som et Forsyn, Undersåtterne ikke længer som en Hjord, der bare har at følge sin Hyrde, uden at den behøver at umage sig med at tænke over Vejen. Det blev en herskende Forestilling, at Regjeringen havde Krav, ikke alene på Undersåtternes Lydighed, men også på deres Medhjælp eller virksomme Deltagelse i hvad der tidligere opfattedes som noget, der alene vedkom den og hvori ingen anden havde at blande sig. «Ingen Visdom», siger Sneedorf, «er stor og ingen Magt uindskrænket nok til at befordre det almindelige Bedste af en Stat, dersom Folket ikke har Indsigt og Nidkjærhed nok til at understøtte Lovgiverens Hensigter ved Handlinger, som bero på dets frie Vilje og som ikke kunne tvinges uden store Ulejligheder». «Skriver, kjæreste Brødre!» heder det i Fr. Lütken’s «Oeconomiske Tanker til høiere Eftertanke», der udkom 1755—61, «sålænge Kongen allernådigst tillader det; .... det er umueligt for Regjeringen at komme på Spor efter alt».[18] Om det så er selve Pontoppidan, så berømmer han i sin Jubeltale fra 1760[19] den dansk-norske Enevoldsregjering, ikke bare fordi Undersåtterne under den nyder så megen Fred og så god lovlig Orden, men også fordi der blev tilstået dem så megen Frihed til at tænke og til at skrive over offentlige Anliggender.

I Virkeligheden havde nu denne Frihed endnu på de Tider ingenlunde meget at betyde. Undersåtternes Almenånd eller virksomme Patriotisme var, såvidt den trådte offentlig frem, d. v. s. i Literaturen, fordetmeste henvist til at bevæge sig på et temmelig snævert og lavtliggende Område, væsentlig det rent materielle, — Økonomien og Næringsveiene. Ved at gjennemløbe Titlerne på de i denne Tid, Tiden mellem 1750 og 1770, — udkomne Afhandlinger eller Brochurer, støder man hvert Øjeblik på Ordet «Patriotisk» brugt som Udhængsskilt, men næsten altid på en Måde og i en Sammenhæng, der tar sig hel underlig eller ligefrem løjerlig ud i vore Øjne; det er «patriotiske» Tanker om Korntienden, om Fælledsskabets Afskaffelse i Danmark, om Norges Cultivation og Population ved de store Gårdes Deling og Husmandspladses Oprydning, «patriotiske» Betænkninger og Forslag om Tørvemosers Forbedring, om Fyrreskoves Forplantelse, om at spare og formere Brændeved o. s. v.[20] Så uskyldig nu end alt dette ser ud, er dog derved et dybt indgribende Omslag betegnet. Det vidner om, at der er kommet Uro i den åndige Atmosphære, og det bidrager til at gi Literaturen fra den nærmest efter Holberg følgende Tid et helt andet Præg end det, der karakteriserer Literaturen fra Tiden nærmest forud for hans Optræden, — så helt andet, at man ved at komme fra den sidste til den første får et Indtryk som af at komme ind i et nyt Klima eller et nyt Vegetationsbelte. Den førholbergske Literatur er konservativ, stillestående eller drejede sig rundt på den samme Plet; den efterholbergske er, med al sin royalistiske Devotion, fremadskridende, reformativ, på sin Vis endog revolutionær. I den første regjerer skolastisk Theologi og klassisk Philologi, i den sidste Økonomi, Politik, praktisk Philosophi. Literaturen før Holberg har intet med Livet at skaffe; den lægger ikke an på at bli en Magt eller øve Indflydelse, men synes bare at ville være til Stads; Lærdomen agtes så meget højere, jo mere unyttig og ufrugtbar den er. I det efter Holberg nærmest følgende Tidsrum blir stik modsatte Synsmåder gjeldende. Løsenet blir nu også på det literære og videnskabelige Område: at gjøre Nytte. Det af Stygotius befrygtede «barbaries» synes allerede indtrådt. Eruditionen, den «solide Lærdom», de døde Læs af Latin og Græsk, de skolastiske Subtiliteter er kommet i et Slags Miskredit;[21] Literaturen har fået en overvejende praktisk Karaktér; den går ud på at vække Eftertanke og Diskussion, at gribe ind i de daglige Anliggender; Forfatterne henvender sig til det store Publikum, istedetfor til en liden Kreds af Pedanter, og vælger fortrinsvis de lettere håndterlige Formater, de almeninteressante Emner og den populære Fremstilling, istedetfor at imponere med ulæselige Folianter og Kvarter og lærde Disputatser om «rare Materier».

Om disse Forandringer må det nu siges, at de allesammen gik i den Retning, som var bleven anvist eller åbnet ved Holbergs literære Virksomhed. Han vilde udentvil ha følt sig lidet opbygget ved den stundesløse økonomiske Patriotisme, Projektmageriet og Reformlysten, Journalistvæsenet og den populariserende Tone, sådan som alt dette trådte frem i Literaturen nærmest efter hans Død, — vi kan slutte det af hvad han udtalte på sine gamle Dage vedkommende samtidige literære Foreteelser, — men det er alligevel sikkert nok, at han havde sin store Del deri, at man herved fulgte de af ham givne Impulser eller Forbilleder. Der er dog et Område, hvor de før citerede Ord om, at «det første Særskue, der møder os efter ham, er den Måde, hvorpå Literaturen ikke sluttede sig til ham, men forlod ham», gjelder med en vis Sandhed, og det er det skjønliterære, — netop det, hvor han for Nutiden står som den store skabende Ånd, og hvor han endnu i vore Dage vedblir at øve virksom Indflydelse. Et Par År før Holbergs Død blev Klopstock indbudt til at ta sit Ophold i Danmark som det danske Hofs Pensionist og modtog Indbydelsen (1751). Dette er et Merkepunkt i den dansk-norske Literaturs Historie, skjønt Klopstock altid levede som en fuldkommen fremmed i Danmark i de mange År, i hvilke hans Ophold her varede.[22] Han blev Tydsklands mest feterede Digter, og den tydske Enthusiasme forplantede sig såmeget lettere og hurtigere til Danmark, fordi man havde Gjenstanden for den megen Forgudelse midt iblandt sig. Allerede i Årene mellem 1750 og 1760 træder hans Indflydelse kjendelig frem i dansk-norsk Literatur; vi møder Kritikere og Småpoeter, der forsvarer eller efterligner hans Odestil, hvori Middelmådigheden så bekvemt kunde brede sig og synes stor. Nu er det vist, at to mere antipodiske Forfatterpersonligheder end Holberg og Klopstock lar sig vanskelig tænke: Holberg, som alle Dage stod det tydske Væsen så fjernt og brød sig sålidet derom, og Klopstock, om hvem det erkjendes, at han er så erketydsk både i sine Fejl og sine Fortrin; — Holberg, i hvis Skrifter Saltet er så overflødigt, og Klopstock, hos hvem det aldeles mangler, — Holberg, som var en Hader af al Unatur, som «væmmedes ved alt det, som er affekteret og sat på Stylter», og Klopstock, der stadig spankede om på Stylter og det Stylter, der var meget højere end Manden selv. Den fra Klopstock udgåede Indflydelse måtte følgelig føre i en fra Holberg helt bortvendt Retning, og denne Indflydelse bredte sig meget sterkt og truede en Tidlang med at vinde helt Overhånd. Ikke bare Småpoeter sluttede sig til ham, men Danmarks største Digter i sidste Halvdel af det attende Århundrede, Johannes Evald, optrådte fra første Færd som hans ivrigt troende Discipel og vedblev stadig at følge og hylde ham og at drage med sig i de samme Spor en Skare Beundrere og Efterlignere.

Samtidig med denne Strømning i Literaturen gik imidlertid en anden, fra helt andre Udgangspunkter, i en helt anden Retning, og disse to Strømninger delte gjennem en længere Tid Kritik, Literatur, Publikum mellem sig og holdt hinanden Stangen på en sådan Måde, at det måtte synes tvilsomt, hvilken af dem der skulde bli den endeligt sejrende. Endnu før Evald var fremtrådt, gjorde Tullin et Slags Epoke i den poetiske Literatur og opnåede ved nogle få Ungdomsarbejder (1758—1764) en i Samtiden ubestridt Rang som Danmarks og Norges første Digter; men hos Tullin merkes ikke ringeste Spor af Klopstocks Påvirkning; han søgte sine Forbilleder inden den engelske Literatur og fortsatte forsåvidt i det af hans Landsmand Holberg anviste Spor. Efter Tullin kom Evald (1765—1781). Det var ganske vist en langt større Digterbegavelse, og han var tillige i langt højere Grad gjennemtrængt af sit Kald som Digter. Alligevel opnåede han ikke hos sin Samtid den udelte Anerkjendelse og Hyldest, som Tullin havde opnået hos sin. Der var mange, ikke blot af de Gamle, men også af de Unge, som ikke vilde erkjende, at Tullin var bleven dethroniseret af Evald, som vedblev at foretrække den førstes kjølige, jevne Forstandspoesi fremfor den Sidstes højtrungende Foredrag og overspændte Pathos, eller som følte sig frastødt ved den Klopstock’ske Påvirkning i Evalds Forfatterskab og mente, at Literaturen kom ind på en Afvej ved at følge tydske Forbilleder istedetfor engelsk-franske.

Denne Modsætning mellem et evaldsk og et anti-evaldsk Parti var ikke bare af æsthetisk eller literær Natur; den havde tillige et nationalt Moment, som man var sig fuldkommen vel bevidst, og som allerede i Samtiden gav sig Navn og Udtryk. Evald var dansk, Tullin Nordmand; den Skare af Tilhængere og Efterlignere, der samlede sig om Evald, var fordetmeste danske som han selv; Oppositionen mod ham havde derimod sit Hovedkvartér i det norske Selskab (stiftet 1772), og dens Førere var en Række norsk-fødte Forfattere, som i sin Kritik eller sin Digtning fastholdt og fortsatte de fra Tullin og Holberg nedarvede Traditioner. Det var en norsk Skole ligeoverfor en dansk, og, hvad der karakteriserede den første ligeoverfor den sidste, var en mere fremtrædende Sands for det Lystige og Lette, et mere udpræget satirisk Hang, en afgjort Forkjærlighed for engelskfranske Literaturmønstre fremfor de tydske, en Læggen-Vægt på Udtrykkets Klarhed og Korrekthed, en Tilbøjelighed til at holde sig ved Jorden, der jevnlig udartede til prosaisk Tørhed og Kulde[23], og som stak sterkt af mod Svulsten og Sentimentaliteten, — Seraph-Sproget og de hastemte Toner, — på den anden Side.

Man har i den nyere Tid fordetmeste været enig om at fremhæve det for begge Folks Literatur-Udvikling frugtbare i dette Modsætningsforhold, der i Samtiden affødte en ofte så bitter Strid og endog vakte Bekymring hos gode Helstats-Patrioter. Man har ment, at, når Evald i nogen Grad frigjorde sig for det tydske Seraphsprog og i sine seneste Arbejder nåede frem til et renere, mere naturligt Foredrag, da har den fra det norske Selskab, — Wessel og hans Fæller, — udgåede Kritik eller Persiflage ikke været uden Del heri.[24] Man har udtalt, at Digterne af den norske Skole ved at fastholde de holbergske Traditioner fastholdt den Grund, hvorpå der måtte bygges, for at Sprog og Literatur kunde bevare sin nationale Karaktér, — at de, ved at stille sig til Kamp mod den tydske Indflydelse, gjorde sit til at afverge den Fare, som til alle Tider har været den for dansk Nationalitet mest truende, og at disse Nordmænd forsåvidt må siges at ha været «danskere end de Danske».[25] Man har påvist, hvorledes begge Skoler, — den norske og den evaldske, — har havt sin Del i at præge og bestemme den senere Literatur hos begge Folk, særskilt den danske, som derved blev såmeget mindre ensidig, såmeget fyldigere, lig en Harmoni, der fremgår af opløste Dissonantser, og Striden mellem dem, — det første nogenledes tydelige Tegn på, at de to Folk, der i så lange Tider syntes at danne en fuldkommen Enhed, holdt på at skilles ad og at vandre sine særskilte Veje, — har derved fået Plads blandt de Minder, som man både fra norsk og dansk Side gjerne dvæler ved. I Holbergs Forfatter-Personlighed kan de to Nationaliter siges at være således forenet, at han i lige Grad tilhører begge, ligesom han i lige Grad behersker dem begge; hans Storhed ikke blot kommer tilsyne i denne Forening, men beror også for en god Del derpå. I Wessel, Nordal Brun og deres Fæller på den ene Side, Evald på den anden, træder norsk og dansk Ånd eller Folkeejendomelighed ud fra hinanden, såvidt langt eller klart, at det blir muligt at foreta et Slags Udskiftning og at sige, hvilket af de to Folk hver enkelt Forfatter mest eller nærmest tilhører, men ikke sålangt, at Fælledsskabet mellem dem sprænges eller at Vilkårene for et vedvarende frugtbart Samarbejde blir ophævet. De gjør på begge Sider sit nationale Væsen gjeldende, men vedblir alligevel at holde sig indenfor Grænserne af en fælles åndig Grund. De vedblir at tilhøre og at føle sig som tilhørende det samme fælles Åndssamfund, så at Modsætningen mellem dem kan virke til at gi dette Samfund en såmeget større Vidde og så at deres Arbejder og Indflydelse kan sees underét og opfattes som et samhørende Hele.

Vi forestiller os, at man ikke vil kunne bestride, at der er noget rigtigt i dette. De bedste Minder fra Norges og Danmarks Foreningstid hører utvilsomt hjemme på det literære Område. Periodens største Mand hos begge Folk er Holberg, den eneste virkelige Kongeskikkelse, den eneste, der fuldt ud holder Målet som historisk Heros og Høvding. Man kunde sige, at det var nødvendigt, at de to Folk slog sig sammen og dannede en Enhed for at frembringe en Forfatter-Personlighed af slige Dimensioner. Hvert for sig vilde ikke ha havt Kraft eller Plads dertil. Det var nødvendigt, at han udgik fra det ene og fandt sin Virksomhed hos det andet, for at han kunde bli det han blev. Norges Forening med Danmark til en Helstat, hvori dengang endnu ingen Rift eller Revne trådte synlig frem, Norges Mangel på selvstændigt Åndsliv og selvstændig national Bevægelse, det danske Åndslivs fuldstændige Forsumpning, Nødvendigheden af en Reform, der førte det ind på helt nye Veje, — alle disse Forhold blev hvert på sin Måde Forudsætninger for hans Storhed. Ved dem blev sådanne Opgaver, der passede for hans Evner, lagt tilrette for ham i den videste Udstrækning, og ved dem blev han stillet på et for disse Opgavers Løsning enestående heldigt Standpunkt. Et sligt Sammentræf gjentog sig ikke og kunde ikke gjenta sig i de to Folks senere fælleds Åndsliv. De norske Forfattere fra sidste Halvdel af det attende Århundrede: — Tullin, Wessel, Nordal Brun, Klaus Frimann, Peder Harboe Frimann, Klaus Fasting, Edvard Storm Zetlitz, Rein, — indtar en hæderlig Plads i Literaturen; enkelte af dem, særskilt Wessel og Nordal Brun, har øjensynlig været meget fremragende Begavelser, og om hele Kredsen gjelder det, at dens nationale Dobbelt-Stilling, — til den ene Side norsk, til den anden dansk, — har havt sin Del i at præge dem og gi dem en ejendomelig Betydning for den literære Udvikling. Fælledsskabet mellem de to Folk viser sig altså også her, ligesom ved Holberg, frugtbart for dem begge, men ikke på langt nær i samme Grad.

Endog om nogen af disse senere norske Digtere havde ejet hele Holbergs Evne, vilde han aldrig ha kunnet komme til at spille en endog tilnærmelsesvis så stor Rolle. Han vilde ha havt for sig et milieu, som langtfra i samme Grad begunstigede denne Evnes frie Udfoldelse. For Holberg var hans Egenskab af Nordmand en ubetinget Fordel. Han blev derved såmeget friere stillet ligeoverfor den Literatur, som han var kaldet til at reformere, og det Samfund, hvis Unatur skulde bli Gjenstand for hans Satire, og kunde alligevel føle sig i literær Forstand helt hjemme inden samme. Han havde på éngang det Standpunkt udenfor, der virker til at skjærpe det kritiske Blik, og det Standpunkt indenfor, der er nødvendigt, for at Kritiken skal bli mere end blot Negation og Forståelsen få den rette Fylde og Frugtbarhed.[26] En slig Kombination var ikke længer muelig i den følgende Tid; de to Samfund begyndte allerede at skille sig formeget ud fra hinanden til det. Den norske Forfatter fra sidste Halvdel af det attende Århundrede kunde ikke så let komme udover en Følelse af at være fremmed i Danmark, endog om han tilbragte sit Liv her, og han kunde heller ikke lægge det danske Samfund under sig således som Holberg havde gjort, endog om han havde havt Holbergs Herskerånd. Det måtte virke til at skjærpe hans kritiske Blik og udvikle hans satiriske Evne, at han kom udenfra og blev stående halvvejs udenfor. Men Kritik og Satire var ikke længer det, som alene eller først og fremst udkrævedes for at føre den literære Udvikling frem. Det gjaldt ikke længer, som dengang Holberg optrådte, at rydde Grunden og begynde helt fra nyt af. Om der gik et og andet af Værdi med i Løbet, da Holberg tog alt det «hjemmegjorte Vadmel og kastede det bort som noget udslidt Tøj, der ikke længere er til at bære», så var det dog i alt væsentligt en nyttig og nødvendig Gjerning, hvorved den for en dansk Mand naturlige instinktsmæssige Sympathi for hvad der er dansk vilde ha været ivejen. Nu stod Sagerne i så Henseende en Del anderledes. Der var nu begyndt at fremblomstre en national dansk Digtning, som har vist sig at ha varig Livskraft, og som ustridig var det betydningsfuldeste, mest centrale Phænomen inden Samtidens dansk-norske Literaturliv. Denne Digtning havde meget forlorent og kunstig overspændt ved sig; den var bundet i en altfor stor Afhængighed af det tydske Forbillede Forsåvidt Medlemmerne af det norske Selskab rettede sin Spot herimod, udførte de en nyttig Gjerning. Men det er øjensynligt, at de ikke indskrænkede sig dertil. Det var ikke bare den uegte Pathos hos Evald, men også den egte, — ser det ud til, — der bød dem imod. Evalds Forsøg på at opta Stoffer fra Nordens Oltid til poetisk Behandling var Gjenstand for deres Hån, medens der ikke er nogensomhelst Grund til at anta, at de sad inde med et grundigere Kjendskab til det nordiske Oldtidsliv og derfor skjønnede, hvor lidet vellykket disse Forsøg måtte siges at være. Evalds Digtning bærer sterke, altfor sterke Merker af sine tydske Mønstere; men det er dog tillige erkjendt, at den har en efter Tidens Lejlighed endog meget udpræget dansk-national Karaktér, og, når han søgte hen til det tydske Åndsliv og modtog Påvirkning derfra, så var det vel et Brud med de holbergske, men ikke med de national-danske Traditioner; det var, tvertom, i bedste Overensstemmelse med disse. Man får overhovedet et Indtryk af, at Evalds samtidige Tilhængere ikke havde såmegen Uret, når de bag Nordmændenes Opposition mod deres Mester skimtede norsk national Separatisme, norsk Antipathi mod hvad der var dansk.[27] Oppositionen fik derved et sterkt Drag af Fanatisme, en ofte hadsk og bitter Karaktér, så den gik udover Grænserne for en blot literær Diskussion eller Kritik og så den måtte øve, ikke bare en rensende og optugtende, men tillige en kuende eller forstyrrende Indflydelse.

Det var uundgåeligt, at det måtte engang komme derhen, at de to Nationaliteter ikke kunde gå i Spand sammen på det literære Område uden Ulempe for den ene eller for den anden eller for dem begge. Eftersom deres Kræfter voxede og dermed også deres Bevidsthed om indbyrdes national Forskjel, måtte der opstå hos dem en Trang til at følge særskilte Udviklingsveje, hvorved den givne Sprog- og Literaturenhed vilde være ivejen på mange Måder. Det måtte komme derhen, at det la et Bånd på de norske Digteres eller Forfatteres Udvikling, at Danmark skulde være i åndig Forstand deres rette Fædreland, at de skulde skrive med dansk Kritik og et væsentligt dansk Publikum for Øje. Det måtte komme derhen, at det blev et Krav hos dem at gjøre sin Nationalitet gjeldende, — stadig videre og dybere, — at de, såvidt de ikke kunde gjøre dette positivt, ved at være norske, gjorde det negativt, ved at være antidanske, og at denne Antidanskhed kom til at virke, ikke bare som en nyttig Kritik eller Kontrol, men som en opløsende eller hemmende Faktor i det fælles Literaturliv. Og der er Tegn, som tyder på, at disse Forhold allerede holdt på at indtræde i sidste Halvdel af forrige Århundrede.

Hvad Holberg angår, da lå det, som før nævnt, ganske vist helt udenfor hans Tanke at repræsentere Norge i literær Henseende. Man har talt om, og man kan med fuld Føje tale om en fra ham udgået norsk Indflydelse i Literaturen; hans Egenskab af Nordmand har utvivlsomt havt sin Del i at præge hans Forfatterskab; men den træder aldrig frem i Skikkelse af bestemte eller bevidste literære Tendentser; den gjør sig aldrig anderledes gjeldende end som et Instinkt eller som den dunkle Naturbund i hans Væsen. Så klart han opfattede den dybe Forskjel eller Modsætning mellem norsk og dansk Folkekaraktér, har han ikke kunnet forestille sig, at den havde noget med Literaturen at skaffe; på det literære Område havde han ingen anden Modsætning for Øje end den mellem noget gammelt og udlevet, som skulde ud, og noget nyt levedygtigt, som skulde ind; han var således stillet, at han allevegne og helt ud kunde følge sit norske Naturel og sine engelsk-franske Forbilleder uden at støde på nogen dansk national Opposition, der havde nogen Magt og Myndighed eller nogen Livets Ret i sig. For de norske Digtere fra sidste Trediedel af det attende Århundrede var derimod Modsætningen mellem Norsk og Dansk et bevidst Motiv, der virkede til at betinge og bestemme på mange Måder deres literære Holdning. De ikke blot var Nordmænd, men de vilde vise, at de var det, i hvad de skrev; de la an på at gjøre den norske Nationalitet gjeldende i Literaturen, Side om Side med eller i Modsætning til den danske, der ikke bare, som på Holbergs Tid, var repræsenteret ved de visne Udløbere af en længst forsvunden Tidsalders Åndsliv, men ved en spirende og voxende literær Vegetation. Indtil en vis Grad må dette også siges at være lykkets dem; men man ser dog på den anden Side, at de ikke kom synderlig langt eller dybt med sit nationale Stræv, og man får et Indtryk af, at det heller ikke var mueligt for dem at komme langt heri, således som de var stillet, — indenfor den Sammenhæng, hvortil de var bundne. De holdt fast ved Tullin, som var deres Landsmand, og hentede, ligesom Tullin og Holberg, sine Forbilleder fra engelsk og fransk Literatur fremfor fra den tydske; — forsåvidt synes deres literære Program at ha været et virkelig norsk; heri fulgte de en Retning, som gjennemgående har vist sig at være karakteristisk for norsk Nationalitet i Modsætning til dansk. Men når vi så videre hører, at de søgte sin Styrke i «Udtrykkets Simpelhed, Klarhed, Korrekthed og Elegants» (J. L. Heiberg), — at de, ligeoverfor den evaldske Pathos, slog ind i en let spøgende, ironiserende Tone, at deres Løsen blev et Slags «vive la bagatelle»[28], at de holdt sig til det jevne af Frygt for al ikarisk Flugt og hyppig blev tørre og snusfornuftige for ikke at bli overspændte: må det dog påfalde os, hvor lidet alt dette stemmer overens med de nuomstunder almindeligt rådende Forestillinger om hvad der udgjør Forskjellen mellem norsk Ånd og Smag på den ene Side, dansk på den anden; man plejer jo nuomstunder at bestemme denne Forskjel på en stik modsat Måde; det er Nordmanden, heder det, som er mest tilbøjelig til at bruge voldsomme Udtryk, gå på Kothurner, stige tilvejrs i svimlende Pathos, medens Dansken helst holder sig til det jevne. Om nu end dette for en Del kan ha Sammenhæng med forskjellige literære Udviklingsstadier hos de to Folk og forsåvidt vil vise sig bare at ha midlertidig Gyldighed, så er det dog på Forhånd rimeligt, at denne moderne Modsætning mellem norsk Hastemthed og dansk Jevnhed svarer bedre til den virkelige Karaktérforskjel mellem de to Folk end den omvendte Modsætning, sådan som den træder frem gjennem den danske og den norske Digterskole i Slutningen af forrige Århundrede. Begge disse Skoler må altså forsåvidt siges at ha været inde på en Afvej i national Henseende. Men den danske Skole måtte dog ha ulige lettere for at komme ud fra Afvejen og ind på ret Vej end den norske. Tiltrods for at Literaturen var bleven reformeret af en Nordmand, vedblev den dog at kaldes og at være væsentlig dansk og ikke norsk. Den vedblev at være knyttet til Danmark som sit rette Hjem. Når det gjaldt at reformere i en universel-europæisk Ånd, at rydde Grunden uden Skånsel og med hensynsløs Kraft, kunde det derfor endog være et Fortrin at være Nordmand fremfor at være Dansk. Men, når det blev Opgaven at hente frem og ta op det Nationale, når dansk og norsk Nationalitet trådte ud fra hinanden og det gjaldt at hævde den ene ligeoverfor den anden, måtte Forholdet vende sig om. Det måtte bli lettere for den danske Digter at finde den egte nationale Tone og føre den ind i Literaturen end for den norske. Dansken kunde mere føle sig som Herren i Huset, og for ham var det at være national bare én Ting. For Nordmanden var det to; han stod i literær Henseende med det ene Ben i Norge, det andet i Danmark; han skulde både være dansk og norsk, og Følgen deraf måtte være, at han hverken kunde bli det ene eller det andet tilgagns. Det dansk-nationale lå ham for fjernt i en naturlig Forstand; han kjendte det ikke eller det bød ham imod; det norsk-nationale lå for langt borte fra den literære og sproglige Sammenhæng. inden hvilken han havde at bevæge sig; han kunde følgelig ikke rigtig bruge det heller. Den evaldske Digtning må, hvormeget man nu end kan tro sig beføjet til at slå af på den overvættes Lovprisning, for hvilken den engang plejede at være Gjenstand, erkjendes at ha vist sin overlegne Livskraft derved, at den blev en Hovedrod, hvoraf den nyere dansk-nationale Poesi spirede ud. De samtidige norske Digtere øvede vel også Indflydelse på den følgende Tids literære Udvikling både i Danmark og Norge, men mest ad negativ Vej, mest ved sin Kritik eller Satire; bortseet herfra, har den norske Digtning fra Slutningen af forrige Århundrede væsentlig Karakteren af et Sideskud, der ikke er bleven direkte fortsat enten i det ene eller det andet Land. Og sådan måtte Forholdet være blevet, endog om vi forudsætter, at nogen af de norske Digtere havde havt en fuldt så dyb eller rig poetisk Begavelse som Evald. Denne Begavelse vilde ikke ha kunnet udfolde sig såvidt godt eller komme såvidt meget til sin Ret hos Nordmanden som hos den Danske, efter det Forhold, hvori hvert af de to Folk nu var stillet til den fælleds Literatur, og efter Arten af de poetiske Opgaver, som det nu gjaldt at løse. Man kan ikke andet end finde det påfaldende, at Peder Harboe Frimann, Klaus Frimann, Nordal Brun, Wessel, — særskilt de to sidstnævnte, — ikke producerede mere og idethele ikke drev det videre, når man ser hen til de utvilsomt så betydelige poetiske Anlæg, der kommer tilsyne hos dem. Det er også værdt at lægge Mærke til, at det bedste af hvad denne Periodes norske Digtere har frembragt, er, — når man ser bort fra Parodien eller det rent negative Genre, — sådanne Sager, der på en Måde falder udenfor Literaturen og hvorved vedkommende Forfatter har havt et helt andet Publikum for Øje end det literært interesserede og velstuderede i begge Riger, — som Edvard Storms Digte i Gudbrandsdalsmål, Nordal Bruns Selskabssange, Klaus Frimanns Sange for Almuen. Vi tør vel heri se Tegn på, at det literære Fælledsskab med Danmark holdt på at bli en Hindring for den frie Udfoldelse af norsk Nationalitet, — at den norske Digter, ved at være knyttet til en Literatur, som væsentlig tilhørte Danmark, blev stillet på altfor stor Afstand fra de Kilder, hvorfra hans Digtning skulde hente den rette Friskhed og Styrke.

Om nu denne Digtning som Følge heraf ikke nåede langt frem i Hensyn på national Karaktér, så var den til Gjengjæld såmeget mere patriotisk. De norske Digtere fra Slutningen af forrige Århundrede valgte med en iøjnefaldende Forkjærlighed Emner fra sit Fædreland: norske Naturscener, Nordmænds Bedrifter, den norske Bondestands Frihed, Mandemod og enkle Sæder, det norske Folks Herlighed i Fortid og Nutid. I deres Behandling af disse Emner træder os allevegne imøde en højrøstet, stortalende Norskhed, en ligefrem struttende national Selvfølelse[29]. Det er øjensynligt, at, om det skortede dem på Evne til at være egte-norske: Viljen havde de. Det er øjensynligt, at de, medens de repræsenterede det åndige Fælledsskab mellem det danske og det norske Folk, arbejdede af al sin Magt, skjønt uden at vide eller ville det, på at få dette Fælledsskab opløst. Deres Digtning gav, med al dens arveundersåtlige Loyalitet, Udtryk for og Næring til en Patriotisme, som ikke var dansk eller dansk-norsk, men særskilt norsk, og som følgelig ikke kunde træde virksomt frem eller gjøre sig praktisk gjældende, uden at krydse eller krydses af det helstatlige System. Og det var uundgåeligt, at den måtte komme til at træde virksomt frem, — at den opstillede Mål, som det gjaldt at arbejde for, og ikke lod sig nøje med bare at lovsynge den bestående Tingenes Orden. Tidsalderens Ånd var jo reformativ. Man anså det jo ikke længer for en god Borgers Pligt at nøje sig med en privat Existents og overlade til Regjeringen at tænke på det Offentlige. Tvertom! Patriotismen, — den såmeget etterspurte, — måtte, ifølge den rådende Opfatning, først og fremst godtgjøre sig ved en virksom offentlig Interesse, ved at påvise nye Midler og Veje til Ophjælpelse af det almene Bedste. Selve Regjeringen blev draget med af den fremadskridende Bevægelse og søgte, under Påvirkning af de moderne Ideer, Støtte hos Publikum, indbød ligefrem til almen Diskussion af offentlige Anliggender, istedetfor at opfatte en sådan som et Indgreb i sine lovlige Rettigheder.

Allerede den ældre Bernstorff, som var den egentlig ledende Minister i Årene 1751—1770, betegner et Vendepunkt i denne Henseende. Han var en højtoplyst Mand med liberale Synsmåder, fortrolig med Samtidens Åndsliv, en Beundrer af Englands politiske Frihed og af Montesquieu, med hvem han korresponderede[30]. Hans Tilslutning til de moderne Ideer var imidlertid altid noget betinget, og han udviste fordetmeste den yderste Grad af Forsigtighed i Hensyn på deres praktiske Gjennemførelse. Han skjænkede Bønderne på sine egne Godser Frihed, men indlod sig ikke på nogen almindelig Reform af Landboforholdene, skjønt en sådan ganske vist må ha fremstillet sig som ønskelig for en Mand på det Standpunkt, hvorpå han stod. Han var i Principet en Ven af Menings- og Yttringsfrihed, men lod dog den strenge Censur vedbli uden nogen synderlig Indskrænkning eller Formildelse. Hans Reformiver og Fremskridtsånd gjorde sig væsentligst gjeldende på det rent økonomiske Område, og, forsåvidt han søgte at fremkalde en almindelig Diskussion af offentlige Anliggender, var det også dette Område han udelukkende eller væsentlig havde for Øje.

Under den Mand, i hvis Hånd den dansk-norske Stats Ror kom til at ligge efter Bernstorffs Fald, gik derimod, som man véd, Pasgangen over til en rivende Galop. Bernstorff hyldede kun delvist og med Reservation Oplysningstidens Philosophi; Struensee var dens fuldtro Discipel; Bernstorff var moderat og havde den erfarne Statsmands Blik for de praktiske Vanskeligheder ved et Princips Gjennemførelse; Struensee var uerfaren, doktrinær og radikal. Hans Program var: Reform, Omstøbning på alle Områder, og, idet han måske håbede at vinde en Forbundsfelle herved i den almindelige Opinion, åbnede han sin Styrelse med det bekjendte Reskript af 4—l4de Septbr. 1770, der ophævede Censuren og indførte en fuldkommen uindskrænket Trykkefrihed, under Henvisning til, at «det såvel er skadeligt for Sandhedens uhildede Undersøgelse, som og hinderligt for at oplyse ældre Tiders Vildfarelser og Fordome, når redeligt-sindede og nidkjære Fædrelandsvenner formedelst Persons Anseelse, Befalinger og gjeldende Meninger skrækkes eller hindres fra at skrive frit efter sin Indsigt, Samvittighed og Overbevisning». Regjeringen rettede altså en højtidelig Opfordring til alle Patrioter at meddele offentlig, hvad der lå dem på Hjerte, hvad de havde udfundet til Rettelse og Forbedring af den bestående Tingenes Orden. Denne Opfordring blev heller ikke uden Frugt. Ved Siden af den store Mangfoldighed af blotte Tåbeligheder eller Uhumskheder, som Pressen gav fra sig, efterat være bleven frigivet, fremkom også endel Meningsyttringer af en mere alvorlig Art, — Reformkrav, Påvisning af Mangler og Savn og Forslag til sammes Afhjælpning, der fortjente Opmerksomhed. Men det uden Sammenligning alvorligste og betydningsfuldeste af dette var igjen de Krav, der opstilledes fra norsk Side: Kravene på en særskilt Bank for Norge, et særskilt Økonomi-Kollegium og et særskilt Universitet, først og fremst det sidste.

Ved Kravene på en Bank og et Økonomi-Kollegium gjorde rent praktiske Hensyn sig så sterkt gjeldende, at man ikke med fuld Tryghed kan opfatte dem som Udtryk for den vågnende nationale Selvstændighedstrang hos Nordmændene. Men ved Universitetssagen var det nationale Hensyn altid overvejende og måtte være det, hvormeget end dens Talsmænd la an på at stille de praktiske Argumenter i Forgrunden. Universitetet var ikke bare en nyttig Indretning; det var et Symbol[31]. Savnet af eget Universitet satte Lydrigestemplet på et Folk næsten ligeså meget som Savnet af egen Regjering. Til Universitetssagen måtte derfor den vågnende og voxende Nationalfølelse hos Nordmændene fremfor alt knytte sig. Den var mere end nogen anden Sag skikket til at gjøre Nationalfølelsen klar over sig selv, sit Væsen, sine Formål, ifølge den Rolle Universiteterne havde spillet og fremdeles spillede som Bærere af Folkenes højere Åndsliv og dermed også af deres nationale Selvstændighed.

Vi har omtalt[32], at Ønsket om et norsk Universitet første Gang blev fremsat i 1661 og 1662, — på en Tid, da et Sammenstød af Begivenheder havde purret den norske Nationalfølelse for et Øjeblik ud af dens Vinterhi. Siden hengik der en lang Række af År, i hvilke den hele Sag synes aldeles gjemt og glemt. Holberg taler vel om, at Norge ikke har noget Akademi og at dette hindrer Udviklingen af Nationens medfødte store Kvaliteter; men, hvor langt det har været fra hans Tanke, at der kunde og burde rådes Bod herpå, fremgår vel af Måden, hvorpå han disponerede over sin Formue.

Først efter hans Tid møder vi Tegn til, at Sagen er bleven tat op på ny, ikke bare i Form af ubestemte Hjertesuk, men som et Krav eller et Mål, hvilket man har foresat sig at virke for. I Året 1760 stiftede Gunnerus, Schøning og Suhm det throndhjemske Videnskabsselskab, som i 1767 fik Prædikat af kongeligt og dermed et Slags officielt Stempel. Udentvil har det været Stifternes Tanke at på denne Måde lægge Grunden til eller bane Vejen for mere omfattende videnskabelige Indstiftelser. I den Tale, hvormed Gunnerus åbnede Selskabets Virksomhed i 1768, kom Ønsket om et norsk Universitet til Orde. Det samme skete allerede på en Måde i en 1761 i Throndhjem udgiven Afhandling af Suhm[33], og det er vistnok en Gjenklang af Samtalerne mellem disse Mænd om dette Emne, der lyder til os i de bittre Udtryk, hvori Suhm i en i 1771 udgiven anonym Piece omtaler Norges forsømte Tilstand i Hensyn på Videnskab og Oplysning («Essay sur l’état présent des sciences, des belleslettres et des beaux-arts dans le Dannemark et dans la Norvége»). «Norge er», heder det her, «næsten aldeles blottet for alle Midler til Oplysning; det forekommer mig, at de Danske af en lav Misundelse og ugrundet Ængstelighed søger at forevige Uvidenheden der i Landet. Der gives intet Akademi, intet Universitet, ingen offentlig Bogsamling. De Nordmænd, som vil studere, må rejse til Danmark. Her indskrænker deres Ærgjerrighed sig til at blive Præster, og, når de har opnået det Mål, vender de tilbage til sit Fødeland, hvor de da glemmer det lidet de har lært eller studerer videre på egen Hånd, blottede for al Opmuntring og al Anledning til at kappes med nogen. Når jeg betænker alt dette, kan jeg ikke andet end forundre mig over, at der dog findes nogle Lærde deroppe»[34].

Få År efter at Gunnerus offentligt havde optrådt som Talsmand for et norsk Universitet, åbnede der sig for ham en Udsigt til at virke for denne Sag på en mere direkte og effektiv Måde end gjennem Festtaler og Afhandlinger. Blandt de mange nyttige og tidsmæssige Foretagender, Struensee satte i Gang, var også en Reform af det kjøbenhavnske Universitet, og han viste herved det Blik for Dygtigheden og den Evne til at udfinde de rette Redskaber til Gjennemførelsen af sine Ideer, som man idethele ikke kan frakjende ham, idet han lod kalde Gunnerus fra Throndhjem for at hjælpe ham ved Reformen. Gunnerus besluttede at nytte denne Lejlighed til et Forsøg på at få Tanken om et norsk Universitet realiseret, og Rygtet herom synes at ha vakt en ligefrem enthusiastisk Bevægelse blandt hans Landsmand. «Der indløb», fortæller hans Sekretær Tauber, «hele Pakker Breve fra alle Kanter i Norge hver Postdag til Gunnerus, Norges Skytsengel, med Anmodninger om at skaffe Norge et Universitet og Anvisninger til et Fond dertil ved privat Sammenskud uden mindste Bryderi for Statens Kasse. Det var .... en til lys Lue frembrudt og længe dulgt Varme af Patriotisme hos den norske Nation, der så ud til at vorde en fortærende Ildebrand»[35]. Gunnerus udarbeidede også og indleverede, samtidig med Reformplanen for det kjøbenhavnske, en Plan til et norsk Universitet, ledsaget af en Forestilling, hvori han på det varmeste anbefalede denne Sag til Struensee og forsikkrede ham om, at han, ved at ta sig af den, vilde gjøre sig den hele norske Nation uendelig forbunden[36].

På samme Tid blev der virket for Sagen gjennem Pressen. I flere af de Småskrifter, der udkom i Trykkefrihedsperioden, blev Norges Krav på eget Universitet fremholdt, således i «En norsk Hyrdes Indtagelse i et Bierg» (Kjøbenhavn 1771), i «Philonorvagi velmente Tanker til veltænkende Medborgere» (Kbhvn. 1771) og i «Philodanonorvagi oprigtige Tanker til bedste Eftertanke» (Christiania 1771), — det første forfattet af Imm. Chr. Grave, theologisk Kandidat, siden Prest, det andet af Even Hammer, Sekretær i det norske Rentekammer, siden Amtmand i Romsdals Amt, det tredie af Proprietær Gustav Stromboe, alle tre Nordmænd. Men fornemmelig blev Spørsmålet for første Gang undergit en indgående Behandling i de to af det norske Selskabs Stifter Ove Gjerløv Meyer forfattede Piecer: «Undersøgelse, hvorvidt de Grande kan gjelde, der anføres som Hindringer for et Norsk Academies Oprettelse» (1771) og «En Nordmands Besvarelse på nogle nyere Indvendinger imod et Academies Oprettelse i Norge» (1771). Når der her argumenteres til Fordel for et norsk Universitet, sker det vistnok ud fra et tilsyneladende meget loyalt Helstats-Synspunkt, og de rent praktiske Hensyn, — Hensynet til hvad Videnskaberne kunde vinde og hvad Staten kunde vinde økonomisk derved at Norge fik eget Universitet, — stilles i Forgrunden. Men det egentlige Point, som lå under, — Sagens nationale Side, kommer dog også frem. En af Grundene mod et norsk Akademi, heder det således, «som man ofte hører af begge Nationer påberåbes, er den, at Norge des bedre må holdes i Lydighed. De kalder dette en politisk Årsag; men skulde man ikke have Årsag at kalde dens Forfægtere små Statskyndige, som ser alene til Tingenes Overflade? Thi den er vist aldrig kommen i Betragtning hos de store Konger og Statsmænd, som have regjeret Tvillingrigerne. De have elsket begge Folk, og ved at lyksaliggjøre, ej ved at tvinge, forsikkret sig om begges Lydighed» .... «Et undertvunget Folk kan måske for en Tid holdes i Tømme ved Magten, men Venskab bestyrkes ved fælleds Fordele. Men når har de Danske undertvunget os? Knud den Store vidste hvad Indtryk Guldet gjorde på dem, der endnu ej kjendte Magten af dets forføriske Glands, og med List overrumplede han de Trygge. Men Magnus den Gode havde siden Magten. I de sildigere Tider har den Lyksalighed, som begge Riger har høstet af Foreningen, gjort Venskabets Bånd uopløseligt, og fælleds Ret til at regjeres af de bedste Konger har gjort det ene Rige færdigere end det andet til at adlyde» .... Skulde kanske den norske studerende Ungdom i Kjøbenhavn være Gidsler? heder det videre. «Disse ere kun den mindste Del af Landets Styrke, og jeg er forsikkret om, at, når Neroner og Domitianer kom til at sidde på den Danske Throne, istedenfor Titer og Auguster, vidste hver ærlig Normand, at han skyldte sit Fædreland endog Livet selv». Men dette var naturligvis utænkeligt; på den oldenborgske Stamme kunde naturligvis alene voxe «Titer og Auguster»

Norges Ønske om eget Universitet fremtrådte altså allerede nu med Karakteren af et virkeligt Nationalanliggende og fandt en Tilslutning, vakte en Deltagelse som intet andet af de mange Spørsmål, der blev sat under Diskussion i Trykkefrihedsperioden. Udsigterne til dets Opfyldelse syntes en Tidlang de allerbedste; Struensee var vel stemt derfor, og hans Vilje var den ubetinget rådende. Men han blev styrtet Månedsdagen efter at Gunnerus havde indleveret sit Forslag, og dermed var Forslagets Skjæbne afgjort. Både Planen til at oprette et nyt Universitet og Planen til at reformere det gamle blev lagt ad acta af de Magthavere, der fik Statsroret i sin Hånd efter Struensee, og hvis Program gik ud på at gjøre om igjen alt det han havde gjort, at standse og afbryde alt det han havde begyndt eller planlagt, særskilt hvad deraf var godt og rigtigt, tidsmæssigt og hensigtssvarende.

Fodnoder

1

Quesnai’s Hovedverk: «Tableau économique» udkom 1758, hans «Essai sur l’administration des terres» 1759, «Physiocratie ou constitution naturelle du gouvernement le plus avantageux au genre humain» 1768.

2

Hettner, Gesch. d. Lit. d. 18ten Jahrh., II. 167.

3

Eller disse Ord af Voltaire i hans «Désastre de Lisbonne»: «Un jour tout sera bien, voilà notre espérance! tout est bien aujourd’hui, voilà l’illusion!»

4

Holm, Holbergs statsretl. Synsmåde, S. 36—37.

5

T. Ex. når han lar det stå hen, om ikke den Ro, der rådede i England på den Tid, han skrev, snarere måtte tilskrives «de sidste Kongers Fornuft og store Regjeringskonst end Regjeringens Constitution», (Epistler V. 225). Disse Konger var Georg I. og Georg II!

6

Epistler, ved Bruun, I. S. 302—4.

7

3. Oplag, S. 153.

8

Heltindehistorier, ved G. Rode, Fortalen, S. XIV off XVI.

9

N. M. Petersen, Bidrag etc. V. 1. S. 1.

10

E. Holm, Om det Syn på Kongemagt, Folk og borgerlig Frihed, der udviklede sig i den dansk-norske Stat i Midten af det 18de Årh. (Kbhvn. 1883). S. 26—27.

11

Sneedorf var født 1724, Eilschow 1725, Suhm 1728, Rothe 1731, Holberg som bekjendt, 1684.

12

Sneedorf, Samll. Skrifter, I. S. 297. — Holm, Om det Syn på Kongemagt etc. S. 53.

13

Suhm, Samll. Skr. XV. S. 281.

14

Samll. Skr. VII S. 343.

15

Sammesteds S. 497.

16

Broderdattersøn af Holberg, født 1731, død 1793 som Sorenskriver i Søndfjord; udgav i 1787 en Piece «Grundtegning af den fornuftige norske Patriotisme», — hvorom senere.

17

Holm, Om det Syn etc. S. 76 ff.

18

Citeret efter Holm, Om det Syn etc. S. 86—87.

19

Danske Atlas, I. Bind.

20

Pontoppidan, Oeconomisk Magazin. Holm, Om det Syn etc. S. 83—84.

21

N. M. Petersen, Bidrag etc. V. 2. S. 85—86.

22

N. M. Petersen, Bidrag etc. V. 1, S. 19.

23

Welhaven, Samll. Skrifter, VIII. 113: «De norske Digtere søgte ... Stilens Udvikling i Jevnhed og Klarhed» ... Ssts. S. 115: «Ingen vil nægte, at denne Poesi (ↄ: den norske) af og til var lavt anlagt».

24

Jfr. dog J. Levin, Udg. af Wessel’s Saml. Digte, Fort. S. LXIV—LXV.

25

J. L. Heiberg’s Ord i hans «Udsigt over den danske skjønne Literatur».

26

Se ovenfor S. 127—128.

27

Abrahamson’s, af Welhaven, Samll. Skr. VIII. S. 85—86 citerede Ord i en Anmeldelse af Evalds Skrifter: «Det være sagt, for at redde det Folks Rygte, som lyder dansk Scepter .... Fandtes disse Nedrigheder ikke således al Kloden om, så måtte en dansk Mand fristes til at blues ved Tanken om sine Medborgere (Provinsen, hvor vi ere fødte, gjør intet til Sagen, vi ere jo dog Medborgere af een Stat og tale eet Sprog), når man seer det, der skeer med en Evalds Navn og Rygte.» — Levin’s Udgave af Wessel, Fort. p. CXXIV—CXXV. ssts. S. 307—309 o. fl. St.

28

Øhlenschlägers Udtryk, cit. i N. M. Petersen, Bidrag etc. V. 2. S. 215.

29

Hartv. Lassen, Norskheden før og nu, i „For Idee og Virkelighed“, Decbr. 1871.

30

P. Vedel, Den ældre Bernstorffs Ministerium, S. 353 ff.

31

M. J. Monrad, Det norske Universitets Stiftelse. S. 4—9.

32

Se ovenfor S. 43—44

33

Throndhjemske Samlinger, udg. af Philaletho, I. S. 41: «Det er klart af alt det hidtil sagde, at intet Land i Europa er i slettere Omstændigheder i Henseende til Videnskabers Fremvæxt og Udbredelse end vort, da vi ei engang have et Universitet. Det er og klart, at vi aldrig kan vente, at de kunne komme i sådan Flor hos os som hos andre, sålænge Omstændighederne ere sådanne, og hvilke, som det synes, ei lettelig kan forandres. Imidlertid er dette og vist, at de kan dog noget forbedres og udvides hos os.» — Som man ser, er det kun i en meget indirekte og svag Form, at Ønsket her kommer frem.

34

Suhm, Samll. Skr. 16, S. 99—100.

35

Brev fra Tauber til Nyerup i L. Dåe’s Udvalg af Breve til Nyerup (1861) S. 74—76. — Ssts. tales om «Udbrud af den norske Nations Enthusiasme» — om hvor nær det var, at «Nationens brændende Ønsker» var bleven opfyldt. — Brevet er skrevet mange År bagefter (1804) og affattet i en opstyltet Stil, men man kan dog ikke tvile om, at der ligger noget faktisk til Grund for de sterke Udtryk.

36

«Diese höchstwichtige und angelegene Sache ist der Wunsch, das Flehen und die allerunterthänigste Ansuchung der ganzen Nation». Gunnerus’s Plan til et norsk Universitet. Hist. Philos. Samlinger, udg. af Selsk. f. Norges Vel, 2. Del, I. 207. — «Ew. Excellentz werden Ihnen die ganze Norwegische Nation unendlich verbinden, wenn Hochdieselben sich der neuen Universität gnädig annehmen mögen» .. «Sollte eine neue Universität in Norwegen, wie ich mit allen Norwegern herzlich und inbrünstig wünsche und hoffe, errichtet werden, so wäre wohl meine Gegenwart in Christiansand am nöthigsten». — Gunnerus’s Promemoria til Struensee, Wergelands Mnemosyne, I. S. 8—9. (Hist. philos. Saml. 1. Del).

VIII.

Regjeringsskifterne i 1772 og 1784. — Politiske Stemninger og Tilstande hos det danske Folk i Slutningen af det attende og Begyndelsen af det nittende Århundrede.

VI behøver ikke at indlade os på nogen udførlig Karakteristik af Regjeringsskiftet i 1772, af det Struensee’ske Ministerium og af dets Efterfølger, fordi alt dette tør antages almindelig kjendt og Domen derover at være nuomstunder nogenledes faststillet. Det falder vist ikke længer nogen ind at nægte, at den Struensee’ske Katastrophe er en Skamplet i den danske og norske Historie og at den toneangivende Del af det dansk-norske Publikum ved denne Lejlighed udviste ikke bare en iøjnefaldende politisk Umodenhed, men også en moralsk Useldom, der må vække Kvalme, — en fejg Forfølgelsesånd ligeoverfor de Faldne, et fornedrende Kryberi ligeoverfor dem, der har Magten.

Struensee savnede flere af de for en reformerende Statsmand nødvendige Egenskaber: han var hensynsløs og i højeste Grad uforsigtig, sålænge han ikke stødte på Modstand, og viste Mangel på Mod og Åndsnærværelse i Farens Stund. Men han havde virkelig oplyste, frisindede Ideer; han forstod i en inden den dansk-norske Stat ukjendt Grad at drage Dygtigheden frem og ta den i sin Tjeneste, og de allerfleste af de Forandringer han foretog, de Reformer han satte i Gang eller planlagde, var i sig selv fuldkommen rigtige og gode. Man kan idethele bli stående ved den Dom Reverdil har fældet over ham: hans Mål var ophøjet og ædelt; han havde alene det almene Bedste for Øje, men hans Midler var ofte uheldig valgte, og hans værste Fejl var, at han troede, at man kan reformere et Folk ved Forordninger[1].

Forsåvidt han ved at frigi Pressen havde håbet at skaffe sig en nyttig Forbundsfælle under Gjennemførelsen af sit Reform-Program, viste det sig, at han havde regnet aldeles fejl. Trykkefriheden fremkaldte vel, som før nævnt, et og andet af Værd og virkede til at sætte enkelte alvorlige og betydningsfulde Spørsmål under Diskussion; men idethele blev den brugt på en Måde, der vidner alt andet end fordelagtigt om den inden det dansk-norske Samfund rådende Ånd. Hvad der i den i 1771—1773 udkomne «Fortegnelse på de Skrifter, som Trykkefriheden har givet Anledning til, samt en kort Erindring om ethvert Skrift til Etterretning for Liebhaberne», siges om et af dem, at «det er et af de Skrifter, hvis Forfattere belønnes med Gabestokken i andre Lande, hvor man dog har Frihed til at tænke og skrive», gjelder om mange flere. Det allermeste af den efter Tidens Lejlighed store Masse af Brochurer eller Flyveskrifter, der udkom i 1770 og 1771, under Værn af den ved Reskriptet af 14 Septbr. 1770 givne ubetingede Trykkefrihed, var noget elendigt Skrap, meningsløst Tøv eller ondskabsfulde Bagvadskelser, rettede mod Enkeltmand, og ganske særskilt mod Struensee selv. Friheden, hvori Reformministeren ventede at finde en Støtte, og hvori han også måtte ha fundet en Støtte, såfremt den offentlige Moral havde været bedre og den politiske Oplysning højere, end den var, blev næsten udelukkende et Våben mod ham. Flere af hans i sig selv rigtigste og gavnligste Foranstaltninger var af en sådan Art, at de kolliderede med Egennytten eller Forfængeligheden hos høitstillede og indflydelsesrige Kredse af Samfundet. Han indskrænkede det dumme Rang- og Titelvæsen, der havde antat så enorme Dimensioner og virket i så høj Grad til at degradere den offentlige Moral; han indførte en bedre Økonomi ved Hoffet og afskaffede en hel Del af de mange unødige Poster og Pensioner, hvormed Hoffets uforsvarlig store Udgifts-Budget var belemret; han ryddede op i Embedsverket og indførte en skarpere Kontrol ved samme, hvilket højligen tiltrængtes; han var en Ven af Tolerance i religiøse Spørsmål og foretog sig flere Skridt for at gjennemføre sit Standpunkt i så Måde i den gjeldende Lovgivning. Alt dette var meget rosværdigt, men tillige meget uforsigtigt.

Han udsatte sig derved for at få mod sig Hofslænget, de Betitlede og Uniformerede, det geistlige og verdslige Bureaukrati. Og, som Reverdil siger: «Chez une nation où il n’existe pas de classe industrielle, mécontenter les serviteurs de la couronne, c’est irriter tous ceux qui ont une voix pour se plaindre».[2] Til disse «serviteurs de la couronne» måtte også henregnes en stor Del af Kjøbenhavns Fabrikanter og Handelsmænd, som under de forudgående Styrelser var bleven vant til at antichambrere omkaps med Kammerherrer og Kammerjunkere, og at sætte sin Lid, ikke til egen Dygtighed og Indsigt, men til kongelige Nådesbevisninger, — Statstilskud, Monopoler, Privilegier, Indførselsforbud o. s. v. Disse Hofgrosserere og Hoffabrikanter kunde naturligvis ikke ha noget godt Øje til en Minister som Struensee, der indså det unyttige eller ligefrem skadelige i det hidtil gjeldende Protektionssystem og slog ind på en for den økonomiske Udvikling mere fordelagtig og for Statskassen mindre bekostelig Handelspolitik.

På den anden Side måtte der jo være dem, der sympathiserede med Struensees Styrelse. Flere af dennes mest fremtrædende Foranstaltninger, — t. Ex. at han indførte en strengere Økonomi, så Statens Udgifter og Indtægter nogenledes balancerede, at han tog op for Alvor Sagen med den danske Bondestands Frigjørelse, at han afskaffede Lakajismen ↄ: Uskikken med at bortgi vigtige og vanskelige Embeder til fornemme Herrers Kudsker eller Skopudserer, — var jo ikke andet, end hvad gode Patrioter og Landets mest ansete Forfattere allerede forlængst havde peget på og udtalt Ønske om. Det kunde ikke være anderledes, end at der måtte findes oplyste og fædrelandsksindede Mænd, som indså, at disse Foranstaltninger og idethele Struensees Reform-Politik havde sin Berettigelse og sigtede til det almene Bedste, om end Enkeltmand eller enkelte Kredse kunde føle sig brøstholdne derved. Men disse oplyste og fædrelandsksindede Mænd formåede ikke at skabe nogen Opinion til Støtte for ham; de holdt sig tibage; man ser eller hører sågodtsom intet til dem. Derimod Var hans Fiender,— Repræsentanterne for de Fordome og Særinteresser, som hans Reformpolitik gik udover, — såmeget virksommere; de tog Pressen i sin Tjeneste og fandt Tiltro hos det store Publikum for sine Beskyldninger mod Struensee, selv de urimeligste, såsom at han vilde la Kongen afsætte eller dræbe og sætte sig selv på Thronen o. s. v. Hans Stilling blev på denne Måde helt undergravet, hvilket noksom tydeligt viste sig ved den endelige Katastrophe. Skjønt denne nemlig blev hidført ved et Komplot af en yderst modbydelig Karaktér og hvori Rollerne var fordelt mellem Personer med det allersletteste Rygte, vitterlige Slyngler eller foragtelige Mennesker, blev den dog hilset med en Jubel så højrøstet og almindelig, som om Fædrelandet havde vundet en glimrende Sejr eller var blevet lykkelig frelst ud af en stor og overhængende Fare. Ikke en Stemme løftede sig til Fordel for den faldne Minister, hvem der skyldtes såmange Fremskridt, og som havde stillet såmange andre Fremskridt i Udsigt. Tvertom! Pressen vedblev at overhølje ham, midt i Ulykken og medens han var Gjenstand for en al Retfærdighedsfølelse oprørende Mishandling, med de lumpneste Smædelser, og Danmarks bedste og mest ansete Mænd la sig næsegrus i Rad og Række foran de jammerlige Personer, der havde været «Guds Redskaber» til at styrte ham.

Et sligt Exempel kunde nok afskrække fra påny at gi sig ind på Reformernes Vej. Det er forsåvidt ikke til at undres på, at det efter Struensee nærmest følgende Ministerium fik en udpræget konservativ eller rettere sagt ligefrem reaktionær Karaktér.

Det har, som bekjendt, været sedvanligt at kalde dette Ministerium det Guldbergske efter Statssekretæren Ove Heegh Guldberg. Man kunde ledes til at tvile på, at denne Benævnelse er rigtig passende, når man ser hen til, for det første, at Guldberg ikke havde Sæde i Konseillet eller Geheime-Statsrådet, som var det egentlige Regjerings-Kollegium og nærmest svarede til hvad vi nuomstunder forstår ved et Ministerium, og dernæst, at han både i Hensyn på Intelligents og Karaktérstyrke åbenbar var en alt andet end fremragende Personlighed. I Geheimestatsrådet 1772—1784 havde ialfald én Mand Plads, der var ham langt overlegen i begge Henseender, nemlig A. P. Bernstorff. Alligevel var det ikke Bernstorff, men Guldberg, der blev Sjælen i den efter Struensees Fald dannede Regjering, og efter hvem altså denne Regjering med Rette har fået sit Navn. Guldberg havde med al Sin Ubetydelighed eller ligefremme Uduelighed som Statsmand idetringeste én Egenskab, der gjorde ham skikket til at øve en ledende Indflydelse: han var en Mand med et vist politisk System, og det et System, der stemte på det bedste overens med de Forhold og Omstændigheder, under hvilke den nye Regjering blev dannet. Han fik dernæst, i Egenskab af Kabinetssekretær hos Arveprins Frederik og fortrolig Rådgiver hos Enkedronning Juliane Marie, Adgang til at gribe ind i Styrelsen på en mere direkte og effektiv Måde end Medlemmerne af Statsrådet, idet disse to Personer, efter Dronning Karoline Mathildes Fjernelse og under Kongens Vanvid og Kronprinsens Umyndighed, var ene om at repræsentere Arvekongehuset og således på en Måde Indehavere af den samme tillagte suveræne Herskerret. Noget af det, Samtiden med størst Grund la Struensee tillast, og hvori også den senere Historieskrivning har fundet den alvorligste Ankepost mod ham, var, at han ophævede Geheimekonseillet og indførte den Skik at regjere ved Kabinetsordrer, d. v. s. Befalinger, der blev udstedt af ham i Kongens Navn og sat i Verk, uden at vedkommende Kollegiers Betænkning blev indhentet. Styrelsen fik derved vistnok en hidtil ukjendt Kraft og Fart, men antog tillige en Karaktér af despotisk Vilkårlighed, hvortil det dansk-norske Enevældes tidligere Historie ikke frembød noget Sidestykke. Efter Struensee’s Fald blev da også Geheimekonseillet, eller, som det fra nu af kaldtes, Geheime-Statsrådet, oprettet påny, og en Forordning udstedtes, hvorefter enhver Sag først skulde gå gjennem det Kollegium, under hvilket den hørte, og derefter foredrages i Statsråd, så at en Befaling ikke skulde ha Gyldighed, om end Kongen selv havde undertegnet den, medmindre den var udfærdiget i Statsrådet. Hermed skulde den tidligere Tingenes Orden synes at være helt gjenoprettet, og man kunde håbe, at med den kollegialt regelbundne Langsomhed i Styrelsens Gang vilde også Trygheden for, at Regjeringsærinder ikke skulde bli voldgivet Enkeltmands vilkårlige Lune, vende tilbage. Men dette blev ikke Tilfælde. Medens næsten alt det gode og rigtige, som Struensee havde indført eller planlagt, blevet ophævet eller lagt tilside, fortsattes det, som havde været den værste Skyggeside ved hans Styrelse. Uskikken at regjere ved Kabinetsordrer blev fastholdt; Regjeringsmyndigheden droges mere og mere over fra Statsrådet til Arveprins Frederiks Kabinet, hvor Juliane Marie og Guldberg var de rådende Personer, og hvorfra der idelig udfærdigedes Befalinger, der greb ind i Styrelsens Gang og afgjorde vigtige Statsærinder, uden at vedkommende Kollegium var bleven hørt. Man kom altså fra Dynen i Halmen. Istedetfor en Kabinetsregjering med en oplyst, frisindet, begavet Mand i Spidsen fik man en, der lededes af et Fruentimmer, hvis eneste fremtrædende Egenskab var smålig Forfængelighed, og af en uduelig, borneret, naragtig ængstelig Pedant og Obskurant.

Guldberg havde, som nævnt, et bestemt politisk System. Han roser sig selv deraf, og det måtte jo også gi ham et Slags Styrke. «Et vist Statssystem har jeg havt», skriver han i 1789 til sin Ven J. v. Bülow, «og det var min Pligt at have et og have det med Theori og Erfaring befæstet»[3]. Men dette System, sådan som det træder frem i hans Statsmands-Virksomhed, var så uendelig gammeldags, så blindt og dumt reaktionært, at man har havt ondt ved at tro, at en kundskabsrig, belæst Mand, som han jo var, for Alvor kunde hylde det. Man har havt ham mistænkt for at være en Hykler og en Intrigant, som svigtede sin Overbevisning for at bevare sin Indflydelse[4]. Deri har man dog åbenbar gjort ham Uret. Hvad der skortede ham på, var åbenbar ikke Redelighed eller god Vilje, men Indsigt og Forstand. En af hans Sønner, der har udgit en Brochure til Forsvar for hans Minde, har sagt om ham, at han var «en Frembringning af Tidsånden fra 1660»[5]. Det ser ud til, at dette er et træffende Udtryk. I hans Breve til J. v. Bülow, skrevne efterat han var bleven styrtet og levede i en Provinsby, sysselsat med sine Studier og Embedsforretninger og øjensynligt uden Håb og uden Ønske om atter at opnå politisk Indflydelse, fremtræder han for os aldeles som en slig «Frembringning af Tidsånden fra 1660»; han forfægter her med en trods Bedemandsstilen umiskjendelig Overbevisningens Varme de samme Grundsætninger, det samme politiske System, som blev gjort gjeldende i Statsstyrelsen, medens han spillede en ledende Rolle i samme.

Dette System var nu, fremfor alt, monarkisk i en Udstrækning og en Opfatning, som var bleven aldeles antikveret hos Samtidens oplyste Mennesker. Man fastholdt vistnok endnu i Almindelighed den undersåtlige Devotions og det loyale Smigersprogs Former; men en slig i Støvet sig nedkastende Underdanighed som den Guldbergske er dog sjelden at møde. Han ber stadig, at Bülow vil «lægge ham, hans Hustru og ganske Familje for Kronprinsens Fødder»; han «ser i Kronprinsen sit Fædreland»; ved at nævne et Rygte om at Kronprinsessen skulde befinde sig i velsignede Omstændigheder kommer han i ren Extase og taler om den «høje Frugtsommelighed», det «høje Foster», som om det var aldeles overjordiske Ting. I Overensstemmelse med denne udover alle Grænser gående Loyalitet er Kongens, Kongehusets, den kongelige Kasses Interesser Midtpunktet, hvorom hans politiske og økonomiske System drejer sig. Han vedkjender sig naturligvis ikke ligefrem eller med rene Ord den Maxime, at Undersåtterne er til for Kongens Skyld; men i Virkeligheden er det dog oftest ud fra den at han ræsonnerer. Statens Kræfter, mener han, bør samles i dens «Middelpunkt», og «Middelpunktet» er der, hvor Regenten har sin Residents; jo fjernere en Statsdel ligger fra Residentsen, des mere er den at betragte som en «Udside» eller «Udkant» og des mindre bør der offres på den af Statens Midler[6]. Mod Stavnsbåndets Ophævelse indvender han bl. a., at Følgen deraf vilde bli, at «de slette Egne blev forladte og de gode befyldte», hvilket igjen vilde medføre et Afdrag i den kongelige Kasses Indkomster. Dette er i hans Tanker et afgjørende Argument mod at løsgjøre Nationens store Flerhed fra en ulidelig og moralsk fornedrende Tvang. For den offentlige Mening, som man på denne Tid plejede at ta lidt Hensyn til endog fra de mest absolutistiske Hold, udtaler han den dybeste Ringeagt; Publikum er, som han udtrykte sig, «et intet».[7] Samtidens Friheds- og Fremskridtsideer er i hans Øjne bare Sværmeri, — en Gjentagelse af «hvad Vederdøberne eller Anabaptisterne sagde og gjorde under Reformationens Begyndelse», — og følgelig altsammen fordærveligt og fordømeligt. I den stigende og sig udbredende Oplysning ser han ikke blot ikke et Gode, men ligefrem et Onde, eftersom det er derfra at «den rasende Frihedsånd» har sin Oprindelse. «Det hele menneskelige Kjøn tåler kun et vist Mål af Kundskab, og enhver Stand må derfor have sin egen visse Andel. Det Mere gjør drukken». Denne «visse Andel» for hver Stand måtte naturligvis igjen afpasses efter Rangfølgen, så at Bondestandens blev den mindste. «Bønderbørnene lære vel deres Christendom og deres Pligter, lære at læse vel og at blive kjendt med Bibelen, lære at skrive og ligeså, om de skal, at regne lidet. Anden Videnskab behøver de ikke og er ikke tjent med. Jeg gyser her for alt videre, som vore vindige Tider have tænkt og kun måtte fordærve alt ved».[8]

Sådan var den Mand, som i mere end tolv År øvede en bestemmende Indflydelse på den dansk-norske Stats-Styrelse, og sådanne var de Grundsætninger, hvorefter Staten i denne Tid blev styret. — Struensee havde, for at forberede de så højst vigtige og nødvendige Reformer af det danske Landbovæsen, nedsat en Kommission, hvori bl. a. den udmerket dygtige Bondeven Oeder fik Sæde. Denne Kommission blev ophævet i 1773, og Oeder fik sit Rejsepas med det Vidnesbyrd af de nye Magthavere, at han havde været en for Danmark skadelig Mand (ved nemlig at ta offentlig Ordet for Bondestandens Frigjørelse). Struensee havde (ved en Forordning af 20 Febr. 1771, hvorover den dygtige økonomiske Forfatter Martfeldt udtalte sin Glæde i de sterkeste Udtryk) søgt at sætte en lovlig Grænse for Hoveriet. De nye Magthavere skyndte sig med at ophæve denne Indskrænkning i Herregårdsejernes «Frihed» til at mishandle sine Bønder; ved en Forordn. af 12 Aug. 1773 blev det bestemt, at Hoveriet atter skulde ydes «efter hver Egns gamle Skik og Sedvane». Stavnsbåndet blev yderligere strammet, idet en Forordning af 14 September 1774 fastsatte, at, når en Bondekarl, efterat ha udtjent sine 12 År ved Militsen, ikke vilde anta en Gård «på billige Vilkår» af den Jorddrot, på hvis Gods han var født, kunde Jorddrotten atter sende ham til Soldatertjeneste på 6 År. Guldberg havde sin store Andel i disse bagvendte Forholdsregler og roser sig selv deraf længe bagefter. «Jeg traf», skriver han til v. Bülow (i 1787), «det hele Landvæsen ved Hoveri-Forordningen af 1771 i en forstyrret Tilstand, fordi Hoveri-Bestemmelsen var så, at Båndet mellem Proprietaire og Bonde var brækket .... Dette Bånd måtte da igjen knyttes og dog tillige Hoveriet få en nyttig og fast Bestemmelse .... Agerdyrkningen kunde nu med Lyst på alle Sider drives; Orden var indført; det vigtige Bånd var igjen indført; det trykkende var borttaget».[9] Vi véd, med hvad «Lyst» Agerdyrkningen blev drevet fra Bondestandens Side, og af hvad Art det «vigtige Bånd» var, som man havde fået gjenindført. Vi véd altså også, at, om den Guldbergske Styrelse ikke havde begået andre Fejl end disse, vilde den ha havt Krav på at kaldes en af de sletteste Danmark nogensinde har havt. Men den gjorde sig skyldig i en Række andre, for Staten fordærvelige og både fra Samtidens og Eftertidens Standpunkt seet helt utilgivelige Misgreb. Trykkefriheden var under Struensee blevet misbrugt på en så skammelig Måde, at det kunde ha været nokså rimeligt, om hans Eftermænd havde beklippet den endel og indført påny Censuren. Men dette tilfredsstillede dem ikke. Ved Reskriptet af 20 Oktbr. 1773 blev det forbudt at indrykke noget i Aviserne eller Ugebladene, «som enten angår Staten og Regjeringen og almindelige Foranstaltninger, eller andre Stridsskrifter, især hvor Personer derved angribes, ej heller Byrygter eller andre opdigtede Fortællinger, som indeholder noget fornærmeligt eller uanstændigt». Enhver Overtrædelse heraf skulde Politimesteren kunne straffe med Bøder eller, i Mangel af Betaling, med Fængsel på Vand og Brød, og hans Kjendelser skulde ikke kunne indankes for Domstolene. Literaturen blev altså helt og holdent voldgivet Politistokkens Myndighed. Struensee havde indskrænket Rang- og Titelvæsenet; under hans Efterfølgere indtrådte det pånyt i en af sine allerfrodigste Blomstringsperioder. Struensee likte ikke Kryberi og Bagtrappevæsen; i hans Tid var Dygtighed og virkelig Fortjeneste den bedste Anbefaling for den, som vilde frem på Embedsvejen; det forslog ikke, at man krummede sig eller havde gode Konnexioner. Under de nye Magthavere blev Bagtrappevejen den rette Hovedvej til Hæder og Værdighed og gode Embeder[10]. Dronning Juliane Maries Forfængelighed var ligeså umættelig, som den var tåbelig, og, for at det aldrig skulde skorte hende og hendes fortrolige Rådgiver på det Smigreriets daglige Brød, som de havde vænnet sig til, måtte der sørges for, at de ydmyge Sollicitanter, der bragte dem sin Hyldest, ikke gik bort ulønnet eller ubønhørt. Den nye Regjerings Princip blev altså Nåde istedetfor Retfærdighed; jo mere uforskyldt Nåden var, des mere faldt den i Øjnene, des bedre skikket vav den til at fremhæve Magtfylden hos den eller dem, fra hvem den udgik. Embeder skjænkedes bort ikke efter Hensyn til hvem der var den værdigste, men efter Hensyn til hvem der havde antichambreret flittigst og ydmyget sig mest, og, da ikke alle de, der trængte sig frem til Nådens Sol, kunde få Embeder, så gav man Titler og «Karakterer» eller man uddelte med rund Hånd Pengegaver, Gratialer eller Pensioner[11]. Hofholdningen, som Struensee havde sat på en mere økonomisk Fod, blev atter overdreven, uanstændig ødsel, og Finantserne bragtes derved og ved en Række andre finantsielle Misgreb i en aldeles håbløs Forvirring, trods de florissante Tider og de rigeligt indstrømmende Statsindtægter. Struensee afskaffede en hel Del af de for Handelen og Industrien skadeligste Monopoler eller Privilegier og brød med Protektionssystemet, der næsten bare havde bragt Regjeringen Skuffelser og Pengetab. De nye Magthavere skyndte sig naturligvis med at gjenindføre den gamle Slendrian i så Måde, og Guldberg, i hvis Øjne Læren om, at Handel og Industri helst bør få Lov til at udvikle sig på egen Hånd, hørte til den moderne Vantro og var et Udslag af den «rasende Frihedsånd», roser sig bagefter i sine Breve til v. Bülow af at ha medvirket hertil[12]. De af Struensee ophævede Privilegier, — også de, hvem Erfaringen forlængst havde stemplet som ubetinget fordærvelige, sådanne som t. Ex. Danmarks Monopol på at forsyne det søndenfjeldske Norge med Korn, — sattes atter i Kraft; Protektionssystemet optoges pånyt i en mere udvidet og mere uforstandig Skikkelse end nogensinde forud; Regjeringen gav sig af med at være Agerdyrker, Fabrikant, Kjøbmand, Bankier, Rheder, Skibsbygger, og sløsede uhyre Summer bort på alskens ilde betænkte kommercielle og industrielle Entrepriser, stadig håbende, som Guldmagerne fordum, at skulle i en Fart og på den mest letvindte Måde vinde Rigdom til at udfylde de Huller, som Ødselhed og en uordentlig Finansforvaltning havde slået.

Der måtte synes at ligge et alt andet end hyggeligt Forvarsel for den danske Nationalitet deri, at en så uduelig og blindt reaktionær Styrelse løftede dens Fane og opstillede Hævdelsen af dansk Sprog, dansk Væsen som sit Program med såmegen Ostentation, på en så iøjnefaldende Måde. Det Guldbergske Ministerium skulde naturligvis i denne som i andre Henseender danne en Modsætning til sin Forgjænger. Det var med en ganske særdeles Bitterhed bleven lagt Struensee tillast, at han ikke brød sig om at lære Dansk, at han brugte Tydsk i alle de af ham udfærdigede Kabinetsordrer og Befalinger, og at han derved la for Dagen en uforsvarlig Ringeagt for det Folk, som han havde påtat sig at styre. Den senere danske Historieskrivning har, som bekjendt, også lagt stor Vægt herpå og ment, at denne ene Omstændighed er tilstrækkelig til at forklare og til at undskylde, at han, trods de mange Forbedringer og Fremskridt, der skyldtes ham, blev Gjenstand for et almindeligt Had. Man må jo vistnok finde det noget påfaldende, at Tydskheden skulde bli en så forfærdelig Ankepost ligeoverfor Struensee, når man betænker, at Tydsk gjennem lange Tider havde været og fremdeles var det gjængse Sprog ved Hoffet og i de højeste Samfundskredse i Danmark, at samtlige dansk-norske Enevoldskonger havde plejet at bruge det både i Tale og Skrift som sit rette og egentlige Modersmål endog fremfor Dansk, at den ene Tydsker efter den anden var bleven Minister i den danske Stat, endog ledende Minister, uden at bry sig med at lære et dansk Ord, deriblandt selve J. H. Bernstorff, som alligevel opnåede en så høj Anseelse, at det blev opfattet som en Forsyndelse mod det danske Folk, at Struensee havde fortrængt ham. Herved er nu imidlertid at merke, for det første, at Struensees Tydskhed måtte gjøre et såmeget sterkere Indtryk, fordi hans Personlighed gjorde sig sålangt mere gjeldende og trådte sålangt skarpere frem som den, der ledede og styrede alting, og dernæst, — hvad der er Hovedsagen, — at Tiderne havde forandret sig; nye Opfatninger havde begyndt at få Magt over Menneskenes Sind og den offentlige Mening. Nationalitetsfølelsen var bleven skjærpet og havde fået en delvist ændret Karaktér under Indflydelse af den rationalistiske Åndsbevægelse; man begyndte at lægge mere Vægt på Folket end på Staten; de indre Bånd fremhævedes ligeoverfor de ydre, det sproglige og literære Fælledsskab ligeoverfor det blot politiske. Hvad man tidligere ikke havde ændset eller endog fundet at være i sin Orden, kunde altså nu vække almindelig Indignation, og Struensee’s Tydskhed blev altså en såmeget værre Anstødssten for ham, idet den netop måtte virke til at fjerne sterkest fra ham dem, hos hvem han skulde ha fundet sin bedste Støtte, nemlig de Mænd inden det danske Folk, der havde fulgt bedst med sin Tid og stod på det videst fremskredne Oplysnings-Standpunkt. Disse Mænd måtte jo indtil en vis Grad være Reformvenner; men hos dem måtte tillige Nationalfølelsen i Regelen være sterkest vakt, så de måtte være mest tilbøjelig til at harmes over det fremmede Væsen. Således blev Situationen floket og ugrej, og hvad der fandtes af oplyste, frisindede Mænd inden det danske Samfund blev for en stor Del, ved at stødes af Struensee’s Tydskhed og lokkes af hans Efterfølgeres Danskhed, forledet til at stille sig på den modsatte Side af den, hvorpå de burde ha stået.

Den efter Struensee følgende Regjering tonede strax det dansk-nationale Flag. Forordningen af 13 Febr. 1772, hvorved Gehejmekonseillet blev gjenoprettet, påbød, at inden samme alle Sager, undtagen de, der særlig vedkom de tydske Provinser, skulde «søges, behandles, foredrages og udfærdiges» i det danske Sprog. En kongelig Befaling fra samme Tid gik ud på, at de hidtil brugelige tydske Kommandoord ved Hæren skulde afløses af danske, og ved en anden kongelig Befaling blev det pålagt Regimentscheferne og Generalauditøren at bruge det danske Sprog i alle Tilfælde og at gjøre sig Umage for at opspøre indfødte Danske til de ledige Auditørposter[13]. Dansk blev ved Skoleforordningen af 11 Maj 1775 indført som særskilt Fag i de lærde Skoler, og samtidig anordnedes også Forelæsninger over dansk Sprog ved Universitetet. I 1777 blev en Plan til Udarbejdelse og Udgivelse af en dansk Ordbog indleveret til Regjeringen; det foresloges, at Rostgårds og Langebeks Ordbogs-Arbejder skulde lægges til Grund og at der til Ordene skulde føjes en Oversættelse på Latin. Regjeringen svarede gjennem Guldberg, at Ordbogen burde være helt i Landets Sprog. «Hans Majestæt ser med inderligt Behag, at Ordbogen bliver alene i det kjære danske Sprog», og «hvad Kongen befaler, er Hans kongelige Højheds (Arveprins Frederiks) Vilje».[14] Ove Malling skrev efter Guldbergs Opfordring sin patriotiske Bog «Store og gode Handlinger af Danske, Norske og Holstenere», og Arveprins Frederik viste, som man har udtrykt sig, sit «fædrelandske Sind» ved at lade oprejse Mindestøtter på Jægerspriis for Mænd og Kvinder, som havde gjort sig fortjent af Fædrelandet. Men fremfor alt står Forordningen af 15 Januar 1776 om Indfødsretten som et Mindesmerke om den nationale Retning, der udmerkede det Guldbergske Ministerium. Ved denne Forordning blev det, som bekjendt, fastsat, at Embeder og Æresposter ikke måtte gives til andre end «indfødte Landets Børn og dem, som dermed lige kan agtes», eftersom «Billigheden selv vil, at Landets Børn skal nyde Landets Brød og Fordelene i Staten falde i dens Borgeres Lod», og eftersom «alle Tiders Erfaring har lært, at i et Land, hvor Ungdommens Opdragelse besørges, mangler aldrig duelige Folk, når Regenten søger dem».

Man var i Samtiden fordetmeste yderst henrykt over alt dette. Forordningen om Indfødsretten ansåes som det værdigste Emne for Digternes Besyngelse og blev forherliget på Vers efter en Målestok, som vel neppe nogen anden Forordning er bleven det. Også den senere danske Historieskrivning har fordetmeste fremhævet den Guldbergske Styrelses nationale Retning, dens «Omhu for alt hvad der var dansk», som et Træk, der nogenledes bøder på dens mange Synder og Svagheder[15]. Forsåvidt denne nationale Retning udgik fra Guldberg selv, var den ganske vist også noget mere end et blot Skin eller en Manøvre, hvorved man la an på at vinde Popularitet. Hans Danskhed stod i Sammenhæng med hans gammeldags Orthodoxi i religiøs og politisk Henseende og var vist ligeså oprigtig ment som denne[16]. Vantroen kom udenfra; den var repræsenteret af «tydske Professorer»; Rettroenheden derimod hørte hjemme i Landet; at være national, at løfte Danskhedens Fane var at holde sig til den. Således har det kunnet ta sig ud for en nærsynet Mand, som jo Guldberg var; men det var naturligvis i alt væsentligt et Fejlsyn. At stille op dogmatisk-rettroende Lutheranisme mod den fra Tydskland indstrømmende «Oplysning» var jo ikke at stille op Dansk mod Tydsk, men et eldre Lag af Tydskhed mod et yngre[17]. Derpå kunde dansk Nationalitet intet vinde, sålidt som det kunde hjælpe til at «sætte det dansk Sprog i Æstime», at man istedetfor det tydske Kommandoord: «Rückwärts öffnet die Reihen» fik et såkaldet «dansk», der lød således: «Bagtil åbner Eder»[18].

Der var ved den national-patriotiske Retning, sådan som den blev hævdet fraoven i Tiden nærmest efter Struensee’s Fald, noget tvetydigt og selvmodsigende, som måtte virke til at forkludre Begreberne og hemme istedetfor at fremme Udviklingen af en sund, ægte Nationalfølelse hos det danske Folk. Når man stillede op «Danskhed» som sit Program, så var det til den ene Side i en moderne Forstand, nemlig som Benævnelse for en særskilt Nationalitet inden Monarkiet, den danske, i Modsætning til den tydske (Holstenerne) og ligeledes, — det ene fulgte af det andet, — den norske. Til den anden Side var det i god gammel Forstand som Fælledsbenævnelse for alle den oldenborgske Kongeæts Arveundersåtter, alle Indbyggere af det danske Monarki, både Danske, Norske og Tydske. Ved at påbyde Brugen af Dansk Sprog istedetfor Tydsk i Statsrådet og Arméen stillede Regjeringen sig på det moderne Standpunkt og appellerede til den Art af Nationalfølelse eller Patriotisme, som var bleven vakt til Bevidsthed ved det attende Århundredes Oplysning, og for hvem det væsentlige var, ikke fælleds Kongehus eller Stat, men fælleds Sprog, fælleds Folkeejendomelighed. I Forordningen om Indfødsretten indtog den derimod det gamle Helstats-Standpunkt, idet under «Landets Børn» forstodes Danske, Norske og Holstenere uden Forskjel, og på det samme Standpunkt stillede Guldberg sig i sine bekjendte Ord til Suhm: «Ingen Nordmand er til; alle ere vi Borgere af den danske Stat». Suhm, der i den første Forskrækkelse efter Struensee’s Fald, og inden den nye Regjering endnu havde lagt hele sin Jammerlighed for Dagen, gik dens Ærinder og optrådte som dens Talsmand ligeoverfor det store Publikum, henvender sig i sit «Brev til Kongen» (Januar 1772) med følgende Ord til denne: «Lad os igjen i Dine Befalinger høre vort eget kjære Sprog; Du er jo Dansk, og jeg véd, at Du kan Dansk. Lad det fremmede Sprog (d. v. s. Tydsk) være et Kjendemærke på den nedrige Forræder, som var for doven til at lære vort Sprog, for spodsk over os til at nedlade sig såvidt». Alligevel optræder han ikke alene i Danmark, men i den hele Stats Navn: «Danmark, Norge og Fyrstendømerne taler gjennem min Mund til Dig, o Konge!»[19] — Fyrstendømerne, Holsten og Slesvig, hvis Indbyggeres Modersmål for en væsentlig Del netop var det «fremmede Sprog», der skulde være «et Kjendemærke på den nedrige Forræder». I et andet Flyveskrift fra det samme År henvender han sig til «sine Landsmænd og Medborgere, de Danske, Norske og Holstenere», og taler dog også her om dansk Sprog og Nationalitet som det legitime, det, hvortil Regjeringen havde at bekjende sig, i Modsætning til Tydsk, — Holstenernes Sprog og Nationalitet, — som det fremmede[20].

Denne Sammenrøring af «Danskhed» i ny og gammel Forstand kunde jo vistnok synes at medføre en Fordel for dansk Nationalitet, som derved fik sig tildelt et videre Omfang, end der i Virkeligheden tilkom den; men denne Fordel var bare tilsyneladeńde. Norsk og Tydsk blev ikke Dansk derved, at man satte en dansk Etikette udenpå; derimod kunde det hænde, at en slig blot udvortes Indlemmelse af fremmede Elementer i Nationaliteten virkede til at sløve Blikket for eller aflede Opmerksomheden fra hvad der virkelig hørte denne til, og de Tider var nu komne, da det gjaldt for ethvert Folk at samle sig i sig selv, at kjende sine Grændser og søge sin Styrke inden dem. Det kan følgelig være tvilsomt, om ikke det Guldbergske Ministerium snarere har skadet end gavnet dansk Nationalitet ved sin «Omhu for hvad der var dansk». Det indtog jo et afgjort reaktionært Standpunkt og fulgte Grundsætninger, der tilhørte det 17de, ikke det 18de Århundrede; ved at appellere til Nationalfølelsen i Ordets moderne Mening gjorde det sig skyldig i en Inkonsekvents, kom i Strid med sig selv, og de, som fulgte Appellen, kom ligeledes i Strid med sig selv og svigtede i Virkeligheden den Sag, som de indbildte sig at tjene.

Man havde, som nævnt, i Samtiden intet Øje for dette. Den Guldbergske Styrelse synes virkelig en Tid lang at ha nydt en almindelig og, når hensees til dens Tilblivelse, Sammensætning og Meriter, hel vidunderlig Popularitet. Spidsborgere, gammeldags Orthodoxe, uvidende Mennesker, hvoraf den store Hob bestod og som for Alvor troede, at Kongehus, Fædreland, Religion, og Sædelighed havde været truet med Undergang ved den ugudelige tydske Doktors Styrelse, så med Taknemmelighed op til hans Efterfølgere, der havde friet ud af al denne Nød. Kjøbenhavns Grosserere og Fabrikanter var tilfreds med, at der atter åbnedes dem Adgang til at leve højt på Statskassens Bekostning. De privilegerede Herregårdsejere takkede Forsynet, fordi man atter havde fået «de af disse Økonomister så forhadte og såkaldte Proprietærministre», så man «ikke længer havde nødigt at frygte for nogen Delningstraktat, men hver kunde sidde under sit Vintræ og Figentræ ufortrængt og ufortrykt»[21]. Patrioterne, der havde Øje for noget andet og mere end egen Fordel, de Oplyste og Frisindede, der ikke kunde være blind for det meget rigtige og tidsmæssige i hvad Struensee havde begyndt og hans Efterfølgere afbrudt, fandt et Vederlag i den nye Styrelses nationale Væsen og trøstede sig over Tilbagegangen på andre Områder ved at tænke på den Estime, hvori Modersmålet var bleven sat ved de danske Kommandoord, — «Bagtil åbner Eder»! — Foruden alt dette havde den Guldbergske Styrelse endnu en Egenskab, der virkede til at holde den oppe i Folkets Gunst: den var årsæl. Handel og Søfart fik i de År, den sad ved Roret, et hidtil ukjendt Opsving både i Danmark og Norge, — ikke just ifølge nogen dens Fortjeneste, — dens Handelspolitik var i Stil med hele det øvrige Stel, — men ifølge ydre Begivenheder, ifølge de exempelløst heldige Vilkår, der skabtes for Danmark-Norges Fragtfart ved den nordamerikanske Uafhængighedskrig, hvori næsten alle europæiske Sømagter efterhånden blev inddraget. Tiderne blev florissante; «alting blomstred for enhver», som det heder i Nordal Bruns Sang «Bor jeg på det høje Fjeld», og det materielle Velvære gjorde Folk lidet tilbøjelig til at øve Kritik eller til at se udover Kredsen af de private Interesser, der trivedes så vel.

Omsider foregik der dog et Omslag i den rådende Stemning. Den Guldbergske Regjering blev slettere, jo eldre den blev; dens eneste ved fremragende Dygtighed udmerkede Medlem, A. P. Bernstorff, blev fjernet; de Skyggesider, der heftede ved den fra først af: — Favoritsystemet, Ødslingen med Privilegier, Statstilskud, Pensioner, Nådegaver, Lysskyheden, Mangelen på ethvert kraftigt og frugtbart Initiativ, — gjorde sig mere og mere gjeldende eller trådte mere og mere åbenbart frem. Det måtte komme derhen, at man skammede sig ved eller harmedes over at stå under slige Styrere i en Oplysningens og Reformernes Tidsalder som denne. Nogen ligefrem udtalt Opposition merkes der dog ikke Spor af; Pressetvangen nåede forsåvidt sit Mål. At den offentlige Mening virkelig for en stor Del havde vendt sig mod den Guldbergske Styrelse, trods al dens Danskhed og al dens Årsælhed, viste sig først ved dens Fald.

Dette blev, som bekjendt, hidført ved en Intrige, der i én Henseende har den samme uhyggelige Karaktér som Intrigen, hvorved Struensee blev styrtet, nemlig forsåvidt i begge Tilfælde den aldeles åndssløve Konges Underskrift blev det afgjørende Våben. Iøvrigt er der mellem de to Begivenheder snarere Modsætning end Overensstemmelse. Medens de Personer, der spillede Hovedrollerne den 17de Januar 1772, var Eventyrere af den foragteligste Sort, blev Regjeringsforandringen af 14 April 1784 planlagt og gjennemført af dygtige og hæderlige Mænd, der havde et højere Mål for Øje end det at berige sig eller svinge sig selv i Vejret. Regjeringsforandringen af 1784 blev ikke, som den af 1772, hilset med Jubel eller fejret med kirkelige Takkefester; men det er øjensynligt, at den vakte Glæde hos Flerheden af det oplyste og tænkende Publikum. Og dennegang var der virkelig Grund til Glæde. Den 14de April 1784 blev virkelig et Vendepunkt til det Bedre; her begynder et Afsnit af det dansk-norske Enevældes Historie, som må siges at være i de fleste Henseender lysere og mere tiltalende end noget andet.

I Spidsen for den nye Styrelse som dens nominelle Leder blev stillet Kronprins Frederik, dengang ganske ung og uerfaren, og, som vi véd, alt andet end rigt begavet, men retsindig, veltænkende og i ethvert Fald meget bedre end den dumme Arveprins Frederik, der havde stået som Førstemand i Statsrådet fra 1772 til 1784. Den virkelige Leder i den nye Styrelse blev A. P. Bernstorff, som fra 1784 indtil sin Død (1797) indtog en lignende Stilling som den hans Farbror J. H. Bernstorff havde indtat i Årene nærmest forud for den Struensee’ske Episode. Næst efter ham var C. D. Reventlow og E. Schimmelmann de mest fremragende og indflydelsesrige Medlemmer af Regjeringspersonalet fra 1784, og siden blev i en Række af År Christian Colbjørnsen den, der havde mest at sige i den indre Politik, skjønt han ikke fik Sæde i Statsrådet og ikke engang var Chef for noget Regjeringskollegium. Alle disse var oplyste, frisindede, habile Mænd; Bernstorff og Colbjørnsen må vel endog siges at ha været betydelige Personligheder med en virkelig fremragende Dygtighed, hver på sit Område.

Den nye Styrelse blev under disse Mænds Ledelse afgjort reformativ, men ikke radikal eller fremfusende, som Struensee havde været. Bernstorff hyldede den Grundsætning, at Nationens Vilje burde være Kongens Lov[22]; for ham, den højfornemme, fintdannede Mand, var Publikum ikke «et intet», som for Bedemandssønnen Guldberg; han la tvertom Vægt på at lære dets Meninger eller Stemninger at kjende og søgte at fremkalde offentlig Diskussion af Regjerings-Anliggender, istedetfor, i Lighed med sine Forgjængere, at forbyde og forhindre enhver sådan som noget i og for sig fordærveligt og forbrydersk uden Hensyn til Måden eller Tonen. Reskriptet af 20de Oktober 1773, som havde stillet Literaturen under Politiets diskretionære Myndighed, blev allerede strax efter Regjeringsskiftet 1784 faktisk sat ud af Kraft og ophævedes formelt ved Reskript af 3die December 1790, ifølge hvilket Pressesager skulde påkjendes af de almindelige Domstole efter Lovens Lydende. Da Censuren tillige var og blev ophævet, så var altså hermed givet en Pressefrihed af samme Art og Omfang som den, der havde fundet Sted under Struensee. I Hensyn på Handel og Industri slog Styrelsen af 1784 ligeledes ind på andre og bedre Veje end de, hvorpå dens Forgjænger havde vandret, idet den ophævede en hel Del af de skadeligste Monopoler eller Privilegier og brød med Merkantilsystemet ved Fastsættelse af Toldsatserne. Men fornemmelig indla den sig en varig og vidtrækkende Fortjeneste af Danmark ved den store Landboreform: Forordningen af 8de Juni 1787, hvorved Jorddrottens og Fæstebondens gjensidige Pligter og Rettigheder blev nærmere bestemt, Forordn. af 28de Juni 1788, som ophævede Stavnsbåndet, Forordn. 25de Marts 1791, som indskrænkede og ordnede Hoveriet o. fl. Regjeringen og dens Medbjælpere ved denne Sag, blandt hvilke Colbjørnsen, som bekjendt, indtar den første Plads, udviste herved både Fasthed og Mådehold og løste en vanskelig Opgave på en i alle Henseender tilfredsstillende Måde[23].

Landboreformerne stødte på adskillig Modstand inden de privilegerede Herregårdsejeres Lejr og kunde ikke gjennemføres, uden at mange af denne formående Klasse troede sig forurettet eller skadelidende. Men de afhjalp jo på den anden Side de Brøst, som alle oplyste og uegennyttige Fædrelandsvenner længe havde været enig om at udpege som de værste ved det danske Samfundsvæsen, og de modtoges inden det store Publikum med almindelig Glæde eller endog Begeistring som Indgangen til en ny og bedre Tid for det danske Folk. Kronprinsen, Arvingen til Oldenborgernes Throne, stod i Spidsen for den Styrelse, der havde gjennemført Reformerne, og det var bekjendt om ham, at han fra første Færd havde stillet sig på Reformvennernes Side inden Regjeringen og udtalt sig med megen Varme for Bondefrihedens Sag. Det var altså loyalt at slutte sig til den samme Side. God gammeldags arveundersåtlig Devotion og den allermoderneste Friheds- og Lighedsbegejstring gik for en Gangs Skyld sammen og kunde gjensidig støtte og styrke hinanden.

Den hos det danske Folk nedarvede og gjennem lange Tider så omhyggelig plejede og fordetmeste også så aldeles monstrøst udviklede Kjærlighed til Kongehuset havde i længere Tid havt ondt for at greje sig og finde den Næring, som den behøvede eller begjærede. Den var ikke meget kræsen og havde på ingen Måde været vant til at stille store Fordringer til de Personer, som det gjaldt at elske og tilbede; men naturligvis var der en Grænse nedad, som endog den vægrede sig eller undså sig ved at overskride. Medens Kristian VII stadig omtaltes i de allerærbødigste Udtryk som Landsfaderen og Herren, — den store, gode, vise, retfærdige, der holdt Statens Ror i sin sterke Hånd, — vidste alle og enhver, at han var fuldkommen blødhjernet, aldeles ude af Stand til at tænke en sammenhængende Tanke. Arveprins Frederik blev, ikke blot i den latterlige Begeistringsrus umiddelbart efter Natten den 17de Januar 1772, men også senere, sålænge han stod som den nominelle Leder af Styrelsen, offentlig lovprist i de mest svimlende Udtryk, medens det måtte være en velkjendt Ting, at han i enhver Henseende var til det yderste ubetydelig, et ligefrem Kræ. Afstanden mellem den officielle Navneværdi og de virkelige Værdier var i disse Tilfælde så iøjnefaldende, så umådelig stor, at man ikke kunde andet end føle sig noget uhyggelig tilmode derved, og, da man på samme Tid ikke vidste at sætte noget andet istedetfor den tilvante Kjærlighed til Kongehuset, så efterlod denne de allerhøjeste og højeste Personers Nullitet et virkeligt Savn i Sindene, et tomt Rum, som man længtede efter at få fyldt. Men så kom Regjeringsskiftet i 1784 og Fortællingerne om, hvorledes Kronprins Frederik ved denne Lejlighed havde udvist en for hans Alder merkelig Fasthed og Åndsnærværelse. Og så dernæst Fortællingerne om, hvor varmt han havde udtalt sig for Bondefrihedens Sag, og hvorledes han havde øvet en afgjørende Indflydelse på denne Sags Skjæbne ved at stille sig på Bondevennernes Side i Statsrådet. Og så hans 2 Rejser til Norge i 1788! Det havde så yderlig sjelden hændt, at nogen af de oldenborgske Konger eller Prinser indlod sig på at gjeste Norge; man havde så høje Forestillinger om Farerne og Besværlighederne herved, at en slig Rejse gjaldt allerede i og for sig som noget stort, udmerkende, en hel Bedrift. Og denne tyveårige Kongesøn gjorde to slige Rejser i samme År, og på den sidste deltog han endog i et Felttog og var tilstede ved en Træfning, hvor der flød Blod (rigtignok meget lidet, Tabet på norsk Side i Træfningen ved Kvistrumbro opgives til 1 Lieutenant og 5 Menige). Det blev til et «vundet Slag»; Kronprins Frederik kom til at stå i Almenhedens Øjne som en Helt.

«Prins, da du kom fra vundet Slag,

da ligned Folkets Fryd en Torden»,

heder det i en kort efter forfattet Vise af P. A. Heiberg (som senere har udtalt sin Anger over at ha tilladt sig dette upassende Smigersprog)[24]. Ved Kronprins Frederiks Tilbagekomst til Kjøbenhavn fra hans sidste norske Rejse blev han i Virkeligheden modtaget på en Måde, der ikke kunde ha været mere stadselig, om han havde underlagt sig hele Riger eller frelst Fædrelandet ud af en stor Fare. Den hele Stad var illumineret. «Man vilde i Ordets egentligste Bemerkelse have båret ham på Armene ind i Residensen; han frabad sig det, men kunde ej afværge, at glade Brødres Arme droge ham derind»[25]. Endnu højere steg Jubelen et Par År efter, da Kronprinsen kom tilbage til Kjøbenhavn efterat ha holdt Bryllup med sin Kusine Marie Sophie af Hessen på Gottorp Slot 31te Juli 1790. Indtoget fandt Sted den 14de September; — allevegne Æreporter, Ærestøtter, Dekorationer og Inskriptioner, — strømmende fuldt af jublende Folkeskarer. Det var sent på Aftenen, før Brudetoget nåede det kongelige Slot. Men Festlighederne var ikke slut dermed. Først anden Dagen derefter nåede Begeistringen sit Høidepunkt, da «den mageløse historiske Idyl», Th. Thårups «Høstgildet» om Aftenen den 16de Septbr. blev opført på det kgl. Theater. Kronprinsparret var selv tilstede. Theatret havde aldrig været Vidne til en så stormende Jubel. Medens «Høstgildets» jevne Handling skred over Scenen, lød der Glædesudbrud, som næsten ikke syntes at skulle tage Ende. Og, da de Kongelige trådte ud af Theatret for at kjøre hjem, spændte Kjøbenhavnerne Hestene fra Vognen «og trækkede dem omkring i Byen, næsten i alle Gader, som stedse blev gelejdet med Frydeskrig af Hurra, hvorover de kongelige Herskaber ej kom hjem til Slottet før Kl. 2 om Natten».[26] Lignende Festligheder af holdtes rundt om i Landet, og Aviserne blev forsynet med et så rundeligt Forråd af Festberetninger, at de ikke slap op før henimod Årets Udgang.

Det var som en Elv, der bryder sin Dæmning og flommer udover til alle Sider. Endelig havde den nedarvede Kjærlighed til Kongehuset, efter lange Tiders Venten, fundet en Gjenstand, som var den nogenledes værdig. Kronprins Frederik kunde man elske og tilbede, uden at fornedre sig altfor dybt eller gjøre sig skyldig i et altfor iøjnefaldende Hykleri. Han havde, om ikke store, så ialfald meget agtværdige Egenskaber. Han var ikke bare dansk i Ordets officielle monarkiske Betydning, men også i den moderne folkelige; han var dansksindet; han skrev jo sit Navn «Fredrik», ikke som de øvrige Oldenborgere med det samme Navn «Friedrich»; hans unge Ægtefælle, «af den glorrige Casselske Stamme», havde svaret de jydske Deputerede, der lykønskede hende i Anledning af Formælingen, først i en tydsk Tale, men dernæst «i pynteligt og ret forståeligt Dansk».[27] Og han, det rette Skud af den gamle Stamme, Arvingen til det mest uindskrænkede Kongedøme i Europa, han var tillige liberal, Fremskridtsmand, en Ven af Bondefrihed, Pressefrihed, Næringsfrihed. Man kunde altså også fra et moderne Standpunkt slutte sig til ham; man kunde følge sin medfødte, nedarvede Trang til at elske i ham Repræsentanten for det gamle Kongehus, uden derfor at svigte dette sit Standpunkt. Vi har i den varme Tilslutning til Kronprins Frederik og den af ham nominelt præsiderede Regjering ikke bare at se et Opgulp af gammeldags Royalisme; den var tillige et Udslag af den Bevægelse, som var opstået i Sindene ved Påvirkning af de moderne Friheds- og Nationalitetsideer. Men denne Bevægelse, der gik over al Verden, artede sig i Danmark mere idyllisk end andetsteds. Den brusende Elv blev, ved at kanaliseres ind i det flade Land, til en stilleglidende Å, hvor, — for at tale i Tidens Blomstersprog, — Kongeborgen spejlede sig fredelig ved Siden af Bondens Stråtaghytte. Folkekarakteren og den Kløgt, hvormed Regjeringen imødekom Reformønskerne, virkede til at udjevne det Skarpe og Stejle ved de mod hinanden stående Retninger, så de tilsyneladende endog blev helt forsonet og samlet i et harmonisk Hele.

Denne Harmoni blev vistnok snart i nogen Grad forstyrret. Vi véd, hvilket mægtigt Indtryk den franske Revolution allerede ved sit første Udbrud gjorde rundt om i den civiliserede Verden. Oplysningstidens politiske og philosophiske Theorier havde åbnet de videste Udsigter til en ny og bedre Tingenes Orden. Man gik og ventede et Slags philosophisk Tusindårs-Rige. Det var naturligvis fra Frankrige det måtte komme, og, da så Efterretningen om, at man her havde begyndt at røre på sig for Alvor, udbredtes over Verden, var det som det gik et Sæt gjennem Folk: nu kommer det. Vi har mange Vidnesbyrd om at Revolutionen vakte en slig Sensation også inden det danske Samfund, at den fra første Færd og langt fremover blev fulgt med levende Sympathi også her, navnlig inden kjøbenhavnske literære Kredse og hos den akademiske Ungdom[28]. Hvad der fandtes af politisk Liberalisme, fik naturligvis herved mere Fart i sig, og en og anden blev ved sit Sværmeri for Revolutionen bragt til at hylde Synsmåder eller til at føre et Sprog, der ikke så rigtig lod sig forlige med den arveundersåtlige Devotion eller Underkastelsen under et monarkisk Enevælde, endog det mest oplyste og frisindede, og hvorved altså den hidtil rådende Harmoni blev forstyrret. Man indskrænkede sig ikke til at sværme for Revolutionen i Stilhed eller til at give sin Begeistring for den Luft i Klubber og Selskaber. Den blev også i Pressen gjort til Gjenstand for ivrig Diskussion, og endog dens værste Udskeielser, — endog Mænd som Robespierre og Marat, — fandt sine offentlige Forsvarere eller Lovprisere[29]. Det manglede heller ikke på dem, der viste Lyst til at træde i Revolutionsmændenes Fodspor og som prøvede så småt på at agere Demagoger efter parisisk Mønster. Man rettede ikke sjelden direkte Angreb på den bestående Forfatning og deklamerede i temmelig voldsomme Udtryk om det for Almenånden kvælende ved et monarkisk Enevælde, det uværdige i at et helt Folks Skjæbne skal være voldgivet en Person, som alene har Fødselens tilfældige Adkomst til at regjere o. s. v. Folk af den gamle Skole rystede på Hodet over, at sligt kunde skrives og trykkes, og fandt det ubegribeligt af Regjeringen, at den fandt sig deri[30]. Også inden Regjeringskredsene hævede der sig Stemmer for, at man burde sætte en Stopper for de demagogiske Opviglerier ved en Indskrænkning af Pressefriheden. Men Bernstorff vilde ikke indgå herpå. Han har karakteriseret sit Standpunkt i denne Sag ved følgende Udtalelse til en svensk Diplomat: «I er vistnok forbauset over hvad der bliver trykket her. Det er min Grundsætning ikke at bryde mig derom, thi sligt falder til Jorden af sig selv, når man ikke giver sig af dermed, og Forfølgelsen vilde kun end mere ophidse Sindene»[31]. Også Colbjørnsen stillede sig afgjort på det samme Standpunkt. Da Pressefriheden, et Par År efter Bernstorffs Død, blev indskrænket, — ved Forordningen af 27 September 1799, — gav man Colbjørnsen Skylden og så i ham en Frafalden, en Forræder mod den Sag, hvis Talsmand han engang havde været. Vi véd nu, at han i Virkeligheden fastholdt sit Standpunkt, og at den danske Regjering, ved at udstede Forordningen af 27 Septbr. 1799, handlede ifølge et Tryk, som blev øvet på den af den russiske Kejser Paul[32].

Vi indser også nu, idet vi overskuer den ved Revolutionen fremkaldte Bevægelse inden det danske Samfund, hvor aldeles rigtig Bernstorff og Colbjørnsen opfattede den, når de mente, at Regjeringen intet havde at frygte af den og trygt kunde la den gå sin egen Gang. Det er øjensynligt, at den havde en helt igjennem meget overfladisk, meget uskyldig Karaktér. De allerfleste vedblev, trods al revolutionær Begejstring, at stå fast ved det oplyste Enevælde som den bedste Regjeringsform, og tilegnede sig ikke nogen klar Tanke eller noget bestemt Ønske om en anden og større Frihed end den de nød under det bernstorff’ske Ministerium. Hvad der blev skrevet til Pris for Revolutionen eller i revolutionær Retning, var fordetmeste bare Stemningsudbrud eller Deklamationsnumere, bag hvilke der hverken stod Mænd eller Meninger. Man polemiserede mod Kongedømet in abstracto, men undtog det danske Kongedøme, som ifølge den Brug det gjorde af Magten måtte ansees for den bedste af alle Forfatninger, — eller man var, efter de vexlende Indtryk og Omstændigheder, snart revolutionær, republikansk, snart loyal, underdanig, — eller man rørte sammen rød Republikanisme og den dybeste arveundersåtlige Devotion, — blandede, som Zetlitz[33] siger, «vor Christians og Frederiks Lov med Galliens Lovtaler», — så det hele løb ud i den fuldstændigste Menings- og Holdningsløshed.

Den blandt Frondeurerne eller Oppositionsmændene, der gjør det uden Sammenligning betydeligste, alvorligste, mest sammenhængende Indtryk, er P. A. Heiberg; han har åbenbar været noget af en Karaktér, en virkelig Personlighed; for ham var Revolutionsbegeistringen og Oppositionen mod den bestående Tingenes Orden ikke bare en Leg eller en literær Underholdning, et Berusnings- og Svedemiddel i festlige Stunder, men en Alvorssag, som han altid viste sig villig til at bringe Offere for. Men han havde ikke og følte ikke noget Kald til at gribe ind i det praktiske Liv, allermindst til at være Partileder;[34] han var dertil altfor bitter, altfor personlig anlagt, og hans Åndsretning altfor overvejende en blot og bar negativ, altfor meget bare Had mod Uretfærdighed, Undertrykkelse, Kryberi, uden bestemt opgjorte Tanker om hvorledes der bedst skulde rådes Bod herpå. Og, var der ikke i ham Stof til en Partileder, var der det endnu mindre i nogen af de andre. Man kan overhodet nok tale om en Opposition inden det danske Samfund i Revolutionstiden, forsåvidt der fandtes en hel Del Forfattere, — deriblandt enkelte i literær Henseende meget begavede, — som stillede sig i et Slags polemisk Forhold —, mere eller mindre direkte, mere eller mindre klart eller konsekvent, — til de bestående Tingenes Orden i Stat og Kirke; men man kan ikke tale om noget Oppositionsparti, eftersom der ikke var noget, hvorom et sådant kunde samle sig, — hverken nogen Leder eller noget Program, ikke engang nogen enkelt Sag eller nogen enkelt bestemt og nogenledes klart formuleret Opgave. De oppositionelle Forfattere bevægede sig fordetmeste i Almensætninger, der bare blev Slag i Luften, — en politisk Metaphysik, der førte dem så højt opover Jorden, at de ikke kunde få fast Fod nogensteds; de talte om Despoti og Aristokrati, Frihed og Lighed, en ny og bedre Tingenes Orden, uden at indlade sig på at afhandle de specielle Reformer eller Forfatningsændringer, som skulde bane Vej for denne nye Tingenes Orden[35]. En enkelt Gang fremkom der Antydninger om at man burde arbejde på at få indført en konstitutionel Forfatning med Rigsstænder eller Rigsdag, hvorved man alene kunde opnå Sikkerhed for at Regjeringen vilde vedbli at være, hvad den nu var: frisindet og virksom i at gjenemføre tidsmæssige Reformer. Men denne Tanke blev ikke fortsat og fandt ikke nogen Tilslutning; med Rigsdag og Rigsstænder forbandt man Forestilingen om et Adelsvælde, der mere end noget andet var en forhadt Ting for Frihedsmændene af den fransk-revolutionære Skole, eller man førtes til at tænke på England, der ved sin Kamp mod det republikanske Frankrige kom til at gjelde for Reaktionens egentlige faste Borg og den værste Fiende af al sand Frihed. Man gik altså, forsåvidt man nærede noget Ønske om en Ændring af Statsforfatningen, fra Enevældet lige til Republiken, uden at standse ved nogen af Overgangsformerne[36]; — det oplyste Enevælde eller Republiken, det var Alternativerne, mellem hvilke man mente, at Valget alene kunde stå; men Republiken var igjen mest bare et klingende Navn; hvorledes den republikanske Forfatning skulde være beskaffen, det var noget man ikke brød sig med at spekulere videre over, og, når hensees til, hvor rask den ene Forfatning afløste den anden i det Land, hvorfra man hentede sine Inspirationer, kan det heller ikke synes så underligt, at man lod den Ting stå hen i det Blå indtil videre.

Hele den politiske Bevægelse, der fremkaldtes inden det danske Samfund ved Revolutionen, vedblev på Grund heraf at være et rodløst Væsen, uden Tilknytningspunkt i Landets egne Forhold, en blot literær Mode, uden praktisk Resultat eller blivende Virkning, — som snart forsvandt og som vilde ha forsvundet lige godt og lige fuldstændigt, om ikke P. A. Heiberg og M. C. Bruun var bleven landsforvist og Trykkefriheden indskrænket ved Forordningen af 27 Septbr. 1799. Denne Forordning er med Urette bleven opfattet som det store Vendepunkt. Skjønt den indskrænkede Trykkefriheden, la den dog ingenlunde an på at kvæle al offentlig Diskussion. Den politiske Liberalisme vilde ikke ha savnet Plads til at røre på sig, om den havde været levedygtig. Men det var det den viste sig ikke at være. Den blev alene vedligeholdt ved de udenfra kommende Impulser, og, da Republiken i Frankrige blev opløst af et militært Diktatur, faldt den derfor sammen af sig selv. Fra England kunde den ingen Næring hente; man havde i Danmark aldrig havt nogen Sympathi for engelsk Frihed, og efter Overfaldet i 1801 blev endog alt hvad engelsk var Gjenstand for en afgjort Uvilje hos det danske Publikum. I Tydskland arbejdede netop ved denne Tid Romantiken sig frem til Magt og holdt derfra snart sit Indtog i den danske Literatur, hvor den blev afgjort dominerende og førte det læsende Publikum ind i sin Drømme- og Skyggeverden[37]. Dermed forstummede enhver Opposition; Freden inden det danske Samfund, der havde været lidt, — ganske lidt, — forstyrret ved endel Deklamationer efter parisisk Mønster, blev allerede i de første År af det nye Århundrede helt gjenoprettet og blev atter så idyllisk som den nogensinde forud havde været. Man hørte aldeles op at politisere; Æsthetik, Poesi, Theater og den Slags rent ideelle Interesser optog Sindene, såvidt de havde Rum for andet end Tanken på det private Velvære, og det hele Folk bøjede sig i barnlig Tillit og ubetinget Hengivenhed under Kongehusets Repræsentant, som den, der alene havde at råde for Landets Styrelse, — midt under de mest rystende Verdensbegivenheder, der truede enhver Nation i dens Existents og måtte mane til den opmerksomste Kritik og Kontrol af Styrelsens Gang.

Sådan stillede ikke Forholdene sig og sådan kunde de ikke stille sig hos Nordmændene. Tilsyneladende fulgtes de to Folk på det bedste ad i Slutningen af forrige og Begyndelsen af dette Århundrede. Vi møder hos begge de samme Stemninger, — i den samme Vexling; — tilsyneladende pulserede Livet ens hos begge, bare noget sterkere i Danmark, hvor Hovedstaden lå, end i Norge. Vi véd imidlertid, at de to Folk stod i en helt forskjellig Stilling til den fælles Stat og den givne politiske Tingenes Orden og at de, trods al ydre Overensstemmelse, var dybt adskilte i Hensyn på indre Bygning og historiske Forudsætninger. Vi må derfor på Forhånd tænke os, at ethvert fremadskridende historisk Liv, hvori de to Folk fik Del, måtte føre dem ud på skilte Veje, — at Impulserne fra den store europæiske Frihedsbevægelse måtte gjøre sig gjeldende på en anden Måde og få en anden Betydning hos Nordmændene end hos de Danske. Vi skal nu se, at dette også virkelig var Tilfælde. Vi skal se, at, når den revolutionære Udsæd satte Blomst og Frugt i Norge, medens den i Danmark, hvor den til en Begyndelse syntes at trives såmeget bedre, hurtig visnede bort uden at være nået længere end til at bli et literært Diskussionsemne, så var dette ikke bare en Følge af ydre Begivenheder.

Fodnoder

1

Struensée, Mémoires de Reverdil, p. 160—61, 227.

2

Struensée, p. 322—23.

3

Dansk hist. Tidsskr. 4. Række, I. S. 246.

4

Reverdil siger om ham, at han var from eller snarere skinhellig (dévot ou plutôt cafard), og at han skjulte en sterk Ærgjerrighed under Ydmyghedens og Hellighedens Maske. Struensée, p. 326, 344.

5

Citatet lånt fra Holm, Nogle Hovedtræk af Trykkefrihedstidens Hist. 1770 —1773, S. 129.

6

Se til Ex. D. hist. Tidsskr. 4. R. I. S. 142, hvor han argumenterer mod Oprettelsen af en Bank i Altona på følgende Måde: «Hertugdømmerne er på Udsiden af Staten, men Cirkulationen i Legemet drives i og ved Hovedet og Hjertet og bør i en Stat have sit Væld ved Regenten og i Midten, hvilket hos os Kjøbenhavn er for sit store Bånd med det øvrige, da Altona er som Tommeltåen på Foden.» — Jvfr. ovenfor S. 65.

7

N. M. Petersen, Bidrag etc. V. 1. S. 240.

8

D. hist. Tidsskr. 4. R. I. S. 181.

9

D. hist. Tidsskr. 4. R. I. S. 164.

10

Et Par karakteristiske Anekdoter, Dansk hist. Tidsskr. 5. Række, II. S. 353 —54 (Engelstoftiana).

11

D. hist. Tidsskr. 3. Række, V. S. 290 ff. Ch. D. Biehl, Regjeringsforandringen 1784 .

12

D. hist. Tidsskr. 4. R. I. S. 201 og 206.

13

J. K. Høst, Entwurf einer Gesch. d. dän. Monarchie u. Chr. VII. I. S. 153—54, 274—75.

14

N. M. Petersen, Bidrag etc. V. 2. S. 150.

15

Se t. Ex. N. M. Petersen, Bidrag etc. IV. S. 44—45; Allen, Håndbog i Fædrelandets Hist. 5. Udg. S. 527—28.

16

I Brevene til Bülow taler Guldberg oftere om sin «til Enthusiasme grændsende Danskhed», om sin gammeldags Patriotisme o. s. v.

17

N. M. Petersen, Bidrag etc. V. I. S. 7.

18

«Fortegnelse over de Skrifter, som Trykkefriheden har givet Anledning til» etc. 3. Årgang No. 83. — N. M. Petersen, Bidrag etc. IV. S. 46 A. 1.

19

Suhm, Samll. Skr. 16, S. 5 og 7.

20

Sammesteds, S. 51 ff.

21

Holm, Hovedtræk af Trykkefrihedstidens Hist. S. 127.

22

E. Holm, Den offentlige Mening og Statsmagten 1784—1799, S. 162.

23

Se de i Anl. af Jubilæet 1888 udkomne Skrifter, deribl. E. Holm, Kampen om Landboreformerne i Danmark; — J. A. Fridericia, Den danske Bondestands Frigjørelse.

24

Ch. Thårup om Heiberg, D. hist. Tidsskr. 3. Række, II. S. 137.

25

Holm, Den offentl. Mening og Statsmagten 1784—99, S. 15.

26

L. C. Müller, Danmarks Hist. fortsat ved Tang, 6. Del, S. 551—53 (efter kjøbenhavnske Tidender).

27

N. M. Petersen, Bidrag etc. V. 1. S. 244, 248.

28

Holm, Den offentl. Mening og Statsmagten 1784—1799, S. 60 ff.

29

Holm, Den offentl. Mening og Statsmagten S. 73—75.

30

Sammesteds, S. 102—103, 139.

31

Sammesteds, S. 146, 162.

32

Holm, Danmark-Norges udenrigske Hist. 1791—1807. I. S. 289 ff. — Samme, Den offentlige Mening etc. S. 175—177, 200—201.

33

Samlede Digte (Christiania 1825) I, S. 306.

34

Holm, Den offentlige Mening etc. S. 164.

35

A. S. Ørsted, Af mit Livs og min Tids Hist. I. S. 258. — Holm, Den offentl. Mening etc. S. 141—42.

36

A. S. Ørsted, Af mit Livs og min Tids Hist. I. S. 13—16; — Holm, Den offentl. Mening etc. S. 122 —124.

37

Ørsted, Af mit Livs Hist. I. S. 93—95. — Holm, den offentl. Mening etc 1784—1799, S. 180—81

IX.

Politiske og nationale Stemninger og Tilstande hos det norske Folk i Slutningen af forrige og Begyndelsen af dette Århundrede (1772—1807).

DER merkes intet Spor af atStruensee vandt mere Popularitet hos Nordmændene end hos de Danske. Han optrådte mere hensynsfuldt og imødekommende ligeoverfor Norge end nogen af det dansk-norske Enevældes ledende Mænd før ham. Han udsatte sig for de danske Herregårdsejeres Uvilje ved at ophæve deres Monopol på at forsyne det søndenfjeldske Norge med Korn. Det var bekjendt, at han vilde ta det norske Nationalønske om eget Universitet i sin Hånd. Alligevel hævede ikke en Røst sig blandt Nordmændene til hans Forsvar. Man jublede i Norge ikke mindre end i Danmark over hans Fald. Man følte sig øjensynlig stolt over at de drukne, af en foragtelig Intrigant (Beringskjold) ophidsede Matroser, der drog ud til Hirschholm og ved sine Optøjer tilføjede Struensee’s Prestige det første alvorlige Stød, var norske, — at Livvagten, hvis Mytteri fuldendte, hvad Matros-Opløbet havde begyndt, ved at blotte Struensee’s Mangel på Fasthed og Åndsnærværelse og dermed indgi hans Fiender Mod til at våge et coup de main, også fordetmeste var Nordmænd.

«Den vrede Livvagts Våbenbrag

Forklarer trolig Norges Sag»

heder det i Nordal Bruns kort efter forfattede Vise, gjennem lange Tider Nordmændenes Nationalsang, sunget i det Norske Selskab «med tindrende Øjne og jublende Stemmer». Den «herlige Nat» — 17 Januar 1772, da Komplottet mod Struensee blev udført, — fejredes med Fester i de norske Byer såvelsom i de danske. Festen i Kristiania blev besunget i et Digt, der var Lejligheden fuldkommen værdigt, efter hvad man vil se af følgende Prøve:

»Med Faner og Musik først Borgerne optrakte

Og hver Mands billig Agt for denne Dag opvakte

Ved Saluteringer af deres Håndgevær

Og ved Kanonskud, som gjentoges stedse her.

Et Aftenstraktement der offentlig blev givet,

Hvor alles Glæde ved Pokaler blev oplivet.

Bal var om Aftenen, og hvert et Hus i Staden

Illumineredes af alle Folk til Gaden» o. s. v.[1]

Selv Biskop Gunnerus, som havde stået Struensee så nær og bedre end nogen anden måtte vide, hvor stort et Håb for Norge der havde været knyttet til ham, forsmåede ikke at være med på at skamskjænde den Mand, der havde villet være Norges Velgjører, og at strø Virak for de latterlige eller foragtelige Personer, som efter ham havde fået den ledende Plads i Statsstyrelsen. I en Tale han holdt i det Throndhjemske Videnskabsselskab den 11te Oktober 1772 skildrer ham i egte Preste-Stil, hvorlunde man i Struensee’s Styrelsestid «endog i en Krog af det kongelige Pallads havde stjålet sig til at oprette Tempel og Altar for de fæleste Laster, den allerstørste Letsindighed, den mest udsvævende Overdådighed, den højest drevne Stolthed og Ærgjerrighed, samt den frækkeste og i mere end én Henseende allerfornærmeligste Vellyst, og hvorlunde der herfra havde udbredt sig en skrækkelig Smitte, så der havde været Fare for en almindelig Ødelæggelse».

De nye Magthavere stillede ikke bare den norske Universitetssag og Banksag i Bero; de skyndte sig med at gjengi de danske Herregårdsejere deres Kornmonopol, hvorover der i Trykkefrihedsperioden offentlig var ført så skarpe Klager fra norsk Side, og som vitterlig udsatte Norge for Hungersnød, og de optog igjen i videste Udstrækning det gamle Centralisations- og Protektionssystem, hvorved Kjøbenhavn blev så ubilligt og så uvittigt beguunstiget på de øvrige Statsdeles og særskilt Norges Bekostning. Ikke destomindre møder vi ikke Spor af nogen Opposition blandt Nordmændene eller engang af nogen i videre Kredse udbredt Uvilje over Styrelsens forandrede Kurs. De florissante Tider øvede den samme søvndyssende Indflydelse i Norge som i Danmark; der indtrådte hist som her et «angenemt Stille» ovenpå Stormen;[2] man «kjøbte Vin og klarerte Udgifter», «sang og drak Fiskeriernes Flor», og synes rent at ha glemt det norske Universitet, den norske Bank og alle de andre Fremtidssager og Reformspørsmål, der i Trykkefrihedsperioden havde sat Tanker og Penne i Bevægelse. Man synes videre i Norge såvelsom i Danmark at ha været meget opbygget ved de Måder, hvorpå den Guldberg’ske Regjering stillede sin nationale Retning eller sit «danske Sindelag» tilskue. Ligesom den danske Jubel over «Natten den 17de Januar» fandt et villigt Ekko blandt de norske Fjelde, således ikke mindre den danske Jubel over Indfødsretten. Nordal Brun, Klaus Frimann, Edvard Storm stemte sine Harper til Pris for den kongelige Forordning af 15 Januar 1776 og gav ikke sine danske Medsangere noget efter i at opløfte denne «den store Christians» «største Dåd» til Skyerne. Norske Forfattere dedicerede omkaps med danske sine Skrifter til «den store» eller «vor store» Guldberg, — Manden, fra hvem man har de bekjendte Ord: «Ingen Nordmand er til», og som gjaldt for Sjælen i en Styrelse, der fremfor nogen tidligere la an på at gjøre gjeldende Kolonialpolitikens Grundsætninger ligeoverfor Norge[3]. De to Folk synes forsåvidt aldrig at ha gået bedre i Spand sammen end netop nu.

Imidlertid, — hvormeget man nu end bedøvede sig selv og andre med Smigersprogets og den officielle Bedemandsstils Talemåder, — det var og blev dog utænkeligt, at det ved Indfødsretten m. v. betegnede «nationale» Standpunkt skulde kunne tilfredsstille Nordmændene i samme Grad og på samme Måde som de Danske. Modsætningen mellem Tydsk og Dansk blev fra dette Standpunkt meget skarpt fremhævet, medens der sloges en Streg over den i visse Måder meget dybere Modsætning mellem Norsk og Dansk og norsk Nationalitet uden videre blev inddraget under den danske, som om det var et og det samme. Danske Patrioter kunde la sig denne Inkonsekvents gefalde, fordi deres Nationalitet derved tilsyneladende blev såmeget større og sterkere; men hos Nordmanden måtte den fremkalde oprørske Reflexioner, når bare hans Nationalfølelse var nogenledes vakt. Og såvidt vakt var den nu hos mange, — det véd vi. Derom har vi i den i Trykkefrihedsårene fremkomne Literatur en Række Vidnesbyrd, som ikke efterlader Rum for Tvil. Modsætningen mellem Norsk og Dansk havde git sig Navn og Udtryk og var fremtrådt såvidt klart og skarpt på forskjellige Områder, at vi ikke kan tvile på, at alle Forsøg på at få den sløjfet ved Magtsprog eller dækket over ved Påklistring af Helstatsetiketter alene kunde tjene til at skjærpe og udvide den. I Danmark havde der, da Forordningen om Indfødsretten blev udstedt, allerede længe rådet en sterk Uvilje over det Indpas Landets egne Børn måtte lide af Tydskerne, som vandrede ind i Hobevis og vidste at trænge sig frem og at opnå Embeder eller andre Gunstbevisninger hos de Styrende, og denne Uvilje var fremtrådt offentlig på en tilstrækkelig tydelig Måde: Kampen mod «Tydskeriet» havde allerede længe stået på Dagsordenen inden den danske Literatur. Forordningen om Indfødsretten var altså en ligefrem Tribut til den danske Folkemening og ydede desuden de Danske en sikker Fordel ved delvist at udestænge en Konkurrentse, hvoraf de havde været så overmåde generet. Men Tydskeriet følte man ikke på langt nær den samme Ulempe af i Norge som i Danmark. Når man fra norsk Synspunkt klagede og havde Grund til at klage over, at Landets egne Børn blev tilsidesat, så var det ikke ligeoverfor Tydskere såmeget som ligeoverfor Danske. Ove Gjerlev Meyer skriver i sit Forsvarsskrift for «Zarine» om sin Ven, «Zarine’s» Forfatter, Nordal Brun, at det «ej var hans mindste Ulykke at være født Nordmand», d. v. s. ikke Dansk, og Nordal Brun lar selv siden sin Biograf Zetlitz fortælle, at «en Dansk altid gik ham i Forkjøbet, endog når han vilde prædike, så han tilsidst af Fortvilelse gik en Vej, som ingen Dansk havde vovet at betræde, nemlig at skrive Tragedier»[4]. Men dette var en Konkurrentse, som Nordmændene ikke blev befriet fra ved Indfødsretten, så deres Udbytte af denne væsentlig reducerede sig til Æren af at ha fået, — for at tale i Samtidens Smigersprog, — sit «Adelsbrev» som Kristian VII.s og Arveprins Frederiks Landsmænd[5].

Det kan ikke slå fejl, at en og anden har havt Øje herfor og anstillet Betragtninger derover, som ikke harmonerede så ganske med de norske Digteres Oder til Indfødsrettens Pris. Det kan ikke slå fejl, at en og anden har fundet et Stof til Eftertanke deri, at den dansksindede Guldberg’ske Regjering ikke blot ikke udviste nogen sær Omhu for Norge, men endog trådte norsk Interesse åbenlyst under Fødder, når dertil var nogen Lejlighed, som t. Ex. ved Spørsmål om Kornmonopolet, medens Struensee, den så meget smædede Tydsker, havde optrådt som Nordmændenes Ven i mere end én Henseende. Så liden Påskjønnelse dette synes at ha fundet i Samtiden, så var og blev det dog en Kjendsgjerning, som alle Smædelser over den faldne Minister og al Virakrøgen for hans Efterfølgere ikke kunde skjule, at den dansk-norske Stats første virkelige Reform-Ministerium også var det første, som viste nogen fremtrædende Interesse for Norge og endog optog Norges nationale Sag i sit Program. Der lå heri et godt Forvarsel for denne Sag, — et Tegn på at den havde Fremtiden for sig. Det var en Sammenhæng, som måtte bli bemerket, og som ikke kunde undlade at øve i Stilhed sin Virkning, om man end ikke så den strax eller ikke vedkjendte sig den under det første Indtryk af de Begivenheder, der ledsagede Struensee’s Fald.

Denne Sammenhæng gjorde sig på en Måde også gjældende efter Regjeringsskiftet i 1784. Ligesom det Bernstorff’ske Ministerium hyldede fremfor sin Forgjænger liberale Synsmåder, således tog det også fremfor sin Forgjænger Hensyn til de særskilt norske Interesser. Allerede i den i 1785 offentliggjorte Finantsplan, der kunde kaldes den nye Regjerings Program, blev dette Hensyn særskilt akcentueret. Et Par År efter ophævedes de danske Herregårdsejeres Monopol på at forsyne

«Jeg drak min Konges Skål, og derpå synge vilde

Om den, som danske Mænds og Norskes Adelsbrev

Med faderlige Træk ved Indfødsretten skrev ....

.... Blandt norske Klipper fød, jeg Kongens Landsmand er». det søndenfjeldske Norge med Korn. Nordmændene fik påny Tilladelse til at anlægge Brændevinsbrænderier, hvilket var bleven dem forbudt af det forudgående Proprietær-Ministerium, for at de danske Herregårdsejere også ad den Vej kunde berige sig på Norges Bekostning. Handelen på Finmarken blev frigivet. Til Fremme af Bergverksdriften blev det Kongsbergske Berg-Seminarium udvidet og forbedret o. s. v.[6]

Alt dette gjaldt alene Norges rent økonomiske Interesser, og der skete herved ingen Indrømmelse ligeoverfor de norske Selvstændighedskrav. Men man var nøjsom, og den Bernstorff’ske Regjering opnåede øjensynlig en lignende Popularitet i Norge som i Danmark, skjønt den ikke på langt nær indla sig slige Fortjenester af det førstnævnte Land som af det sidste. Vi møder ved Årene 1788—1790 hos det norske Folk en Loyalitets-Flom aldeles svarende til den, der ved disse Tider gik gjennem det danske. Da Kronprins Frederik vendte tilbage fra det såkaldte Felttog («Tyttebærkrigen», som det kaldtes af Bønderne i Norge), blev han i Kristiania, ikke mindre end i Kjøbenhavn, modtaget som en Alexander. «Ved Vaterlands-Bro», — heder det i Beretningen i «Intelligents-Sedlerne[7], — «hvor Forstæderne ende og selve Staden begynder, blev Hans kgl. Højheds Vogn, hvori Højstsamme sad tilligemed Prins Carl af Hessen, omringet med sådanne Frydeskrig og Hurraråben, at Luften gav sterkeste Gjenlyd deraf, og i den enthusiastiske Glæde spændte man Hestene fra Vognen, der blev trukken gjennem Byen lige til Hotellet af lutter brave Mænd, såsom Hr. Nielsen, Eidsvolds Jernværks Proprietaire, Hr. Monsen, Hr. Tullin og mangfoldige flere, alle velklædte og conditionerte Folk, og andre gik bagefter Vognen, så at den blev mere båret end trukket med utrolig Gesvindighed gjennem Gaden og bestandige Fryderåb: velkommen dyrebare Prins», o. s. v. Kronprinsens Formæling i 1790 fejredes med Fester rundt omkring i de norske Byer ligesom i de danske. Om Festen i Kristiania heder det, at den «blev højtideligholdt med al den Pomp og Følelse af inderlig Glæde, som kunde udtænkes». Der blev affyret «3 Salver af paraderende Regimenter og Borgervæbningen ... Efter denne 3dobbelte Salve fyldtes Luften med et 3dobbelt Frydeskrig af alle, som ved den utrolige Mængde af forsamlede Mennesker overgår al Beskrivelse». I Kragerø «indtog man til Ære for de høje Formælede et udmærket Middagsmåltid, hvorved på Bordet var anbragt et til denne Højtid forfærdiget Opsats af 3 Etager, opført på en Piedestal, på hvis øverste Plade såes det høje Pars Buster med Navnetræk ziret med passende Sindbilleder og Inskriptioner, således inventeret, at samme ved Aftensmåltidet, under da mellem Kolonnerne hist og her appliceret Illumination, afgav en pompeus Anseelse» o. s. v. o. s. v.[8] — Når disse norske Festligheder faldt noget tarvelig ud, sammenlignet med de kjøbenhavnske, har det vist ikke været Viljen det skortede på, men bare Evnen.

Et enkelt Alvorsord blandede sig dog mellem alle disse «Frydeskrig». Kronprins Frederiks norske Rejse blev nyttet som Lejlighed ikke bare til at fremkomme med tåbelige eller vamle Smigrerier, men også til at minde ham om det Lands Sag, der i så lange Tider havde stået under Oldenborgernes Scepter og alligevel vedblev at ligge dem så fjernt og være dem så ligegyldigt, at det regnedes for noget stort, at en af dem tog sig en Sviptur derop. Tyge Rothe udgav sin Brochure: «Om nogle Danmarks og Norges Fordringer til hinanden i Anledning af Kronprindsens Rejse til Norge», hvori han opstillede et helt nyt Program for den dansk-norske Stats Styrelse.

Trods alle Talemåder om Tvillingriger (eller Tvillingriget), lige Børn, Landsfaderlighed, som var bleven gjængs, siden det attende Aårhundredes Philosophi havde tat Livet af den theologiske Lære om Kongedømets ubetingede Herskerret, vedblev Norge at behandles og betragtes som Biland, Danmark som Hovedland, og i Overensstemmelse dermed blev også alle for Rigerne fælles Institutioner nævnte udelukkende efter Danmark; Rigerne stod under «dansk Scepter», styredes af det «danske Cancelli», forsvaredes af den «danske Flåde» o. s. v. Tyge Rothe krævede en Forandring i disse Forhold. Han fastholder naturligvis Helstaten; de to Riger skulde være ét, men de skulde stilles på lige Fod; Kongen var ligesåmeget norsk som dansk, og det skulde vise sig ikke bare i Ord, men i Gjerning. «Der må for ingen Del siges, at Norge fordrer af Danmark. Det måtte jo synes som menede man, at Kongen var mere Danmarks end Norges Mand; men hvor falsk var denne Tanke! Det stolte Norge kan have at bede sin Monark om det eller det; men det skal ikke og det vil ikke begiere af Dannemark; det begierer igjennem Rigets Statsråd, Rigets Cancellie, Rigets Kammer; det venter endog, at i vor Curial-Sprog skal engang indføres den ædle Tone, at Stats-Collegier, hvilke ere for hele Staten, de benevnes ikke efter en enkelt Del af Staten»[9]. De to Folk skulde være ét, men ikke ved nogen Art af Tvang. De «skulde bindes til hinanden med bløde og tekkelige Bånd». «Der ere Forbindelser, hvis Nødvendighed let kunne glemmes, når de ei med fin og godmodig Visdom handthæves og hvilke da kunne vorde ansete som tunge Afhængigheder. Det må betænkes, «at Lovgivnings- og Finants- og Kammermand, hvis han vil arbejde til varigt Gavn, og sig til varig Ære, bør lade Folkenes høje Rettigheder være Grundvold for hvert sit endog partialest Anlæg». Det må betænkes, «at Folkene i een Tid kunne være dorskgjorte ved langvarigt Tryk, og at de da slæbe tåligen frem under hånlig og hård Behandling, men at i en anden Tid Folkenes Fornuftighed og Tilfredshed er det ene Middel, hvorved Vanheld og Omstyrtninger kunne afværges». Nordmændene havde havt og havde fremdeles Grund til at føle sig brøstholdne ved Foreningen. «Der må vides, hvad dansk, det være Kjøbenhavns eller Jorddrotstands monopolske Geist har anrettet». Og «endnu til disse Dage kunde det vare ved, at Norge ikke kiendtes; det kunde vare ved, at man holdt det under Kornhandels og andet Tryk, som vilde man anvende det vederstyggelige Coloni-Systems Principer; det kunde vare ved, at man sendte det Embedsførere, både verdslige og geistlige, både høie og lave, hvilke vare som fremmede blandt det Folk, der har den bestemte, særegne, men vist og høie Nationalkarakteer». Således burde det ikke vedblive at gå. Norge burde, både for sin egen og for Danmarks Skyld, få sine rimelige Ønsker opfyldt, deriblandt først og fremst Ønsket om et eget Universitet. Rothe udbreder sig udførlig over denne Sag, som han kalder Norges «Velfærds-Sag», og om hvilken han mener, at den ligger Nordmændene «nær om Hjerte». Han mener ligeledes, at det er Nordmændene bekjendt, hvilke Grunde man gjør gjeldende mod Opfyldelsen af dette deres Ønske, deriblandt «at Norge bør bindes til Danmark ved Afhængigheder og Subordination». Han kalder dette «et slemt, et machiavelsk, et hadværdigt Sophisteri». Han udtaler sig for, at der blir taget «så skarp Hensigt på Statens Deles Særskilthed» som ske kan, «uden at gjøre Brud i Statsforvaltningens Enhed». Der kunde, mener han, være Føje til, at «det store, langt bortliggende og i Henseende til sine Anliggender og Næringsveje Dannemark så ulige Norge» fik sine særskilte «provinciale Kammere og Commercie-Commissioner», — fremdeles at det blev særskilt repræsenteret inden de kjøbenhavnske Regjerings-Kollegier. «De tydske Provinser have jo deres Cancellie og de ville forvist ei undvære den Herlighed; de havde også høiligen Uret, om de ei holdt meget på at have særegne Mænd til at behandle deres Anliggender og til at bære dem lige frem for Monarken. Derved sker jo dog ikke Sammenstød imellem Statsdelenes Interesse; derved forfordeles eller trykkes jo dog ikke en Deel på det den anden Deel skulde vinde. Sådant kan jo ikke skee, når den Statstjener, der har kun een Deel af Staten betroet til hans embedlige Nidkierhed, har at frembringe sine Ideer i det for alle Statens Dele undereet tænkende og rådgivende Statsråd. I dette, hele Staten overskuende Råd er ingen partial Nidkierhed eller Yndest; her er Syn på det ene Hele; her er et den hele Statens Råd»[10].

Disse Udtalelser af en i den danske og norske Folkemening så højtstillet Tænker, som gik ud på at anbefale en Ordning af Tvillingrigernes indbyrdes Forhold, så helt forskjellig fra den, hvorved Regjeringen hidtil var bleven stående, kunde ikke andet end vække stor Opsigt, særskilt hos Nordmændene. Når Tyge Rothe, den danske Mand, hvis udpræget dansk-patriotiske Sindelag og Standpunkt var velkjendt, kunde optræde så varmt, med en slig «brændende Stylus» (Wergelands Udtryk i Mnemosyne), til Fordel for Norges Krav på en af Danmark mere uafhængig Stilling, hvor rimelige og retfærdige måtte da ikke disse Krav være fra norsk Standpunkt, hvor aldeles stemmende med de af den nyere Philosophi hævdede sunde Styrelsesmaximer! Vi mangler da heller ikke udtrykkelige Vidnesbyrd om at Rothes Bog er bleven modtaget med Glæde og Taknemmelighed og hilset som et betydningsfuldt Tidens Tegn inden norske Kredse. Nordal Brun udtaler sig om den i et Brev af 14 Juni 1788 til Zetlitz på følgende Måde: «Det går Nord manden, når han har læst den, som det gik en gammel, gudfrygtig Pige, der havde for Skik til de fleste Livets Begivenheder at anvende nu hele Vers, nu enkelte Udtrykke af den gamle Salmebog. Man troede, hun tænkte intet mindre end på at giftes, og at hendes Andægtighed vilde give den første dristige Bejler en velfortjent Kurv. Imidlertid træder en rask Fyr ind i hendes tarvelige Bolig, frembær sit Ærinde uden Omsvøb og begjærer hendes Hånd og Hjerte. Hun tier, seer ham længe stivt i Øinene og endelig tager hun til sit Sprog, istemmer sin Salme og besvarer hans varme Andragende med dette taknemmelige Udtryk: Eia, hvor vel du veed min Tarv og Trang! — Alvorlig talt! Rothe, den danskfødte Nordmand, tænker med vor Sjæl, taler med vor Tunge, sympathiserer med vor Ånd, og får han ikke efter Døden sin Bautasten blandt vore Heltes Gravhøje, så er mit Fædreland utaknemmeligt».[11] En af Norges mest ansete Mænd på denne Tid, Naturforskeren og Topographen Hans Strøm, optog den af Rothe indledede Diskussion og udgav en Piece under Titel: «En Nordmands Fordring til sine Landsmænd i Anledning af Rothe’s Dannemarks og Norges Fordringer til hinanden»[12]. Han bringer her «den ærlige danske Mand» en varm Tak, fordi han har villet være hans Fædrelands Talsmand, og klager i Sammenhæng dermed bittert over den i Norge rådende Mangel på Almenånd og Interesse for offentlige Anliggender. Nordmændene er, siger han, henfaldne i en Sove-Syge, der ikke tillader dem at arbejde for sit Lands Vel; men Kronprinsens Rejse vil, håber han, vække dem, og han går så dernæst over til at omhandle forskjellige Ønsker eller Krav, som man fra norsk Synspunkt havde Føje til at gjøre gjeldende, deriblandt Krav om Ophævelse af Kornmonopolet og hvad han kalder «Norges retmæssige Fordring på eget Universitet», der bør søges gjennemført trods «alle de Hindringer, som det kjøbenhavnske Academi kunde lægge i Vejen, så at Ret dog engang kan blive Ret og triumphere mod Uret og Usurpation».

For denne sidste Sag havde Strøm allerede tidligere indlagt et godt Ord. «Kort før Kronprinsens Rejse til Norge», fortæller han, «vovede jeg at tilskrive Hs. kgl. Højhed selv om det Norske Academi; ja, vel vidende, hvorlidet en eneste Mands Stemme kunde gjelde i en så vigtig Sag, lod jeg det ikke blive derved, men søgte ved Skrivelse at bringe de fleste af Bisperne og andre formående Mænd i Landet på min Side, i Håb at en så enstemmig Røst af Mange destomere skulde trænge ind for Thronen». Da Kronprinsen siden kom til Norge, fik Strøm to Gange Lejlighed til at tale med ham om Universitetssagen, nemlig først ved Skydsskiftet på hans Prestegård Eker og dernæst, da «Talen her altfor hastig blev afbrudt», ved en Audients Dagen efter i Drammen. Under Kronprinsens Ophold i Throndhjem blev han atter mindet om den samme Sag. Videnskabsselskabets Vicepræses, Stiftsprovst Hagerup, fremhævede i sin Velkomsttale til ham Nødvendigheden af et Universitet for Norge og påstod Muligheden af at bringe det tilveje uden nogen Udgift for Regjeringen[13]. I en anden offentlig Henvendelse til ham i Anledning af hans Komme til Thrøndelagen blev det sagt: «Vi tro et Academi i Riget nødvendigt, at ikke den studerende Ungdom skal fordærves og Familjerne ødelægges. En Bank i Riget tro vi at ville gjøre Handelen ret levende og hindre Uvedkommende at dele Fordelen af Landets Exporter med de Vedkommende»[14]. Udentvivl har disse Anliggender også ved andre Lejligheder været bragt på Bane for Kronprinsen under hans norske Rejse. «Hans kgl. Højhed indlod sig i Samtaler om Tingen og gav sit Bifald til vore Ønsker», fortæller en af de ivrigste Forkjæmpere for et norsk Universitet (J. N. Wilse). Men videre kom det heller ikke. Forsåvidt nogen for Alvor havde håbet, at Kronprinsens norske Rejse skulde bringe Landet et varigt Udbytte og bli, som Strøm udtrykker sig, «en merkværdig Tidspunkt i dets Historie», blev han skuffet. Norges Styrelse fortsattes i de gamle Spor, undtagen på det rent økonomiske Område, hvor efterhånden mere liberale Grundsætninger gjorde sig gjeldende.

Efter År 1788, der af Nicolai Wergeland betegnes som «den anden Epoke i Debatterne over det norske Universitet», hengik flere År, i hvilke denne Norges «Velfærdssag» atter synes rent glemt. Først i 1793 blev den optat påny. Det var en danskfødt Mand, Sogneprest til Eidsberg, J. N. Wilse, der indledede den «tredie Epoke», ved at indbyde sine «norske Medborgere og Landsmænd» til et Møde i Kristiania for at drøfte Sagen og åbne en Subskription til dens Fremme. Begyndelsen syntes ikke synderlig lovende. Wilse var en ivrig og velmenende, men temmelig indskrænket og forfængelig Mand og en mere flittig end heldig Forfatter. Hans «Indbydelse», på 4 tættrykte Kvartsider (Tillæg til «Intelligents-Sedlerne» 1793 No. 13) handler ligesåmeget om ham selv og hans private Grejer som om Universitetet og er affattet i en, selv fra den Tids Smags-Standpunkt seet, naragtig højtravende Stil. «Den Ulyksalighed», heder det t. Ex., «som rejser sig deraf, at dette Rige har intet Akademi i sit Skjød, ... er af det Slags, hvorover Naturen må sukke, Fornuften selv ivre sig og Forældres Hjerte bløde». Alligevel blev denne «Indbydelse» et Aktstykke af ikke ringe Betydning i Universitetssagens Historie. For det første fremkaldte den både i Danmark og Norge en offentlig Diskussion af Sagen, mere livlig og indtrængende end nogen tidligere. En Mængde Penne blev sat i Bevægelse, både for og imod. Blandt Sagens Modstandere fandtes også Nordmænd, og det var endog en norsk Forfatter, nemlig den højt ansete Philosoph Treschow, dengang Rektor ved Kathedralskolen i Kristiania, der fremsatte de vægtigste Indvendinger mod at Norge fik eget Universitet. Den overvejende Flerhed af dem, der offentlig udtalte sig om Sagen, udtalte sig imidlertid til Gunst for den, og navnlig viste det sig nu på en aldeles umiskjendelig Måde, at den var Gjenstand for meget udbredte og levende Sympathier inden det norske Folk. Mange Nordmænd skrev til Fordel for den, mange viste sin Interesse for den, ikke bare i Ord, men i Gjerning, ved at tilbyde Pengebidrag, tildels ganske anselige.

Medens den offentlige Diskussion af Universitets-Spørsmålet var i fuld Gang, blev det af Wilse tillyste Møde afholdt i Kristiania d. 4 Juni 1793. Nogle og firti Personer indfandt sig, — «mest Videnskabsmænd». Der holdtes Taler, fremlagdes Breve og Betænkninger, og tilsidst valgte man en Komitté, som skulde overveje, hvad der videre var at foreta og hvad der hørte til Stiftelsens Anlæg. Komittéen besluttede i sit første Møde at udsætte en Præmie for Besvarelsen af det Spørsmål, «hvorledes et Universitet i Norge kunde indrettes til største Nytte for Landet, med Hensyn til Tidernes Kultur og Videnskabernes Tilstand». Der indkom 14 Besvarelser, af hvilke en, forfattet af Christen Pram, tilkjendtes den udsatte Pris, medens en anden, af C. D. U. von Eggers, Prof. juris ved Kjøbenhavns Universitet, fik Accessit. Begge Afhandlinger blev trykt i Kristiania (1794 og 1795) og fremkaldte Recensioner og Betænkninger og tjente til at vedligeholde den offentlige Diskussion og dermed også Folks Interesse for Sagen. Endelig fuldførte Komittéen sit Hverv, idet den 18 April 1795 indgik med en udførlig motiveret Ansøgning til til Kongen om Oprettelse af et norsk Universitet. I Ansøgningen fremhæves, ved Siden af de rent praktiske Grunde, også Hensynet til den sterke Stemning for Sagen, der gjorde sig gjeldende hos det norske Folk. «At det ikke er vort Ønske alene, men Nationens i Almindelighed, det beviser alt i denne Sag passerede, det beviser alt hvad der er skrevet om Sagen, det tro vi også bevises ved de hermed følgende originale Breve, hvormed vi have fordristet os til at geleide vort Andragende. Ikke vi altså, men Deres Majestæts norske Folk anholder om denne Velgjerning for sig selv, sit Fædreneland, sine Efterkommere. Faderligen har Deres Majestæt lettet Adgangen til Næring for Deres norske Undersåtter ved Kornhandelens Frigivelse; ligeså faderligen ville Deres Majestæt nu også lette Adgangen for os til Kundskab og Lys! Det skulde virkeligen være fornærmeligt imod en Regjering som vores, der går frem efter så rigtige Grundsætninger og besjæles af så rene Hensigter, om vi her vilde søge at igjendrive de Grunde, som en falsk Stats kunst kunde betjene sig af til at bestride vort Forlangende; under en sådan Regjering kan Spørsmålet kun blive, om et Universitet i Norge vel kunde være nyttigt for Norge, om det norske Folk kunde derved blive bedre og lykkeligere». Komittéen gjør tilslut Rede for Sagens økonomiske Stilling og udtaler derunder det Håb, at der ved frivillige Gaver skulde kunne tilvejebringes en så stor Sum, at ialfald det første Anlæg ikke vilde bli til Byrde for Statskassen. «Vi love os dette, ej alene af den almindelige og varme Deltagelse, hvormed Ønsket er yttret, men også af de betydelige Tilbud, som af Nogle allerede rede ere gjorte»[15]

Den 27de November 1795 fik man Svar i en kgl. Resolution, der afslog Ansøgningen og angav som Grund hertil, at «de af Supplikanterne til et Universitets Oprettelse i Norge opgivne Kilder dels efter de over sådanne Fonds allerede fastsatte Bestemmelser dertil ei kunne anvendes, dels at nogle først efter mange Års Forløb ville blive existente og forresten ere for ubetydelige til en så kostbar ny Indretnings Vedligeholdelse».[16]

Man vilde i Norge ikke fæste nogen rigtig Tro til, at dette var den sande Hovedgrund. Man formodede, at der stak politiske Hensyn bagved, og at Afslaget i Virkeligheden var motiveret af den «falske Statskunst», der af Universitetskomittéen blev stemplet som noget så utænkeligt hos en så oplyst Regjering[17]. Og at man var på ret Spor ved at formode noget sådant: derom kan der ikke være mindste Tvil. Kronprins Fredrik yttrede ved en senere Lejlighed[18] til en dansk Søofficer, at Norge aldrig skulde få eget Universitet, sålænge han kunde afværge det. Den faste Beslutning, der gir sig Udtryk i disse Ord, har ganske vist ikke bare havt sin Grund i den med Helstatssystemet nedarvede og tilvante Utilbøjelighed til at «sprede Statens Kræfter». Vi véd, at Beslutningen blev opretholdt til det yderste, — Norge fik virkelig ikke noget Universitet, sålænge det på nogen Måde stod i Fredrik VI.s Magt at afværge det; — vi må tro, at han og hans Rådgiveres Forhold i dette Punkt har været bestemt af et andet, endnu mere presserende Hensyn: Tanken på den vågnende Selvstændighedsånd hos Nordmændene, Frygten for at denne Selvstændighedsånd kunde bli en Fare for Rigernes Forening.

Vi véd, at en sådan Frygt var over de danske Regjeringsmænd i den sidste Menneskealder af det attende Århundrede og senere indtil Foreningens Opløsning. Der møder os nu og da et Træk, en Yttring, som vidner om, at den lå på Bunden af deres Sjæl og ikke gav dem Ro, efterat den først engang havde fået Indgang. Hvad der kanske mere end noget andet virkede til at gi den Indgang eller ialfald til at vække den til fuld Bevidsthed, var Omsvinget i den svenske Politik efter Gustav III.s Regjeringstiltrædelse. Det er bekjendt, at han fra første Færd optog den gamle svenske Plan om at vinde Norge i en ny modificeret Skikkelse. Han spekulerede i Nordmændenes vågnende Misnøje over den Måde, hvorpå deres Land blev styret, og stillede sig det Mål at vinde Norge ved norsk Hjælp eller idetringeste at skille de to Tvillingriger såvidt mueligt fra hinanden ved at puste til Oppositionsånden hos det norske Folk. Hans Rustninger i 1772, hans Rejse samme År i de til Norge stødende Landskaber og de Forbindelser, som han allerede dengang havde knyttet eller mentes at ha knyttet med norske Misfornøjede, vakte megen Ængstelse inden Regjeringskredsene i Kjøbenhavn. Den tydske Diplomat Grev Lynar, som længe havde stået i dansk Tjeneste, taler derom i et Brev af 3die Oktbr. 1772 og mener, at Ængstelsen ikke var ubeføjet. «Det er vel mueligt,» siger han, «at man i Danmark er urolig for Norge. Hvorfor rejste Kongen, da Forstandstågerne endnu vare svage, ikke til Norge, istedetfor til Frankrige og England? Nordmanden vil se sin Konge, tænker ædelt, men tåler ingen Foragt».[19] Uvejret drog nu snart over for den Gang, og Regjeringen lod offentlig forkynde, at den ikke havde fæstet ringeste Tiltro til de «for de brave norske Undersåtters Troskab fornærmelige Rygter, som visse fremmede imod Staten og dem Ildesindede have søgt at udsprede».[20] Men, skjønt man gav sig Mine af at være tryg, vedblev Skrækken at sidde i Blodet. Guldberg bad Suhm om «ikke at skrive for de foragtelige Christianiæ Raisonneurs»,[21] d. v. s. ikke at medta i sin Fremstilling af Fædrelandshistorien noget, der kunde tjene til at støtte den Mening, at Norge blev forurettet eller tilsidesat; siden ser vi ham udtrykke sig på en Måde, der viser, at de af ham som «foragtelige» stemplede «Christianiæ Raisonneurs» i Virkeligheden har indgydt ham megen Respekt, forsåvidt han har stået i den Tro, at de kunde bli meget farlige. I et Brev til Hofmarschal Bülow af 19 Oktbr. 1790 siger han således: «Ved det mindste Udbrud er Norge forloren, der da vist ville være en Republik for sig selv efter den norsk-engelske Ånd». I et andet Brev (29 Juli 1791) siger han: «Provintserne i Danmark og Holstein tror jeg aldrig noget (ↄ: revolutionært) kan begynde fra; men Kjøbenhavn og dernæst Norge, især Christiania, har jeg ingen Tillid til».[22] De, som efter ham fik den dansk-norske Stats Styrelse i sin Hånd, var nu vistnok langtfra enten så ængstelig eller så borneret som han; alligevel gjelder det også om dem, at de følte sig utryg ligeoverfor Norge. Gustav III. optog Gang på Gang Politiken fra 1772 og havde sine Emissærer ude og knyttede Forbindelser i Norge[23]; den franske Revolution brød ud, og det var let at forudse, at «Christianiæ Raisonneurerne», under Indtrykket af disse Begivenheder, vilde voxe i Tal og i Mod. Man blev herved på højere Sted tilbøjelig til at se politisk Misnøje bagved enhver Bevægelse hos det norske Folk, endog blotte Bonde–Opløb som Lofthusfejden. Regjeringens indtil det naragtige ængstelige Optræden ligeoverfor Lofthus peger øjensynlig tilbage til en sådan Spøgelsefrygt[24]. De ledende Mænd inden Ministeriet af 1784 var, som før nævnt, fordetmeste meget velvillig sindet ligeoverfor Norge og nærede vistnok de oprigtigste Forsætter om at styre det retfærdigt og overensstemmende med den landsfaderlige Grundsætning om Tvillingrigerne som lige Børn. Men ethvert Krav eller Ønske fra norsk Side, der var dikteret eller kunde formodes at være dikteret af den vågnende Trang til større politisk og national Selvstændighed og hvis Opfyldelse kunde synes en Indrømmelse ligeoverfor denne Selvstændighedstrang eller kunde antages at ville afgi et Støttepunkt for den, stillede de sig afgjort mod, hvor rimeligt Ønsket i sig selv kunde være og hvor meget de rent praktiske Hensyn talte for dets Indvilgelse[25]. Blandt disse Ønsker indtog det om eget Universitet i enhver Henseende den mest fremskudte Plads Fremfor noget andet måtte det opfattes som Udtryk og Bærer for Nordmændenes nationale Selvstændighedsånd, og udentvil har også Regjeringen opfattet det således og deri fundet et Motiv til at hindre dets Opfyldelse, sålænge som mueligt.

Dette var nu ganske vist en «falsk Statskunst», forsåvidt som Regjeringen derved snarest virkede til at fremme, hvad den la an på at drive tilbage. Nordmændenes nationale Selvstændighedsånd voxede udentvil langt mere derved, at Ønsket om et Universitet i så lang Tid blev stående som et Mål, for hvilket der måtte arbejdes, eller som man kunde samle sig om, end den vilde ha voxet ved at Ønsket var bleven opfyldt på et tidligere Stadium. Regjeringen viste Mangel på Kløgt og sand Kraft ved at udsætte en Indrømmelse, som vilde ha bragt Popularitet, når den var bleven gjort på en Tid, da den endnu kunde gjøres med et vist Skin af Frivillighed, sålænge, at enhver måtte se, at den var fremtvungen, og overhodet ved at stille sig bare tvært afvisende eller ignorerende ligeoverfor en hvilkensomhelst Rørelse, et hvilketsomhelst Krav af Nordmændenes Selvstændighedsånd. Men at den så med Uro og Uvilje hen til denne Ånd og søgte efter bedste Evne at holde den nede eller standse den i dens Væxt: derover kan man ikke undres, — det var i og for sig en meget naturlig og rimelig Ting. Vi minder om, hvad før er bleven fremhævet[26], at Norges Forbliven i Foreningen udelukkende beroede på Nordmændenes egen gode Vilje. Tanken om at søge en anden Garanti ved at forlægge hvervede tydske Regimenter til Norge, kom frem en enkelt Gang, men opgaves snart[27]. Den var øjensynlig aldeles upraktisk, ugjennemførlig; man fik stole på Nordmændenes Troskab og arveundersåtlige Devotion. Nu var jo ganske vist denne Troskab noksom prøvet og berømt; den gjaldt som det norske Folks nationale Dyd par excellence; den blev lovprist på Vers og i Prosa, af de Danske og af Nordmændene selv, af Skribenter og Regjeringsmænd, og aldrig mere lovprist end netop i Foreningens sidste Tider. Når Selvstændighedsånden, — den norske Patriotisme eller «Særfølelse», — trådte offentlig frem, var det næsten altid i Følge med den arveundersåtlige Troskab og ligesom under dennes høje Protektion. Det blev altid forsikkret højt og dyrt, at disse to var på det inderligste sammenknyttet og aldrig kunde komme i Krig med hinanden[28]. Man måtte imidlertid ha det på Fornemmelsen, at en slig Krig dog hørte til de tænkelige Tilfælde. Troskaben var den af de to Følelser, som blev stillet øverst i Rang og Ret; men den var gammel og havde allerede forlængst nået sit Højdepunkt, kunde ikke bringes videre. Selvstændighedsånden var derimod i visse Måder noget nyt; den var ung og kunde voxe; ifølge Tidsalderens hele Retning og rådende Synsmåder måtte det endog ansees som en givet Sag, at den vilde komme til at voxe, og hvad kunde den ikke da falde på, hvor uregjerlig kunde den ikke da tilsidst bli! — Sådan som den norske Særfølelse artede og yttrede sig i de sidste Decennier af det attende Århundrede, indeholdt den allerede en Trusel mod den dansk-norske Helstat, der ikke lod sig miskjende. Man behøvede ikke at være nogen meget skarp eller opmerksom Iagttager for at indse, at den holdt på at skifte Karaktér, — at den holdt på at gå over fra at være, — hvad den var i de første Menneskealdere efter Enevældens Indførelse, — en Støtte for den bestående Tingenes Orden, en pålitlig Tjener, som Autoriteten kunde kalde på, når den trængte en Extra-Håndsrækning, og som gik hen og la sig igjen, når man ikke mere havde Brug for den, — til at bli en Oprører eller en brysom, påtrængende Forbundsfælle, der vilde gå sine egne Veje og stillede sig sine egne Mål og Opgaver, — at den begyndte at bli, hvad den før ikke havde været, utilfreds, urolig, spejdende ud i Fremtiden, higende efter Forandring, — at den begyndte at slide i Båndene, der holdt de to Tvillingriger sammen, om end vistnok fordetmeste uforvarende eller uden nogen Tanke om at rive dem over.

Gjennembruddet, da den først træder frem med denne nye Karaktér eller i denne forandrede Skikkelse, fandt øjensynlig Sted i Trykkefrihedstiden 1770—1772. Vi har i det Foregående omtalt, hvorledes Nordmændenes Nationalfølelse i Løbet af det attende Århundrede og særskilt siden Århundredets Midte modtog en Række Impulser, som måtte virke til at gjøre den sterkere, mere vågen, mere klar over sig selv. Hvad der således i det Skjulte var forberedet, kom op i Dagen i Trykkefrihedsårene. Det hidtil så tause Norge begyndte at tale; det vilde ikke længer la sig nøje med at spille Husmandsrollen og at yde i navnløs Ubemerkethed Tilskud til den danske Stat, den danske Historie og Literatur; det krævede at være noget for sig selv og at ha noget for sig selv; Nordmænd samlede sig under eget Mærke på Literaturens Område, og Norsk blev Benævnelse på en egen Smags- og Åndsretning, forskjellig fra den danske, i visse Måder endog skarpt modsat denne. Om man tidligere havde kunnet gjøre sig Illusioner i Hensyn på Tvillingrigernes «fuldkomne Enhed», — nu måtte det bli umueligt for dem, der havde Øjne i Hodet og vilde bruge dem; nu måtte enhver nogenledes skarpsynet og uhildet Iagttager indse, at de to Folk, trods alt Fælledsskab og trods al Uniformitetspolitik, ikke havde voxet sammen og aldrig vilde komme til at gjøre det, — at de tvertom ved enhver fremadskridende Bevægelse sondrede sig skarpere ud fra hinanden og at deres Fremtidsveje måtte bli forskjellige, som deres Fortidsveje havde været det.

På den anden Side kunde intet være tydeligere eller mere utvilsomt, end at der var og vilde vedbli at være meget, som holdt dem sammen. Den norske Særfølelse, sådan som den artede sig i Trykkefrihedsperioden og de nærmest følgende Tider, var i Regelen, endog hos de allerivrigste og mest oplyste Patrioter, sterkt bundet og begrænset ved andre Følelser eller Traditioner, der drog i en anden Retning eller stillede sig i Vejen for den, så den ikke kunde se Målene, mod hvilke den havde at styre. Først og fremst deriblandt Loyaliteten, — Hengivenheden for det oldenborgske Kongehus. Vi har nævnt, at denne Følelse i den officielle Rangordning vedblev at være No. 1 Og den virkelige Rangordning stemte udentvil hos de fleste så nogenlunde overens dermed lige til Foreningens allersidste Tider. Man plejede at sige og mene, at disse to, — Kjærligheden til det norske Fædreland og Kjærligheden til det fælleds dansk-norske Kongehus, — faldt sammen, harmonerede på det fuldkomneste med hinanden. Det forholdt sig ikke så. Der var i Virkeligheden en afgjort, principiel Modsætning mellem dem; begyndte man først for Alvor at drage Konsekventserne af sit norsk-patriotiske Standpunkt, varede det ikke længe, før man stødte an mod den ubetingede Troskabs- og Lydighedspligt igeoverfor Kongehuset. Men sålangt vågede bare en og anden sig; de allerfleste bøjede af, inden de kom did; Fædrelandskjærligheden blev holdt nede på de uklare famlende Feststemningers Standpunkt, fordi man ikke turde være sig bekjendt noget så forskrækkeligt som den Ting: at vige mindste Hårsbred af fra den arveundersåtlige Troskab, hvori Nordmændene havde sat sin Folkeære siden umindelige Tider. Det kunde ikke være anderledes, end at hos alle nogenledes oplyste Nordmænd måtte de nye politiske og nationale Synsmåder, der vandt Indgang i Oplysningstiden, og Indtrykket af de samtidige Verdensbegivenheder under den franske Revolution virke til at undergrave denne gammeldags Loyalitet; men man blev sig fordetmeste ikke bevidst noget sådant; man holdt fast ved de gamle Former og Formularer, uden at gjøre sig Rede for, at Indholdet var bleven forandret og ikke længer vilde rigtig passe til dem; Loyaliteten vedblev at stå for den almindelige Bevidsthed med uformindsket Glorie, hævdende sin gamle Plads, — tilsyneladende uden Afkortning; det Nye, som var kommet til, skjulte sig bag den eller dukkede bare en og anden Gang frem og teede sig så stilfærdigt, at man ikke indså, at der var en Modsætning tilstede og at der kunde bli Strid. Den engelske Forfatterinde, Mary Wollstonecraft, der i 1795 opholdt sig nogen Tid i adskillige af de østlandske Småbyer og synes at ha været en meget god Iagttager, fortæller om Kjøbmændene og Skipperne i disse Småbyer, at de havde Sympathi for den franske Republik og sang republikanske Sange under megen Jubel, uden at dette gjorde mindste Skår i deres Hengivenhed for Kronprins Frederik, og, — føjer hun til, — såvidt man kan døme efter Rygtet, ser det ud til, at Kronprinsen fortjener deres Hengivenhed[29].

Det må merkes, at, om der i denne Tids Begivenheder og ledende politiske Ideer var meget, som måtte virke til at undergrave den arveundersåtlige Devotion, så var der på den anden Side Forhold, som måtte virke til at styrke den. Vi har nævnt, at Ministeriet af 1784 eller den af Kronprins Frederik nominelt præsiderede Styrelse må ansees for den bedste, som den dansk-norske Stat nogensinde har havt. Den var mild og liberal og talte i sin Midte flere udmerket dygtige Mænd, hvis Navne er knyttet til vigtige og velgjørende Reformer på flere Områder. Den udviste en Velvilje og Interesse for Norge, som gik ud over det Sedvanlige. Når det må siges, at den i det Hele brugte sin Magt på en skånsom og hensynsfuld Måde, så gjaldt dette i en ganske udpræget Grad ligeoverfor Norge og Nordmændene. De Skattebyrder, som påhvilede Landet, var lette i Forhold til dets Bæreevne og i Forhold til hvad Danmark og Hertugdømerne samtidig måtte udrede[30], og Regjeringen vilde ikke trods den mest presserende Finantsnød indlade sig på at forhøje dem. Den vogtede sig overhodet med en til Ængstelighed grænsende Omhu for ethvert Skridt, der kunde tænkes at ville vække Misnøje som Indgreb i gode gamle Sedvaner eller Rettigheder, og, når den besluttede sig til at foreta en eller anden Forandring i den hævdede Tingenes Orden, skete det gjerne først efterat den ved vidtløftige Forhandlinger havde sikkret sig mod en sådan Eventualitet. «Man kan ikke andet end berømme den faderlige Mildhed, som dette Lands Styrelse udviser», siger Franskmanden Latocnaye, der rejste i Norge i Året 1798; — «man kunde fristes til at sige, at den er altfor mild, altfor eftergivende i Hensyn på Udøvelsen af sin offentlige Myndighed. Inden den skrider til at foreta den mindste Forandring, indlader den sig i endeløse Underhandlinger, hvilket er såmeget merkeligere, som Kongen ifølge Forfatningen har Ret til at ordne alt efter sin Vilje; men man kan sige, at han yderst sjelden gjør Brug af denne Ret. Jeg har iagttaget et Tilfælde, der er betegnende for den Måde, hvorpå man plejer at gå frem: Brevposten til de små Byer ved Kysten indtil Kristianssand går over Kristiania; derved føres den en Omvej af henved tyve Mile, som man vilde kunne undgå ved at la den tilbåds sætte over fra Moss til Tønsberg. I andre Lande, i England selv, vilde man uden videre Omstændigheder ha git Ordre til at Posten skulde gå den kortere Vej, men her har man fundet det nødvendigt først at rådspøre Alverden og indhente Underretning om den eller den Person vilde samtykke i en sådan Forholdsregel. Jeg har selv seet en Haug Papirer beskrevne i den Anledning, der havde en Tykkelse af næsten en halv Alen».[31] Latocnaye var ivrig antirevolutionær og monarkisksindet og har forsåvidt vel også været disponeret til at se en Forfatning som den dansk-norske i det bedst muelige Lys; men hans Skildring af den dansk-norske Regjerings store Mildhed og ængstelige Sky for at øve Tvang eller Tryk eller for at indlade sig på noget Skridt, hvorved en eller anden blandt Undersåtterne kunde føle sig forurettet eller forulempet, stemmer fuldkommen med, hvad vi véd fra andre Kanter, og indeholder ingen Overdrivelse. Man vidste også i Norge at vurdere disse Regjeringens Fortrin. Nordmændene bleve som Folk, som Nation tilsidesat og negtet Opfyldelsen af Krav, der hørte til de allervigtigste, og som et Folk ikke kunde opgi uden at opgi sig selv. Det fattedes heller ikke på dem, som indså og vidste dette og harmedes derover; men mange var det ikke; idetringeste var det ikke mange, for hvem dette blev en Hovedsag, der stadig sysselsatte deres Tanke og bestemte deres Standpunkt. På den anden Side havde Nordmændene som Individer det så frit og bekvemt, som de kunde vente at få det; de var mindre regjeret, mindre bryd med offentlig Kontrol, mindre udsat for vilkårlig Behandling fra Styrelsens Side end de fleste andre Folk på denne Tid og kunde føle sig fremfor de fleste fuldkommen tryg inden Grænserne af sin private Ret og sin private Bedrift; dette var noget, som langt flere kunde forstå og sætte tilbørlig Pris på, og de, som heri så det ene fornødne eller væsentlige ved et Samfunds Ordning, måtte være lidet oplagt til at spejde ud i Fremtiden, lidet tilbøjelig til at ønske nogen Forandring i deres Fædrelands politiske Stilling.

Den norske Patriotisme blev fremdeles standset i sin Væxt eller hindret fra at bli rigtig bevidst og klar over sine Mål ved en anden, i sig selv meget agtværdig og berettiget Følelse, nemlig Hengivenheden for Danmark og det danske Broderfolk. Denne Følelse havde for en væsentlig Del sin Rod i den arveundersåtlige Loyalitet og flød vel ofte helt sammen med den, men skilte sig også ud fra den og levede sit eget Liv, dragende Næring også fra andre Forhold. Vi har i det Foregående omtalt, hvorledes den blev til og rodfæstedes under Infldydelse af Krigene mod Sverige i Slutningen af det 17de og Begyndelsen af det 18de Århundrede, og under Indflydelse af den strengt monarkiske Ånd, som blev herskende i det samme Tidsrum, og af den i 1660 gjennemførte Forandring i Rigernes statsretlige Stilling til hinanden. I den følgende Tid indtrådte adskillige Forhold, som måtte virke til at yderligere styrke den. Hvis det, som før nævnt, allerede i Begyndelsen af det attende Århundrede var almindeligt, at man i Danmark nærede Sympathi for Nordmændene i Betragtning af deres mod det fælleds Kongehus udviste Troskab og de norske Matrosers og Soldaters fremragende Betydning for den fælleds Stats Forsvar: så nåede dog disse danske Sympathier for Norge først sin rette Udvikling efter Midten af Århundredet, i Sammenhæng med Oplysningstidens demokratiske Åndsretning og Sværmeri for Naturen og Naturmenneskene. Det var nu egentlig de norske Bønder, som var Gjenstand for dette Sværmeri[32]; men noget af den Glans, hvori «Odelsbonden» kom til at stå for danske Oplysnings- og Fremskridtsmænd, faldt også over det øvrige Folk og over Landet idethele. Hos de fleste mere fremtrædende danske Forfattere fra sidste Halvdel af det attende Århundrede, — J. S. Sneedorff, Tyge Rothe, Suhm, Jacob Baden, Abrahamson, Rahbek, O. C. Olufsen o. fl., — finder vi Norge og Nordmændene omtalt, og stadig omtalt på en Måde, der vidner om den varmeste Interesse og en så bred Erkjendelse af Landets Herlighed og Folkets mangehånde gode og store Kvaliteter, at ikke den mest fordringsfulde Norskhedsfølelse kunde falde på at kræve noget mere. Norge kaldes «den skjønneste Del af Tvillingriget»; Nordmændene får de mest smigrende Tillægsord: det «stolte», «højmodige», «ædle» Folk, — med den «ypperlige» Nationalkaraktér, — et Folk af «Kongesønner» eller «Kongesjæle»,[33] — et Folk, som man er stolt af at være forenet med og ikke betænker sig på at sætte over sit eget i Hensyn på naturlige Fortrin[34]. Den nationale Vækkelse, der karakteriserer Oplysningstiden ifølge de nye politiske Idéer, og som også gjorde sig gjeldende i Danmark, åbenbarede sig her bl. a. i en Rejsning ligeoverfor det tydske Væsen, der bredede sig så sterkt og på såmange Områder til Fortrængsel af hvad der var dansk. «Kampen mod Tydskeriet» spiller, som man véd, en meget iøjnefaldende Rolle i det danske Ånds- og Samfundsliv i sidste Halvdel af det attende Århundrede og blev ført med stor Bitterhed og under almindelig Deltagelse. Under denne Kamp vænnede Danskerne sig til at se i Nordmændene nyttige og nødvendige Forbundsfæller. Tydskland var stort; det tydske Herredøme i Danmark gammelt og vel befæstet; det var nokså naturligt, at man, ved at rejse sig mod det, havde en Følelse af at ville få med Overmagten at bestille; Dansken alene vilde måske bli for svag; men Dansk og Norsk i Forening måtte kunne greje det. Man vidste jo nok, at Dansk og Norsk ikke faldt sammen; man kunde ikke undgå at se, at der var en afgjort Forskjel, i visse Måder endog ligefrem Modsætning mellem de to Folk i Hensyn på Karaktér; men man var blind eller lukkede sine Øjne for de politiske og nationale Konsekventser heraf. Adskillige af de Egenskaber, hvori Tydskerne mentes at ha et Fortrin fremfor de Danske, — de «egentlige Danske», — dem gjenfandt man netop hos Nordmændene i ligeså høj eller endnu højere Grad, — som t. Ex. den «nationale Selvfølelse» eller «Livligheden».[35] De to Folk supplerede altså hinanden, og de havde

jo, trods al Forskjel, gjennem så lange Tider arbejdet sammen, lidt og stridt sammen i den bedste Overensstemmelse; det måtte da vel kunne ske herefter også, og derved vilde den danske Nationalitets Fremtid være på det bedste betrygget. Denne Tankegang, som findes udtalt eller antydet på flere Steder og som udentvil var meget almindelig, måtte virke til at styrke de Danskes Interesse og Sympathi for Norge. Man forgreb sig jo vistnok, idet man ræsonnerede således, på Norges Selvstændighed som Rige og Folk; man gjorde Nordmændene til en Del af den danske Nationalitet, der på en Måde forestilledes som bestående af to Slags: de egentlige Danske og de Norsk-Danske[36]; men, når man gjorde dette, skete det under stadig Erkjendelse af at Nordmændene var uden Sammenligning den bedste Del. Ligesom man længe havde været vant til at overvurdere Norges materielle Resurser, idet man forestillede sig, at Danmark opretholdtes ved Overskuddet af den norske Handel og Skibsfart, således kom man nu i visse Måder også til at overvurdere dets åndige Resurser, idet man vænnedes til at se i Foreningen med Norge en Livsbetingelse for Danmark ikke bare i økonomisk, men i national Henseende.

Fra norsk Side kunde man nu ikke være og var man heller ikke så ubetinget tilfreds med den således tilbudte eller anviste Stilling, — som den bedste Del af den danske Nationalitet. Der var jo Krav oppe hos Nordmændene, som gik ud på at være og gjelde for noget andet og mere end det. Herved må imidlertid erindres, at det var og længe havde været sedvanligt, at Nordmænd ikke mindre end Danske nævnte den fælleds Stat efter Hovedlandet og i Sammenhæng dermed opfattede Dansk som et Slags politisk og nationalt Overgreb, hvorunder også Norsk gik ind. Holberg kalder sig, som før fremhævet, efter Omstændighederne snart Nordmand, snart Dansk og bruger ofte det sidste Navn som Fælledsbenævnelse for begge Folk. Vi finder gjennemgående den samme Sprogbrug hos norske Forfattere fra sidste Halvdel af det attende Århundrede, endog sådanne, der hørte til de videst fremskredne i Hensyn på norsk «Særfølelse». Når man i Danmark uden videre inkasserede det norske Folk med alle dets Herligheder og Kvaliteter til Fordel for dansk Nationalitet, kunde følgelig dette ikke i Almindelighed gjøre et så stødende Indtryk på Nordmændene, som vi skulde være tilbøjelig til at tro, idet vi stiller os på et moderne Standpunkt. Og at disse Kvaliteter mere og mere kom i Pris i Danmark, var naturligvis noget, hvorved Nordmændenes Egenkjærlighed måtte føle sig tiltalt; den voxende Sympathi, som de var Gjenstand for hos de Danske, måtte virke til at fremkalde tilsvarende Følelser hos dem.

De danske Sympathier for Norge fremtrådte ingenlunde altid på en sådan Måde eller i en sådan Form, at de syntes betinget af Tanken om at Norge var og kunde vedblive at være et Slags Tillæg til Danmark; de havde tvertom ofte en iøjnefaldende uegennyttig Karaktér og gjorde sig gjeldende uden Hensyn til hvad der i det enkelte Tilfælde kunde opfattes som Danmarks Fordel. Suhm t. Ex. optrådte til Forsvar for Norges Sær-Interesser endog ligeoverfor sit eget Fødeland så ivrigt som nogen Nordmand; hvad der før er citeret af Tyge Rothe, viser, at han, så sterkt han end holdt fast ved Helstaten, arbejdede for at Norge måtte komme til at indta en mere selvstændig Stilling inden samme; i Universitetssagen stod ikke bare han og Suhm, men Flerheden af de danske Forfattere, der deltog i Sagens offentlige Diskussion, på norsk Side, skjønt Oprettelsen af et norsk Universitet uundgåelig vilde medføre Opoffrelser eller Tab for «de kjøbenhavnske Muser». Man kunde ikke undlade fra norsk Side at lægge Merke til og påskjønne disse Vidnesbyrd om dansk Brodersind ligeoverfor Norge.

Til de krigerske Fælledsminder, som allerede i de første Menneskealdere efter Enevoldsmagtens Indførelse havde knyttet de to Folk åndigt til hinanden, kom nu dernæst en Skat af literære Fælledsminder, som måtte få en lignende Indflydelse. Med Holberg begynder en Literatur, som medrette er bleven kaldt dansk-norsk, forsåvidt som den er et Produkt af begge Folks Ånd og har modtat sit Præg fra dem begge, medens der i den forudgående Periode alene kan tales om en dansk Literatur, der havde en og anden Aflægger eller fandt en Efterklang nu og da i Norge. Denne dansk-norske Literatur-Udvikling førte med sig Sammenstød mellem de to Nationaliteter, hvori deres Karaktérforskjel kom tilsyne, og som ikke var uden en vis Bitterhed; men den gav dem tillige et Fælleseje, som de begge vurderede højt, og hvorved deres Forening fik en varig åndig Grundvold at støtte sig til. Eftersom Literaturen fik mere at betyde, voxede også den fælleds Hovedstads Betydning for de to Folk og særskilt for Nordmændene. I det sextende og syttende Århundrede havde det norske Folk ligget i Dvale; i det attende begyndte det at vågne; Nationens Hjerte begyndte atter at slå; men det slog — til en Begyndelse — på fremmed Grund. Det nye literære Liv, hvori den fik Del, var og vedblev at være knyttet til Kjøbenhavn; her fandtes de Klubber, hvis literære Fejder var det første iøjnefaldende Vidnesbyrd om, at Norsk og Dansk holdt på at skilles ud fra hinanden og at følge sine særskilte Udviklingsveje; her samledes Norges akademiske Ungdom, som vel måtte kaldes Nationens Avantgarde i åndig Forstand. Den norske Patriotisme havde sit rette Arnested i Kjøbenhavn og var i første Række repræsenteret af Mænd, som levede i Kjøbenhavn eller havde levet der sine bedste Ungdomsår, i Omgang med danske Kammerater, Venner eller Frænder.

Samlivet mellem norske og danske Studerende ved Kjøbenhavns Universitet var i de sidste Menneskealdere af Rigernes Forening fordetmeste præget af gjensidig god Forståelse. Tidligere har det måske en og anden Gang været anderledes; om Holbergs Rektor, senere Professor ved Kjøbenhavns Universitet, Søren Lintrup, er det fortalt, at han «bilagde med sin vemodige Veltalenhed mangen farlig Studenterkrig mellem Norske og Danske», og fra hans Tid haves et formeligt Klageskrift fra danske Studenter over norske, hvoraf man får vide, at «fredsommelige danske Studenter» blev «af nogle norske Bichri Børn Tid efter anden uforskammet torteret».[37] De såmeget omtalte «Trappefejder» mellem danske og norske Studenter tilhører, såvidt man kjender noget til dem, en følgende Tid; ved dem skal det stundom ha gået meget alvorligt til, men det ser ud til, at de imod Slutningen af forrige Århundrede hørte rent op eller idetringeste antog en mere og mere uskyldig Karaktér[38]. Rivninger i det små har det naturligvis aldrig kunnet mangle på. De norske Studenter følte naturligvis jevnlig Trang til at godtgjøre sin Fædrelandskjærlighed på den af Wessel antydede Måde, nemlig ved at tale ringeagtende om «Jyderne» og skryde af sit eget Lands og Folks Fortrin, og de Danske har vel, trods den Fredsommelighed, som de berømmer sig af, en og anden Gang optat Udfordringen eller endog moret sig med at erte frem Udbrud af Nordmændenes fra gammel Tid berømte Selvfølelse. Men disse Rivninger fremkaldte ikke noget varigt Misforhold, så at danske og norske Studenter sondrede sig ud fra hinanden og dannede særskilte Lejre. Den norske Student fandt ofte sine bedste Venner blandt de danske og omvendt. Modsætningen mellem de to Folks Nationalkarakterer, som ofte kunde virke æggende, har i mange Tilfælde måttet øve en dragende Magt, idet de ligesom gjensidig udfylder hinanden. Nordmændene trivedes øjensynlig idethele vel blandt de Danske, og deres nationale Selvfølelse blev af disse sjelden nægtet den Tribut, som den krævede for at være tilfreds. De «behandledes med udmerket Agtelse af sine danske Brødre», vidnede Presten Tybring på det overordentlige Storthing i 1814[39]. Når den norske Akademikus sad som Prest eller Skriver i en ensom Fjeldbygd eller i en af de norske Småbyer, hvor Madstrævet optog alles Sind, og hvor Livet gled hen i søvnig Ensformighed, søgte han naturligvis jevnlig en Vederkvægelse for sin Ånd ved at gjenkalde for sig Minderne fra sine Studenterdage, og disse Minder måtte virke til at vedligeholde hos ham en venlig Tanke på det Folk, blandt hvilket han dengang færdedes.

Sagerne stod altså således: både den arveundersåtlige Loyalitet og Hengivenheden for det danske Broderfolk var meget udbredte og fordetmeste også meget sterke Følelser hos denne Tids Nordmænd. De stod i Sammenhæng med såmange nedarvede og dybt indgroede Forestillinger og Sedvaner og drog Næring af såmange tildels vidtomfattende Forhold, at den norske Patriotisme eller Kjærligheden til Fædrelandet i Ordets engere Betydning (som man plejede at udtrykke sig) fordetmeste måtte bøje af for dem eller se at finde sig tilrette med dem, ikke bare i Hensyn på hvad man offentlig vedkjendte sig, men endog i Hensyn på hvad man vedstod for sig selv, og, da den norske Patriotisme ikke skulde strække sig langt eller gjøre mange Steg fremover, uden at kollidere enten med Loyaliteten eller med Tvillingrigskheden, måtte Følgen være, at den i Regelen blev holdt nede på et temmelig rudimentært Udviklingsstandpunkt og bevarede meget af de gode gamle Tiders rent passiv-idylliske Karaktér.

Nordal Brun forsøgte i sit Skrift «Til Nordmænd om Troskab mod Kongen og Kjærligbed til Fædrelandet i Anledning af Einer Tambeskiælver» (1773) at gi et Slags Opgjør mellem de tre for hans Begreb om en god Nordmand lige uundværlige Følelser: Kjærligheden til Kongehuset, Fædrelandet og Broderriget. «Troskab mod vor Allernådigste Konge,» siger han, «og Kierlighed til Fædrenelandet er hos os det samme. I en naturlig Forstand er Norge vort Fædreneland; i en borgerlig er både Danmark og Norge det. Vi trives bedst i Norge; det tør vi være hele Verden bekiendt. Den Kulde, hvorved de Danske forkiøles, hærder vore Legemer, bekræfter vor Sundhed. Klipperne behage os, fordi vi ere vante til at see dem, og de yndigste Beliggenheder i Danmark forlyster os ikke såmeget som hvor en Elv i Norge falder ned mellem tvende Bierg-Fæster. Sådan Kierlighed har Naturen indplantet os til vort Fødeland. — Som Borgere i eet Selskab og Undersåtter under een Konge er os Danmark og Norge lige kiert og begge tilsammen Nordmandens Fædreneland. Vi vide, at al Skade er fælles, ligeså vel som al Fordeel. Vor Kierlighed indskrænker sig ikke til de Klipper, som omringe os; den strækker sig nu lige fra Vardøe til det Kielske. Trues Holsteen af Fiender, så er Holsteen Nordmænds Fædreneland og Nordmænd Dannemarks Muur .... Vi kaldte det aldrig Patriotisme at ville lættes for nogen Byrde på Dannemarks Bekostning eller at mønstre Statens Anordninger eller at unddrage os fra Deelagtighed i noget Vanhæld, som tilslåes Dannemark. Vi ansee os Danske og Norske som Brødre, Kongen som Fader. At vi klage, når vi lide, er Monarkens Villie. Vi troe om os selv, at vi stedse ere hans Børn, aldrig hans Slaver .... Jeg er ganske lidt bekymret for det Bånd, som knytter den Danske og Norske Nation sammen, ligeså lidt som jeg frygter Klammerie mellem min høire og venstre Hånd. Vi trænger til hverandre, og fælles Fordeel holder os nok sammen; det har ingen Fare; derfor tror jeg vore meest årvågne Statsmænd kan sove ganske trygt .... Lad altid det for begge Rigerne så nødvendige Broderskab stå, som Dovre, uryggeligt! Vi er for stolte til at misunde .... Men til Videnskabernes Opkomst ville vi ingenlunde lade af at kappes med vore Brødre .... Lader de Danske aldrig overvinde os i noget, som er stort, smukt eller godt! Og lader det blive herefter, som det har været hidindtil, umueligt for noget Folk i hele Verden at overgå Nordmanden i Troskab mod Kongen og Kierlighed til Fædrenelandet».

Nordal Brun var dengang, han skrev denne Bog, endnu en ung Mand, meget optat af Tanken på at bryde sig en Vej, hvorved det selvfølgelig måtte være ham magtpåliggende at få væltet fra sig enhver Mistanke om at være et oprørsk Hoved eller ikke fuldkommen orthodox i politisk Henseende[40]. Man kunde derefter finde det sandsynligt, at han har smurt på med den officielle Bedemandsstils Talemåder, uden at ta det så nøje med, om de svarede til hans virkelige Følelser eller Meninger, og at han har fremstillet sin norske Patriotisme mere uskyldig, mere stilfærdigt indordnet under den arveundersåtlige Devotion og Tvillingrigskheden, end det lå i dens Væsen at være. Vi véd imidlertid, at han senere, lige til Foreningens sidste Tider og til han selv var blevet en gammel Mand, vedblev at hævde Anskuelser, der i Hovedsagen faldt sammen med dem, han havde udtalt i Forsvarsskriftet af 1773; vi må da tro, at han har ment det ærligt med sin politiske Orthodoxisme, at den har været ham en Alvorssag, at han virkelig har sat sit Folks og sin egen Ære i den ubrødeligste Lojalitet; og dette er noget, hvorpå der må lægges Vægt, når man vil gjøre sig Rede for de i det her omhandlede Tidsrum hos Nordmændene alment rådende Stemninger og Meninger. For Nordal Brun var i mange Måder en typisk, repræsentativ Mand. Han optrådte allerede i Skriftet af 1773 med en merkelig Myndighed og Selvfølelse som den, der kunde tale i hele det norske Folks Navn, og han viste i sit senere Liv, at han var Mand for at fylde den Rolle, han således havde påtaget sig. Han kom virkelig til at stå for sin Samtid som Nordmanden par excellence; — han blev den, til hvem man i Norge plejede først og fremst at se hen, når man stundede efter et afgjørende, forløsende Ord eller ønskede at få Greje på hvad der var eller burde være norsk Opfatning i et eller andet offentlig omdebatteret Spørsmål. Det var en Kjæmpenatur i åndig Forstand, — ikke synderlig høj af Væxt, men overmåde bred og sterktbygget. Hans Synskreds var temmelig snæver; han havde liden Kundskab og liden Kundskabstrang[41]; ligesom han skyndte sig med at få fra sig den theologiske Examen for at komme til at præke, således gjorde han sig idethele hurtig færdig i åndig Henseende, — praktisk anlagt som han var, mere oplagt til at tale, handle, herske ud fra de givne Standpunkter end til at prøve dem eller til at søge frem til noget nyt, — forsåvidt alt andet end en revolutionær Natur, alt andet end skabt til at være Foregangsmand eller Fører i en fremadskridende Bevægelse. Han hørte ikke hjemme i Avantgarden; hvad han repræsenterede, — hvad han ifølge både sin Naturs Fortrin og dens Mangler var skikket til at repræsentere, — var ikke de vidt fremskudte Meninger eller Standpunkter i hans Tid og hos hans Folk, men Gjennemsnitsmeningerne inden den oplyste Del af Folket; hans Adkomst til Høvding-Rangen, — og nogen Adkomst til denne har han, det må man vel indrømme, — lå deri, at han indtog det samme Standpunkt som den store Flerhed, men indtog dette Standpunkt med en Magt og Myndighed og vidste at hævde det med en Ild og Kraft som ingen anden.

Det må da synes noget påfaldende, at denne Mand, der havde tat så afgjort sin Plads bag den politiske og theologiske Orthodoxismes Forskandsninger, — som var så konservativ, så gammeldags og satte en slig Ære i at holde sin monarkiske Tro og arveundersåtlige Devotion uberørt af alle Tidens nedbrydende Tendentser, — alligevel skulde få Ord for at være et «rebelsk Hoved», en farlig Mand, der pustede til «Oprørsånden» blandt Nordmændene og arbejdede på at løse Båndet mellem Tvillingrigerne[42], —og at det ingenlunde var så aldeles uden Føje, når han fik et sligt Ord. Han førte stundom, idet han optrådte i sine Landsmænds Navn, et Sprog, som ved sit myndige, næsten truende Præg syntes at stemme lidet overens med Læren om den ubetingede passive Lydighedspligt, hvis Forkynder han var, og han gav stundom sin norske Selvfølelse Luft i Udtryk, som, om de end på ingen Måde var lagt an på at rejse Nordmændene mod Helstatsforbindelsen med Danmark eller vække hos dem nogen Følelse af at deres Land ikke indtog en rigtig værdig Stilling inden samme, alligevel måtte siges at være vel skikket til at virke i en sådan Retning. Det kan vel være, at han, dengang han skrev Sangen «For Norge Kjæmpers Fødeland», ikke har været sig bevidst, at der lå nogen oprørsk Tanke eller Stemning bag de mystisktruende Ord om at «drømme sødt om Frihed» og «at vågne op engang og bryde Lænker, Bånd og Tvang»[43]. Men det er vist, at man i Samtiden læste en oprørsk Tanke eller Stemning ud af disse Ord[44], og man kan neppe dra i Tvil, at dette blev en medvirkende Grund til at Sangen opnåede en så overordentlig Popularitet blandt Nordmændene. Det er vist, at, når Ordene om at «vågne op engang og bryde Lænker, Bånd og Tvang» sidenefter blev sunget ved såmange selskabelige Sammenkomster «med tindrende Øjne og jublende Stemmer», så var det ikke på Frigjørelsen fra det Struensee’ske Regimente man tænkte. Det var fremover, man så, ikke tilbage. Sangen «For Norge Kjæmpers Fødeland» blev altså virkelig, hvad Henrik Wergeland kalder den, et Slags «norsk Marseillaise», — «et Fakkelglimt, der pludselig viser Hvælvingen opfyldt med formummede, bevæbnede Mænd». Den blev Udtryk for en Stemning, som i al sin Uklarhed og så lidet den end formede sig til et bestemt Ønske om Forandring af den bestående Tingenes Orden, alligevel fra Helstats-Synspunktet med god Grund kunde kaldes «oprørsk», og at det var den loyale, underdanige Autoritetens Mand Nordal Brun, der skabte dette Udtryk: — deri tør vi se et Vidnesbyrd om, at en slig Stemning var udbredt i temmelig vide Kredse og gjorde sig, — moment- eller rykkevis, — gjeldende endog hos sådanne, som til dagligdags plejede at holde strengt fast ved det Bestående, — og det endog om vi skulde måtte antage, at han skabte Udtrykket halvvejs eller helt uforvarende.

Den Måde, hvorpå Nordal Brun i Skriftet af 1773 arrangerer Forholdet mellem den norske Patriotisme og Kjærligheden til den fælleds dansk-norske Stat og det fælleds Kongehus, synes på det allernærmeste at svare til hvad der var Standpunktet i Absolutismens Glansperiode, da Almenånd og Fædrelandskjærlighed gik fuldstændig op i eller var fuldstændig indordnet under den arveundersåtlige Devotion. Norge skulde

være Nordmandens Fædreland i en naturlig Forstand, — Danmark og Norge tilsammen i en borgerlig Forstand; — Danmark og Norge skulde være ham som Borger og Undersåt lige kjært, medens det var ham som Menneske tilladt at «trives bedst» i sit Hjemland eller at finde mere Behag i et norsk Landskab end i et dansk; — sådan kunde, må vi tro, også Holberg ha bestemt Forholdet. Men på hans Tid tog man endnu alt sligt som givet; man reflekterede ikke eller ræsonnerede ikke derover. Holberg, som tænkte over såmeget og har meddelt Publikum sine Tanker om såmange Ting og såmange Forhold, har ikke følt nogen Opfordring til at gjøre sig selv og andre Rede for, hvorledes han bragte sin Prædilektion for hvad der var norsk i Overensstemmelse med sin statsborgerlige Danskhed; det har neppe faldt ham ind, at disse to Følelser kunde komme til at kollidere, og at der trængtes et Opgjør eller en Grænse-Regulering mellem dem. Og, hvad han ikke så, det kan man være temmelig tryg på, at heller ikke nogen anden af hans Samtid har havt Øje for. Nu derimod, — på den Tid da Nordal Brun skrev «om Troskab mod Kongen og Kjærlighed til Fædrenelandet», — stod Sagerne helt anderledes. Spørsmålet om, hvorvidt den norske Patriotisme stemte helt overens eller kunde bringes til at stemme helt overens med den statsborgerlige og arveundersåtlige Lojalitet, var nu faktisk sat under Debat, og der var i Tidens gjængse politiske Ideer og Diskussionsemner såmeget, der måtte virke til at kalde det atter og atter frem, at man ingenlunde behøvede at høre til sit Folks åndige Avantgarde, endsige være for sin Tid, hvad Holberg var for sin, for at komme til at sysselsætte sig med det. Selv hos en så borneret og ureflekteret Natur, et sligt afgjort Majoritetsmenneske som Nordal Brun ser vi Opløsningens Tegn og Merker. Han får vel ud sin orthodoxe Facit; han tilvejebringer vel på et Vis den efterspurte Harmoni mellem de tre Følelser; men han steller og manøvrerer med dem for at bringe det dertil; han sondrer mellem dem, idet han forener dem, og erkjender dem som noget hver for sig, idet han ordner Forholdet mellem dem og gir dem særskilte Områder. Han henviser til Nytten eller Nødvendigheden af Rigernes Forening: — «vi vide, at al Skade er fælles ligesåvel som al Fordeel», — «vi (de Danske og Norske) trænger til hverandre og fælles Fordel holder os nok sammen»; — «Broderskabet er nødvendigt for begge Riger». Kritikken er dermed sluppet ind; den norske Patriotisme indordner sig under det bestående Helstatsvæsen, ikke bare instinktsmæssig og fordi det nu engang er det bestående, men med en vis Grad af Bevidsthed og ifølge et Slags Kompromis, hverved Hensigtsmæssighedshensyn blir gjort gjeldende: deri ligger den store Forskjel mellem det nationalpolitiske Standpunkt, hvorpå endnu Holberg stod, og det, hvorpå den her omhandlede Periodes oplyste, toneangivende Nordmænd plejede at stille sig. Naiveteten er kommen bort og dermed også Trygheden. Forholdet mellem den særskilt norske og den dansk-norske Patriotisme, — Spørsmålet om hvorlangt den førstnævnte tør strække sig uden at bli ligefrem oprørsk eller illoyal, — er, idetringeste delvist, bleven gjort afhængig af et individuelt Skjøn, som kan falde så ud hos én, så hos en anden, og af et Regnestykke, hvorved der efter Omstændighederne kan bli lagt Vægt på den ene eller anden Faktor.

Hos den hyperlojale Nordal Brun blir den norske Patriotisme, for en Sikkerheds Skyld, henvist til det snævrest mulige Område. En anden norsk Forfatter, Sorenskriver H. Arentz, — den samme, hvis Ungdomsskrift «Samtale mellem Cato og Cæsar angående Enevolds- og Folkeregiering» vi før har omtalt[45], — udgav i 1787 en Piece, der ligeledes forsøger at gi et Opgjør mellem den norske Patriotisme og den skyldige Kjærlighed til det fælleds Kongehus og den fælleds Stat, og hvor der tildeles den førstnævnte en afgjort friere og bredere Plads end hos Nordal Brun, tiltrods for at det også her pålegges den først og fremst at være «fornuftig» d. v. s. lojal. Det heder i denne Piece («Grundtegning af den fornuftige norske Patriotisme»): «Patriotismen har til alle Tider hos alle sædelige Folkeslag stået udi en fortrinlig Højagtelse .... De mange store Ting den har virket i Verden, have heller ikke kundet andet end forskaffe den et højt Stæd på Dydernes Liste; ... thi det skulde måskee ikke være ugjørligt at kunde forestille den som een af Sædelighedens, Konsternes og Videnskabernes første og største Befordrere, som den usvigeligste Kilde til borgerlig Dyd og som det borgerlige Selskabs sikkerste Grundvold»[46] .... «Eftersom Patriotismen er en medfød naturlig Tilbøjelighed, forstår det sig af sig selv, at den, udi egentlig Forstand tagen, indskrænker sig til det Land og Folk, som man efter Fødselen tilhører, og hvorudi en Sammenkomst udaf flere Folkeslag under een fælles Regjering i sig selv ingen Forandring kand gjøre, omendskjøndt det deraf opkommende borgerlige Forbund imellem dem endog ofte kan være af den Art, at det gjør fast alle borgerlige Rettigheder og Forbindtligheder fælles for dem» ... «Det eene Land bliver derfor ikke et Fædreneland for det andet Lands Folk»[47] .... «Det borgerlige Bånd mellem Rigerne Danmark og Norge er unægtelig på det nøyeste knyttet, og dog hører man aldrig en Norsk at kaldes Danskmand eller en Dansk at blive kaldet Norskmand eller Normand efter den danske Talebrug»[48] .... «Seer vi nu hen til den Norske Patriotisme i Særdeeleshed, bemerkes strax ved Anvendelse af det, som om Fædreland i Almindelighed er sagt, at denne indskrænker sig til Riget Norge og dets Land og Folk, som den Norskføddes Fædreneland og Fædrenefolk, hvorudi dette Riges nøye Forbindelse med Riget Danmark naturligvis ingen Undtagelse eller Forandring kand gjøre. Ethvert af disse Folkeslag har og beholder, Foreeningen uagtet, sit særskildte Fædreneland for sig, som Formål for dets udi egentlig Forstand tagne Patriotisme, hvilken, som en Naturdrift betragtet, nødvendig må udi et dansk Hierte hælde til det danske Land og Folk, og udi et Norsk Hierte ligeledes til det norske Land og Folk. Formedelst Forbindelsen står borgerligvis den Danske og Norske unægtelig udi nøyeste Foreening og inderligste Samfund med hinanden; de ere Sam-Undersåttere med hinanden under een og samme Konge, borgerlige Selskabs-Brødre med hinanden igjennem deres udi Samfund knyttede Folkeslag, og de deele desformedelst allehånde borgerligt Godt og Ondt med hinanden, samt have altså, så at sige, alting tilfælles med hinanden; dog udi alt dette Fædrenelandet undtaget; thi her standser Naturen, som vel lader sig veyleede, men ikke ophæve, så at Danmark bliver ligefuldt den Danskes og Norge den Norskes Fædreneland; og denne med Fødselen indplantede naturlige Tilbøyelighed, som udgjør den egentlige Patriotisme, kand aldrig ventes og påståes hos en Dansk til Norge eller hos en Norsk til Danmark»[49].

Vi véd, at denne Forfatter i sin Ungdom havde tilegnet sig, ikke uden en vis Kraft, de moderne naturretlige Doktriner om Staten og Samfundet, som først blev indført i dansk-norsk Literatur af Holberg og siden af J. S. Sneedorff, Tyge Rothe o. fl. Det er øjensynlig disse Doktriner, der har bestemt hans Opfatning af Forholdet mellem Norge og Danmark, og vi har da her et Exempel på, hvorledes de virkede til at underminere den åndige Grundvold, hvorpå den dansk-norske Helstat hvilede, og løse Båndene mellem Norsk og Dansk. Når man hævder, at Patriotismen er «det borgerlige Selskabs sikkreste Grundvold», og at norsk Patriotisme altid må være indskrænket til Norge og aldrig, trods den nøjeste Forbindelse, kan udstrækkes til Danmark, er man på den lige Vej til det Resultat, at en Helstat som den dansk-norske er en unaturlig Ting og skadelig for en eller begge Parter. Forfatteren af «Grundtegning af den fornuftige norske Patriotisme» standser naturligvis længe før han kommer did. Han indskjærper, at Patriotismen, «når den skal fortjene Navn af fornuftig, må udi sin Udførelse veyledes overeensstemmende med Patriotens moralske og borgerlige Pligter; den fornuftige norske Patriotisme må altså bestræbe sig ikke alene for at opfylde de undersåtlige Pligter mod Fædrenelandets Konge, men og den selskabelige Samfunds-Velvillighed og Oprigtighed imod det Danske Folk»[50]..... «Hovedformålet for den fornuftige norske Patriotisme bliver altså det Norske Lands og Folks almindelige sande Vel; den dermed forbundne og uadskillelige Troskab mod den fælles Konge, som det norske Fædrelands egen Avfødde, og mod den Kongelige Familie som en naturlig norsk Fædrenefamilie betragtet[51], og endelig en oprigtig Medhjælp efter Muelighed til det Danske Folks gemene Bedste, både som en undersåtlig og en sælskabelig Skyldighed»[52]..... «I Henseende til Foreeningen med Danmark, lader den fornuftige norske Patriotisme sig ikke forblinde, i hvad der end, enten indeneller udenlands, af Ukyndige måtte snakkes om en provintzialmessig Undergivenhed. Den Fremmede må forsikkre sig om, at den fornuftige norske Patriotisme besidder Indsigt nok til at kunde skielne imellem det virkelige og tilsyneladende, det væsentlige og tilfældige. Den kalder derfor ikke visse af den forrige Tids Tildragelser før Enevolds-Vældet tilbage udi nogen ubehagelig Erindring.... Ja, det store og måskee ligeså betænkelige som forunderlige Skridt på den Danske Herredag 1536 imod Riget Norge anseer den, og mueligens de Danske selv tillige med den, for et i sig selv efter Retten Intet, hvis Erindring Arve-Enevolds-Regjeringen så aldeeles udslettede, at det ikke engang meere bør nævnes. Ney! den fornuftige norske Patriotisme (endog uden at see på, hvorvidt den uden Foreeningen kunde beståe og understøtte sig selv....) forsvarer, ynder og glæder sig ved denne Foreening udi sin Konges Person, efter Kongelovens 19de Artikel, og ønsker, at den Tidspunkt, hvorudi denne Lov skulle ophøre, måtte blive selve Tidens Ende»[53]. Imidlertid, — såmeget Mådehold og såmegen Respekt for det Bestående der pålægges den norske Patriotisme i Fornuftens Navn, — antydes det dog tillige, at den kan eller bør stille visse Reform-Krav til Rigernes fælleds Regjering, at den kan eller bør arbejde for Opfyldelsen af visse Ønsker, som har gjort sig gjeldende, nemlig om egen Højesteret for Norge, egen Bank og fremfor alt eget Universitet. Den blir, efter dette, ikke så aldeles «fornuftig» endda, seet fra det hidtil befulgte danske Helstatssystems Synspunkt.

Nordal Brun henviste i sit Skrift fra 1773 til den «Fordel», Rigernes Forening bragte dem begge, deres gjensidige Trang til hinanden. Dette var at røre ved et Punkt, som allerede dengang var blevet ømtåligt, — mere ømtåligt end Nordal Brun vistnok havde Anelse om, — han blev fordetmeste ikke generet i sin rhetoriske Flugt af synderlig megen Viden, — skjønt det dog neppe kunde være ham aldeles ubekjendt, at der var en og anden Hage ved den så sterkt lovpriste «Gjensidighed». Allerede Holberg havde jo, som oftere før nævnt, fremstillet det økonomiske Forhold mellem de to Riger, som om Norge var stadigt ydende og Danmark ligeså stadigt modtagende. Dette var udentvil allerede på hans Tid en temmelig udbredt Forestilling, uden at der er Spor af, at man dengang har knyttet nogen Kritik eller noget Krav dertil, eller at man fra norsk Synspunkt har reflekteret derover og set nogen Grund til Misnøje deri. Siden blev det i så Henseende anderledes. Man fastholdt og udviklede videre Forestillingerne om Norges gunstige, Danmarks ugunstige Handelsbalance; man regnede ud, hvormange Penge der årligårs strømmede fra Norge til Danmark ifølge denne Balance og ved de norske Skatter og Toldafgifter, hvoraf kun en forsvindende liden Del vendte tilbage til Norge som Gager eller Statsbidrag til den norske Hærs Underholdning; man la hertil det meget, Norge måtte yde til Danmark indirekte, ifølge de Indførselsforbud eller høje Toldsatser, der sigtede til at fremme dansk Industri, og hvorved der åbnedes danske Varer et privilegeret Marked i Norge og på Nordmændenes Bekostning, — fremdeles de mange økonomiske Fordele, Danmark havde af Foreningen, på Grund af at Hof og Universitet var der og den fælleds Flåde havde sin Station der, hvilket medførte, at såmange Nordmænd droges til Danmark for at bli der sine bedste År, førende både Penge og Arbeidskraft med sig ud fra sit Fødeland; og, når man så spurte sig selv, hvad Vederlag Norge fik for alt dette, så fandt man ud, at det var for lidet eller intet at regne. Betragtninger af denne Slags virkede til at skabe en Strømning, der gik stik imod den gode gammeldags Helstatspatriotisme, og fremkaldte efterhånden inden enkelte norske Kredse en Følelse af Bitterhed ligeoverfor Danmark, som allerede i Trykkefrihedsperioden trådte frem temmelig hyppig og i nokså skarpe Udtryk.

«Jeg bør ej fortænkes som Indfød», skriver således Philonorvagus (Even Hammer) i sine «Velmeente Tanker til veltænkende Medborgere», «om jeg vælger at være Tolk for mit kjære Fædreneland, det arme Norge, der i så lang Tid synes at have været Stedbarn og om hvilket man med Rette kan sige, hvad den bekiendte Chur-Phalsiske Gesandt Moser har sagt om Ungern: Phantome d’un peuple jadis libre, vigoureux et subtile... Un sol riche par nature, pauvre par politique. Sandelig jeg kan ikke uden de inderligste Følelser af Ømhed og Medlidenhed tænke på dette mit kjære Fædreneland. — Et Land, hvis Indbyggere have altid vedligeholdt et værdigt Sted i alle Tiders Historier for Mod og Manddoms Bedrifter og som, hvad Kjærnen af Folket angår, den Dag i Dag er, vanslægte ikke, men fortiene med Ære det Skudsmål, som endog en Dansk Poet har tillagt dem i følgende Stropher:

Om Nordmænds Mod lad andre tale

Det sømmer Helte ej at prale o. s. v.»

«Dette Rige, forsynet af Gud og Naturen med såmange Rigdoms- og Velsignelsers Kilder, at det kunde både selv ved en fornuftig Huusholdningsmåde have nok og noget for Danmark tillige, hvis ej denne misundelige Søster, om jeg så må tale, vilde have det alt, skal være fattigt, ja! yderlig på Knæerne, det er noget ubegribeligt; dog nei! Stop Blodets Omløb hos Mennesket, eller årelad det daglig, så skal det lettelig blive afmægtigt, svagt og tilsidst rent udtæret» .... «Bør det ene Barn efter Naturens Lov forurette det andet, allermindst når begge ere lige berettigede til een Faders Kjærlighed? Imidlertid skeer det dog den Dag i Dag er. Man har seet det, tålt og tiet, fordi ingen har turdet tage Bladet fra Munden»[54]. Idet Forfatteren dernæst kommer ind på Betragtninger over Ønskeligheden eller Nødvendigheden af et norsk Universitet, slutter han disse med følgende Ord: «De største Vanskeligheder og Hindringer vilde måskee være at befrygte fra vore Medbrødres Side; men, da Forsynet har forenet os og dem ved et uopløseligt Bånd, som bestyrkes bedst ved fælles Enighed, så er så yderlig Grad af Egennytte eller Misundelse neppe at formode hos nogen oplyst og veltænkende Dansk, at han skulde see skjævt til, endsige arbejde imod en lykkeligere Periode for de Nordske Muser end hidindtil. Jeg smigrer mig derfor med det Håb, at enhver af de Danske gjør sig en Ære af, ligesåvel som vi, at tænke og handle efter det hos os brugelige Valgsprog:

Tvilling-Rigets Held og Ære

Skal vort fælles Ønske være»[55].

I Grave’s Piece «En Norsk Hyrdes Indtagelse i et Bierg» heder det om Norge, at det er «som Piletræet, — jo mere det skjæres, jo mere skyder det ud» .... «I (d. e. Nordmændene) har længe nok med Eders Død kjøbt andres Vellyster og seet Eders Lands Fordele blive forvandlede til Eders Ulykker. Det nordiske Peru skal ikke længer blive et Rov for fremmed Begjærlighed eller Eders Metaller støbes til Eders egne Lænker»[56]. På et andet Sted lader Forfatteren sin «Hyrde» spøre: «Synes det ikke, at Naturen har bestemt disse tvende Rigers Forening, at det ene skulde række Hånden til det andet i sine Mangler? Det er langt fra mig, svares der, at jeg skulde med skjæle Øine ansee denne for begge så berømmelige Forening, som Eders Konger med såmegen Visdom og Mildhed har holdt vedlige. Gid den må stå indtil Verdens Riger adsplittes, og at enhver i sær fandt deri sin Lyksalighed; men kan ikke denne Forening stå ved Magt, uden at det ene Rige skulle tvinges til en ufordelagtig Handel med det andet? Er det ikke Egennytte, som er den store Drivefjeder i Handel imellem enkelte Personer? og hvo vil fortænke den ene, at han ophæver den, når han derved bliver vaer den andens Berigelse og sin egen Forarmelse? Bør ikke det samme have Sted mellem Riger i Almindelighed, og hvad er vel et Slaveri andet, end at den ene skal arbejde, og den anden høste Frugterne?»[57]. Piecen slutter med en på Foreningen mellem Norge og Danmark tydelig henpegende «Fortælling» om «tvende Halvsystre», af hvilke den ene var doven og forfængelig, den anden derimod tarvelig «og så flittig, at hun med sine Hænder forhvervede en Del af den andens Stads og Brødet til Huset». «Dette uagtet var Systeren således indtagen i sig selv og sin Pragt, at hun så hende an som en under sig, der var skabt til at gå hende til Hånde, og kunde ikke skjule en hemmelig Nag, når Fremmede opløftede hendes gode Egenskaber. Af Kjærlighed til Moderen lod den anden sig dog ikke formærke, skjønt Systeren gik sterkt ind på hendes Arv; thi hun så, at Moderen elskede denne sin Datter. Endelig blev den Tarvelige syg af det meget Arbejde og Vågen, og man tvivlede om hendes Liv. En stor Mangel føltes strax i Huset, som rak også til den anden. Herved fik hun Øjnene op og siges at have udbrydt i disse Ord: Ach, min allerkjereste Syster! gid jeg kunde kjøbe dit Liv med alle mine Juveler. Nu merker jeg, at jeg kan ikke leve uden dig, men at du trænger ikke til mig»[58].

«Skulle 1 à 200 Pakhuse», skriver Philodano-Norvagus (Proprietær G. Strømboe) i sine «Oprigtige Tanker til bedste Eftertanke», idet han kommer ind på det danske Kornmonopol, «om de og alle stode fulde af Dantziger-, Königsberger- og Riga-Rug, skulle det qvæle Agerbruget i Danmark? Hvilken original Jyde-Concept!»[59]. — «Jeg siger, om jeg vilde gå disse (d. e. andre Monopoler) forbi, så kunde jeg ikke gå over disse tvende selsomme og store Monopolia, som Danmark i Almindelighed har over Norge, nemlig alene at forsyne de Søndenfjeldske Stifter i Norge med Korn og Fedevarer og at udføre klingende Mynt af Norge, hvorimod det er Norge forbuden at udføre Mynt af Danmark. Vare alle Monopolia i Verden samlede, da skulle vel ingen findes mere interesserede og unaturlige end disse, og alt hvad Norge kan sige derom til de Danske er hvad jeg i et Skrift har seet anført af Fruentimmeret mod Mandfolkene: «I have selv gjort Lovene». Men hvad ville I sige, mine Herrer Danske! når jeg formodentlig vil oplyse Jer om, at samme suveræne Monopolium over Kornhandelen på Norge har tilføjet Eders Agriculture og følgelig Eders væsentlige Interesse den Skade, som I endnu ikke have fået Øjnene op for?» ... «Det Skin af Billighed, hvormed I, mine Herrer Danske! har for Thronen besmykket eller lagt Skjul på Eders Begjærlighed, vide vi nok at have bestået derudi, at det var billigt, at den ene Hånd tog af den anden, det er: at Norge tog Danmarks Produkter og at Danmark reciproque tog Norges, forsåvidt som Forbrug reqvirerede dem. Have I da, mine Herrer Danske! med lige Tvang og Efterlevelse opfyldt denne Billighed? Nej, aldeles ikke! Hvor ofte har ikke Kjøbenhavn havt Tilladelse at indføre Kvantiteter af svensk Jærn! ... Hvormange Ladninger af Tømmer bliver ikke årlig indført til Kjøbenhavn og andre Stæder fra Finland og Pommern, uagtet Træ er Norges Hoved-Produkt»![60] ... «Der kand altså», heder det videre hos den samme Forfatter, idet Spørsmålet om en norsk Bank blir omhandlet, «ikke rimelig formodes, at nogen Ting kand være en Banque i Norge imod uden den danske Banques formodentlige Misundelse, som da vil sige: Norge ingen Banque, ingen Penge, ingen Handel!»[61]. Det fremhæves, at «de kongl. Revenuer af Norge er så tilstrækkelige, at de betale den norske Armee, de enroullerede Marinere, Pensioner af alle Slags og alt hvad som enten i den civile Etat eller andre kaldes Betjente»; — «kunde det være utilladeligt», føjes der så til, «om Norge gjorde Danmark her denne Erindring: Gak Du hen og gjør ligeså!» (d. e. betal Dine Udgifter af Dine egne Indtægter). Det fremhæves, at mange af Norges anseeligste og for Landet nyttigste Mandskab årlig går til Danmark for at komplettere de danske Regimenter eller som Matroser til Søtjenesten, hvoraf nogle vel kommer tilbage, men, formedelst Liderlighed og Udyder, til større Skade, end om de var bleven borte for altid. Og så heder det dernæst: «Kand I, mine Herrer Danske! efterat denne Oplysning er overvejet og samtykket, kand I misunde os Broder-Ret? Os, som I have så beviislig fornærmet og undertrykket! Os, som I have havt så mange Fordele af, at vi fast have intet uden Mangel og trængende Undersåtter tilbage! Kand I misunde os Universitet, Banque, Commerce-Collegium eller hvad mere der kand oprejse os? Kand Betragtningen af dette ikke overtale Eder fra de ubeføjede Fordomme I have havt om os og styrke Kjærlighedens Bånd til en billig Tænkemåde, forsåvidt som det beror på Eders Erklæringer til Bedste for det hele, ... da viger I ikke alene fra Menneskekjærlighed, men fra det uomstødelige Systema, at Riger, som har en så nøje Connexion, taber tilfælles, når det ene bliver forsømt»[62]. Forfatteren omtaler tilsidst den Tilsidesættelse, for hvilken Nordmændene efter hans Mening havde været Gjenstand ved Embedsbefordringer, og henvender sig i den Anledning til selve Regjeringsmændene i de kgl. Kollegier på følgende Måde: «Af hvad Årsag have I, mine høje Herrer, som have været Forestillingerne i de adskillige Departements betroet, så kjendelig tilsidesat de norske Undersåtter, og derimod befordret ikke danske alene, men mere Fremmede til alle de vigtigste og betydeligste Embeder og Poster? Mangler der de Norske Hoved og Beqvemmelighed til Forretninger? Nej! ... Holde I for, at de Norske har været så blinde og dumme, at de ikke have indseet denne Uret og de mange andre I have anstillet, samt hvorledes I have misbrugt den Tillid Monarchen har Tid efter anden betroet Eder derudi, at I under hans Tilsyn skulle våge uden Forskjel over alle Undersåtters Velfærd, .. da gjøre I os åbenbare Uret. Nej! vores billige og ofte repeterede Klager vidner imod Eder .... Men I haver om Thronen, indtil denne sildigste Tid, imod Undersåtterne i Almindelighed og imod de Norske i Særdeleshed, inventeret ligesom Grave og Mure, i hvilke sidste I have selv udgjort Stenene, indtil deres egen Vægt synes nu at have forårsaget et Fald, som vil begrave mange af Eder selv under Gruset»[63].

Dette Sprog tyder unægtelig på en længe opsamlet, dybt indefra kommende Uvilje mod det Helstatssystem, hvorefter «Tvillingriget» indtil da havde været styret, og mod Danmark, som havde havt alle Fordelene af dette System, medens Norge havde havt al Skaden. Og det viser sig, at det fandt Gjenklang, så man her har at gjøre med noget mere end enkelt Mands Særhed eller slette Lune. De «Norske Intelligenz-Seddeler», som begyndte at komme ud i 1763, men i mange År ikke indeholdt andet end Avertissementer, eller, når det kom højt, Gravskrifter, Fødselsdags-Gratulationer, Råd mod Værkefinger, Middel mod Hoste, «patriotisk» Forslag om at brænde Brændevin af Rognebær o. desl., fik i Trykkefrihedsperioden pludselig Fart, som såmeget andet, og bragte den ene politiske Artikel efter den anden, de fleste præget af en temmelig skarp Opposition mod Helstatssystemet og den ligeoverfor Norge befulgte Kolonialpolitik. No. 36 for 1771 har således et «fra Landet indsendt Promemoria», i hvilket det heder: «Hvor ere Vægterne på Zions Mure? Hvor bor eller skjuler sig Patrioterne, de Forstandige, de Gode? Er der endnu ingen af disse hjemme? .... Ingen Banque, intet Commerce-Collegium, intet Universitet i Norge endnu eller Spor dertil! Hellige Løfter, — Kongen må sandelig ikke vide Landets Nød, det kan ingen disputere mig .... Sig, I, som Lærdom eller Erfarenhed har givet Kundskab om Verden og Menneskers Handlinger, om I kjender noget Land på Jordkloden, uden Norge, hvis Nød er tydelig bevist og bekjendt og hvis Forestillinger efter Befaling er gjort, men dog ikke bliver reflecteret, — eller kjender I nogen Nation, har I læst om nogen, der ikke er Rebellere og har begjært at hjælpe sig selv fra Hunger og Ødelæggelse, og ej har fået Tilladelse dertil? .... Tal, I, som eier Talent dertil; er der Ingen i Landet I kan tale til, da tal til og for Thronen, — den er jo åbnet, den er jo endnu til .... Var enhver overbevist om Landets store Trang og om Nytten og Fornødenheden ved at opnå dets Begjæringer, da var en Deputation idetmindste fra alle Søndenfjeldske Kjøbstæder og Fogderier ikke formeget. ... Skal 3 Ark udskrevet Papir, som måskee allerede er consumeret, og en eneste stakkels, ussel, maver trykked Piece, som er nær i Forglemmelse inde i Landet og formodentlig aldrig er kommet udenfor, skal disse alene forestille en gandske Nations Vel i et helt Års Tid? Ulykkelige Fædreland!» — No. 11 for 1772 har et versificeret Indlæg, der hentyder til Strømboes Piece og omtaler rosende de i samme indeholdte skarpe Udfald:

«Philodanonorvagus har os Midler foreskrevet.

Han Skallen ej for Kjærnen tar, men eftertryklig drevet

På Hovedpunkter og især, hvad Norge anbelanger,

Som altid undertrykket er af Dansk og jydske Slanger,

Fordi de nærmest Thronen kan sig jevnlig slå i Bugter

Og sledske for Monarkens Hånd .....

Det nytter ej at ærgre sig, når man på dette tænker;

Vi ere under Magten lig dem, som er lagt i Lænker;

Vi ere som Kamelerne, der læsses til de piber,

Og slæber alle Byrderne til vi som Æsler skriger.

Det er den Løn vi have bør fordi vi tier stille,

Hvorfor gå vi så dum som Kjør og lader os så drille?

o. s. v., o. s. v.

Versene er, som man ser, slette, men Meningen er god. I samme Årgang No. 43 findes en Artikel vedkommende Spørsmålet om en norsk Bank, hvor Danmark og Norge sammenlignes med to Brødre, «som i Arbejde, Sved, Næring og Fortæring var med hinanden forbunden, men af hvilke den ældste, der forestod Husholdningen, fortærede både sin egen og den associerede Broders Fortjeneste». Det næstfølgende No. 46 har en Artikel, som slutter sig hertil, og hvor det bl. a. heder: «Hvilken Iver, hvilken ærværdig Iver har ikke til alle Tider drevet de fornuftige Danske til en fordelagtig Patriotisme for deres eget Land, og hvilken betydelig Vending, hvilken net Gang har ikke deres Lykke nået fremfor vores! Med Tilladelse! en lille Repetition: Cancelliet, Højesteret, Mynten, Universitetet, Banquen, Lotteriet, Mulkter, Compagnier, Monopolia i en rig Høst og et ævigt langt etcetera, — nej, Herre! jeg må puste, jeg taber mig selv i disse Velsignelser, — jeg må slutte med den rare danske Mands Beregninger og med Deres egen Drøm (d. e. den om de to Brødre), Beviser nok for denne Sandhed: at Dannemarks Lykke træder velpyntet og stolt på Ruinerne af Norges».

De «Norske Intelligents-Sedler» udkom, som bekjendt, i Kristiania. Det ser ud til, at Oppositionsånden blandt Nordmændene, det vågnende Misnøje med Norges Stilling inden den dansk-norske Helstat, netop har havt fra første Færd et Slags Hovedkvartér i denne By; det er adskillige Træk, som tyder derpå, — således hvad Prins Karl af Hessen fortæller om Stemningen, da han kom hid som kommanderende General i 1772, og de Samtaler, hvortil han blev Ørenvidne[64], de Tilknytningspunkter, svenske politiske Emissærer fandt her for sin Virksomhed ved flere Leiligheder, — Guldbergs vrede Ord om de Christianiæ Ræsonneurs o. s. v. Kristiania havde gjennem hele Foreningstiden hævdet et Slags Hovedstads-Rang blandt de norske Byer; her var Sæde for Slotsloven, Overhofretten, Statholderen eller Vicestatholderen, når disse Poster var besatte; Kristiania Biskop havde Rang over de andre norske og Side om Side med Sjællands Biskop; disse Forhold havde virket til at udvikle eller vedligeholde en vis Ambition, visse politiske Traditioner, der ikke harmonerede med det under Enevælden gjennemførte Centralisationssystem og følgelig afgav Støttepunkter for Oppositionsånden. Den norske Hovedstad indtog et Slags Rivalstilling ligeoverfor den danske, trods den umådelige Forskjel mellem begge i Hensyn på Folkemængde og øvrige Resurser; Kristiania-Kjøbmændene arbejdede på at få Del i de mange og store Begunstigelser, hvorved Regjeringen støttede den kjøbenhavnske Handel og Industri, og deres Stræv blev ikke helt uden Frugt; men, hvad det lykkedes dem at opnå, var dog bare en Mundsmag, hvorved Appetiten voxede og Fordringerne spændtes højere. Hertil kom, at Kristiania i lange Tider havde havt sine vigtigste Handelsforbindelser med England, og at Byens Kjøbmandsstand var bleven sterkt præget heraf. Den havde engelsk Smag, engelske Sympathier. Kristiania var «londonniseret», som det heder i Enevold Falsens «Et Par Ord om det Norske Academie» (fra 1793), — medens i Kjøbenhavn blandt de fremmede Indflydelser den tydske altid var og vedblev at være prædominerende.

I dette Punkt skilte iøvrigt Kristiania sig ikke ud fra de andre søndenfjeldsk-norske Kjøbstæder. Om dem alle gjaldt det, at der rådede en meget fremtrædende Anglomani. «De norske Kjøbstæder», heder det i en Skildring af Norge fra Slutningen af forrige Århundrede[65], «drive alle Handel og fordetmeste med England. Derfor synes de Norske Kjøbstad-Indbyggeres almindelige Karakteer at være sammensat af to meget agtværdige Karakterer, nemlig Landets egen og den Engelske. Der er således Englændere, som have ombyttet deres Melancholi, deres Spleen, deres Whims for den Norske Fjeldboes mere oprømte Væsen, hans lettere Mine og større Åbenhjertighed. I det øvrige have de Engelske Skikke og Engelsk Smag i deres Forlystelser, i deres Luxe, Klædedragt, Bygninger kort i alt. Imidlertid ser den opmerksomme Iagttager let Forskjellen. Det er under den Norskes Tænkemåde at være Slave endog når han efterligner Briteren»[66]. Hvad det danske Universitet og tildels danske Latinskoler var for Norges studerende Ungdom[67], var engelske Handelsskoler eller Handelskontorer for dem, der blev bestemt til at gå Kjøbmandsvejen[68], og, da det udentvil i den her omhandlede Periode var en mere gjennemgående Regel, end det er nufortiden, at Sønnerne opdroges til at følge Fædrenes Livsvej, så der dengang med større Ret end nu kunde tales om en særskilt norsk Embedsmandsklasse og en særskilt norsk Kjøbmandsklasse, skulde det ligge nær at tro, at det hørte med blandt Differentspunkterne mellem disse to Klasser, at de danske Sympathier hørte mest hjemme hos Embedsmandsklassen, de engelske hos Kjøbmandsklassen. Vi véd imidlertid, at Forkjærligheden for England og engelsk Væsen ingenlunde var indskrænket til denne Samfundsklasse, men fra gammel Tid havde karakteriseret og vedblev at karakterisere Nordmændene idethele, særskilt ligeoverfor de Danske, og, når vi spør, hvilken Art af Sympathier var mest udbredt, dybest rodfæstet hos det norske Folk: Sympathierne for Danmark eller Sympathierne for England, synes Svaret ubetinget at måtte bli, at det var de sidste. I en af en Dansk forfattet Skildring af Norge fra År 1763[69] heder det, at, «hvorvel Folk af alle Nationer ere velkomne hos de Norske (undtagen een, som jeg ej vil nævne), så elske de dog Englænderne fremfor alle andre», hvilket igjen forklares af Overensstemmelse i de to Nationers Gemytsbeskaffenhed. Den svenske Generalkonsul i Kristiania, Martinau, skriver i 1787, at, når en Nordmand træffer sammen med en Englænder og en Dansk, vil han strax føle sig stående den første nærmest og aldeles ikke betragte den Danske som sin Medborger[70]. Dette ser jo noget stivt ud, — og man kan derved anmerke, at Martinau idethele øjensynlig la an på at skildre Forholdet mellem Nordmænd og Danske i det ugunstigst mulige Lys, — men det stemmer med hvad der fortælles af den tydske Videnskabsmand Hausmann, som fremhæver Nordmændenes Sympathi for England medens han påstår, at de snarest nære Modvilje ligeoverfor Danske og Tydske[71], — og det stemmer på en Måde også ret vel overens med Wessels Advarsel til sine Landsmænd, at de ikke burde gå såvidt i sin Anglomani og sin gode Tro om sig selv og sit eget Land, at de ville bilde sig ind,

at der fødes Mennesker

kun i Engelland og dér.

Vi mindes ved dette Vers om det før omtalte[72] og noksom bekjendte Forhold, at Nordmændenes Nationalfølelse i det her omhandlede Tidsrum meget ofte trådte frem i Skikkelse af den naiveste Selvforgudelse og det mest ugenerte Storskryderi. Når det, ifølge Tidsalderens almindelige Friheds- og Naturlighedsidealer, blev Mode hos de Danske at lovprise Norges Herlighed, så fik selvfølgelig denne Lovprisning hos Landets egne Sønner en såmeget mere højtrungende, fra Hjertet kommende Karaktér. Det synes virkelig at være kommet derhen, at den Ting «at være født udi Norge»[73] gjaldt som et Adelsbrev, hvilket man var stolt af og gjerne producerede ved given Lejlighed; man kaldte sig gjerne Nordmand, når man havde nogen, om end nokså ringe eller tvilsom Hjemmel dertil[74]; Norge var «Jordens Ære» (Zetlitz), — det norske Folk «Naturens ægte Børn» (Edv. Storm), — en Nordmand enstydig med en Pokkers Kar, som kunde gi sig i Kast med hvad det skulde være[75] o. s. v., o. s. v. Denne højtskruede nationale Selvgodhed gjorde sig særskilt gjeldende ligeoverfor de Danske og det ofte på en stødende eller udfordrende Måde. Om Samlivet mellem norsk og dansk akademisk Ungdom ved Universitetet og i de kjøbenhavnske Klubber får vi, som før nævnt, vide, at det vel fordetmeste løb fredeligt af og uden dyberegående Rivninger, men at dog Nordmændene ikke kunde undlade stadigvæk at fremhæve sit Lands og Folks formentlige Fortrin fremfor Danmark; Tyge Rothe, som er så overstrømmende velvillig

«Over alle Jordens Riger agter jeg mit Fædreland;

I dets mindste Vrå at fødes Fyrsters Slægtskab trodse kand;

Adelig er norske Æt, hvorsomhelst den er udsprunget». ligeoverfor de norske Brødre, hentyder til, at det nok kunde hænde, at de «prale med Ufornuft og med Forset håne Dannemark», og indskjærper dem, at man også fra dansk Side havde Krav på at hehandles med Respekt[76]; Rektor O. Worm skriver i 1815 til Nyerup: «Norge har altid foragtet Danmark, Gud véd hvorfor»[77].

Alt sådant har nu i og for sig lidet at skaffe med Fædrelandskjærlighed i Ordets højere moralske Mening, og intet vilde være mere misvisende end at se i disse Nordmændenes gode Tanker om sit Land og sit Folk en Målestok for Udviklingen af deres Nationalånd eller Nationalbevidsthed. Vi har jo Vidnesbyrd om en lignende Storagtighed hos dem fra en meget tidligere Tid, — t. Ex. Molesworth’s bekjendte Udsagn om dem, at de agte sig for meget bedre end de Danske, hvem de kalde med et Slængenavn Juter, — Holbergs, at de «på Grund af sine store Qvaliteter og Sindets Gaver ere tilbøjelige til at fatte for store Tanker om sig selv og se andre over Axlerne», — Grams, at en af deres Hovedfejl er «deres fra Barndommen af indgroede vanité og altfor gode Opinion om sig og deres Nation, — et vitium jeg al min Tid har observeret hos deres Ungdom, som her nedkommer»[78], — Vidnesbyrd altså fra en Tid, da der hos Nordmændene, trods deres gode Opinion om sig selv og sin Nation, ikke merkes mindste Spor af Uvilje over, at denne Nation indtog en Husmands-Stilling i politisk og national Henseende, ikke mindste Spor af Tanke om eller Trang til at arbejde for dens Fremgang eller Udvikling, — da det manglede i den Grad på Almenånd hos dem, at t. Ex. den norske Statholder Grev Rantzau, efter hvad han skriver til Gram (Brev af 24 April 1734), mistvilede om at få nogen Støtte fra norsk Side til Realisation af sin Tanke om Udarbejdelsen af en omhyggeligere Beskrivelse af Norge end de, man dengang havde, eftersom «alle her bekymre sig ikkuns om meum og tuum uden at bekymre sig for det forbigangne eller tænke på det tilkommende»[79].

Imidlertid, — hvormeget nu end Nordmændenes Nationalstolthed havde Karakteren af en blot personlig Selvfølelse, en rå, ubevidst Kraft, og hvor lidet den end var enstydig med en vågen, virksom, offervillig Fædrelandskjærlighed, — så kunde den dog under alle Omstændigheder være eller bli en Støtte for denne, en Kilde, hvoraf den drog Næring. Man skal lægge Mærke til, at denne norske Selvfølelse havde fået i Slutningen af det attende Århundrede et helt anderledes rigt Indhold, en helt anderledes bred og mægtig Grundvold at bygge sig op på, end den havde havt i Tiden forud. Og, jo mere Indhold den fik, des snarere måtte den kunne gå over fra at være en kjæphøj Provinsialisme, der bare slår i Bordet og bruger sig ved enkelte højtidelige Lejligheder, til at bli en aldrig hvilende Følelse af Pligt ligeoverfor Fædrelandet, af Trang og Evne til at arbejde for dets Fremgang. Man kjendte nu Landets gamle Historie bedre end før, — Schønings Norges Riges Historie, hvis 3 Dele udkom 1771—1781, og den ved ham besørgede store Udgave af de norske Kongesagaer, hvis første Tomer udkom 1777—78, fortjener at nævnes i denne Sammenhæng, — og man kjendte Landet selv og Folket bedre. Vi henviser til hvad der i det Foregående er bleven udviklet om hvorledes det attende Århundredes Oplysning virkede til, at Norges og det norske Folks «Herligheder» kom til sin Ret, særskilt hvorledes det blev erkjendt, hvilket uvurderligt Klenodie Norge besad i sin ældgamle ubrudte Bondefrihed. I denne mente også Nordmænd af andre Samfundsklasser at ha sin Anpart, og det ganske vist heller ikke uden Føje. Den havde virket til at gi det hele Folk fra øverst til nederst et Åndspræg, hvorved det på en iøjnefaldende Måde adskilte sig fra andre Folk og ikke mindst fra de Danske. Var der et Fortrin, som danske og andre fremmede Iagttagere i det her omhandlede Tidsrum var enig om at tillegge alle Nordmænd uden Hensyn til Stand eller Stilling, så var det en vis Frihedsånd, en vis Djærvhed og Frimodighed og personlig Værdighedsfølelse, der kom tilsyne i Omgangen Mand og Mand imellem fra den Højeste til den Ringeste, og som man forklarede af Samfundets demokratiske Karaktér[80], — og var der et Fortrin, som Nordmændene selv dengang plejede at gjøre sig til af og føle sig stolt af, så var det netop denne deres Frihedsånd og denne deres Samfunds demokratiske Karaktér. De talte med ikke mindre Salvelse dengang end i Tiden efter 1814 om sit Land som Frihedens Hjem eller Sæde; at være fri og norsk, det gjaldt som enstydig; Nordmændene var «fribårne» fremfor noget andet Folk, — endog Engelskmændene ikke undtagne[81].

Disse selvbehagelige Forestillinger om det norske Folks høje Rang blandt Nationerne, særskilt i Kraft af dets «Frihed» og lykkelige Samfundsforfatning, kunde nu let virke til at stænge af for enhver Påvirkning af den politiske Fremskridtsbevægelse i Samtiden og til at hindre, at man fik Øjnene rigtig op for det meget, Norge manglede i at være et virkelig frit Land, og for det ydmygende og skadelige i Landets Husmands-Stilling

«Norsk var det Sprog hun talte;

Med disse Ord tilkjendegav hun sig:

Prinds! Frihed er mit Navn, og disse Steder

Mit Tempel; — jeg gjør Norge lykkelig;

Mig skylder det sin Dyd og mig sin Hæder»;

i hans Sang til Frihedens Pris:

«Vi Brødre! Friheds Landsmænd er,

Thi Norge er dens Sæde», —

i hans Sang for den norske Armée:

«Friheds Søn kjendte ingen Tid Skræk,

Frie og norske vi er» o. s. v. (Samlede Digte, Kristiania 1825, II S. 36, 92, 134). ligeoverfor Danmark. Man kunde bli så optat af at glæde sig over Herligheden ved den givne Tingenes Orden, at der ikke blev Rum for nogen Tanke på Fremtiden. Når Norges «Frihed» blev lovsunget, så var selvfølgelig Bonden, — Odelsbonden, — den, på hvem man først og fremst tænkte; han kom, på Grund heraf, til at stå for den almindelige Opfatning som Nordmandstypen, til hvem man kunde se hen, når man vilde vide, hvad der var god national-norsk Tænkemåde. Nu var den norske Bonde endnu dengang til det yderste konservativ, fuldkommen utilgjængelig for alle Reform- eller Fremskridtsidéer; hans politiske Katekismus bestod, efter Reverdils Udtryk[82], af de to Sætninger, først, at Kongen, Landets Fader, ikke kunde ville andet end sine Undersåtters Vel, og dernæst, at Kongens Vilje, når den engang var forkyndt, måtte ubetinget adlydes; han holdt fast ved sin private Ret og vidste i Regelen nokså god Greje på den, men havde intet Begreb om nogen udover den gående Frihed, sålidt som han havde Begreb om nogen anden Fædrelandskjærlighed end den, der viste sig i at lyde Kongens Bud og forsvare den bestående Tingenes Orden. Det ligger nær at tro, at disse Forhold har kunnet øve en uheldig Indflydelse på den norske Nationalånd, forsåvidt som den derved er bleven holdt tilbage på det blot lovsyngende, passive Stadium og standset i sin Udvikling til at bli en virksom, fremadstræbende Kraft. Og der er i de historiske Kjendsgjerninger et og andet Træk, der synes at stadfæste dette.

Vi har nævnt, at Nordal Brun stod for sin Samtid som den norskeste af alle Nordmænd, og at han øjensynlig også selv betragtede sig som et Slags Repræsentant for sit Folk. Det er nu påfaldende, at denne Maud, som var i mange Henseender virkelig så norsk og så norsksindet, som havde en så levende Følelse for sit Lands og Folks Herlighed og kunde, — inden visse Grænser, — være en så veltalende Tolk for dets patriotiske Stemninger, alligevel stillede sig så fremmed eller ligegydig ligeoverfor de Reformkrav, som blev rejst i den norske Patriotismes Navn, de Arbejder, som blev sat i Gang for at skaffe Norge en i national Henseende friere, bedre, værdigere Stilling. Han, som var så lidet bange for at kaste sig ind i den offentlige Diskussion, — som, når det gjaldt at forsvare noget af den bestående Tingenes Orden (t. Ex. Odelsretten eller de gamle Kirkeskikke) kunde optræde med slig Kraft, på en så myndig Måde, endog ligeoverfor selve Regjeringen, selve de høje Magthavere, som han principmæssig bøjede sig så dybt for, — han følte aldrig nogen Opfordring til at lægge ind et godt Ord for Universitetssagen, Norges store Fremtidssag, der Gang på Gang blev stillet på Dagsordenen og Gang på Gang satte Penne og Sind i en efter Tidens Lejlighed så livlig Bevægelse[83]. Nordal Brun var strengt-orthodox i kirkeligtheologisk Henseende; han var en Autoritetens Mand ifølge Grundsætning og ifølge Instinkt (hans stundom på en nokså uhyggelig Måde, fremtrædende Magtgriskhed og Sands for at komme frem og gjøre Lykke); dette har vistnok i første Række virket til at bestemme hans politiske Standpunkt; men man får dog et Indtryk af, at også hans nationale Stolthed eller Selvgodhed har havt sin Del i, at han alle Dage kom til at stå så fremmed eller fiendtlig ligeoverfor Samtidens store europæiske Friheds- og Fremskridtsbevægelse, skjønt der øjensynlig knyttede sig så store Håb til den, specielt for Norge, og at det har været ham en overmåde velkommen Støtte forden ubetingede arveundersåtlige Troskab, hvis Talsmand han var, og hvis Uforenelighed med sand norsk Fædrelandskjærlighed han ikke vilde se, at han kunde beråbe sig på de norske Bønder som sine politiske Meningsfæller. Han gjør fra Højden af den sande Frihed, som Nordmændene fra gammel Tid havde været og fremdeles var i Besiddelse af, Udfald mod den falske, som man andensteds jog efter ved Oprør og Lovbrud; —

«At slå sig gal og være fri

Modsatte Ting hos Nordmand er,

God Orden har han kjær»,

siger han i et Digt af 1790[84], — og han gjør gjeldende med stor Styrke og virkelig Veltalenhed, at den norske Frihed, forsåvidt den hviler på Bondens Odelsret, hviler på samme Grund som den oldenborgske Kongeæts Arveenevoldsmagt, så disse to Ting, der synes så modsatte: at være den frie, fribårne Nordmand og at være den absolute danske Konges Undersåt, i Virkeligheden hører på det nøjeste sammen[85]. Noget lignende synes også at ha gjeldt om hans Ven og Discipel Jens Zetlitz. Også han blev et Slags repræsentativ Mand, en Tolk for rådende Stemninger hos sit Folk, — om end efter en langt ringere Målestok end Nordal Brun; — også han var en ivrig Patriot, ultra-norsk. Ingen har drevet det såvidt som han i stortalende Lovsyngen af Norges og det norske Folks Herlighed og særskilt af den Frihed og Frihedsånd, hvormed Nordmændene efter hans så ofte gjentagne Forsikkring skulde udmerke sig fremfor alle Verdens Folkeslag[86]. Men, ligeså enthusiastisk som han var for den norske Frihed, ligeså afgjort antipathisk stillede han sig ligeoverfor de moderne franske Revolutions- og Frihedsideer, og det ser ud til, at der har været en indre Sammenhæng mellem disse to Følelser. Han synes næsten at ha opfattet det som en Slags Miskjendelse eller Undervurdering af den norske Frihed, at man sværmede for den franske[87].

På den anden Side: — hvis den højtstemte nationale Selvfølelse hos Nordmændene kunde virke til at stænge dem af for Reformidéer og til at vedligeholde hos dem et Slags politisk Kvietisme, — så lod det sig også tænke, at den kom til at virke i en stik modsat Retning, — æggende, drivende fremad, — og dette sidste må vel endog antages at ha været hyppigst Tilfælde. Vi har omtalt[88], at man i den norske Bondes Odelsret plejede at se, ikke blot Grundvolden for den Frihed og Frihedsånd, som var Norges største Herlighed i Samtiden, men også Kilden, hvoraf Sagatidens historiske Liv var udrundet. Man gjorde sig høje, ofte vistnok overdrevent høje Forestillinger om dette Liv og fandt såmeget mere Tilfredsstillelse i at kunne tro, at Vilkårene for en Fornyelse deraf fremdeles var tilstede. Bondeforgudelsen, Odelsbegeistringen virkede således til at føre Tanken på éngang langt tilbage og langt frem. Hvad Norge engang havde været, skulde det atter kunne bli, — det var den Tanke eller det Håb, som, — bevidst eller ubevidst, — lå bag de mange Lovsange over den norske Frihed og den norske Odel. Men, jo sterkere man blev grebet af dette Håb, des vanskeligere kunde det undgåes, at man fik en Følelse af, hvor stor Afstanden var mellem før og nu, — hvor dybt Norge var sunket siden sin gamle Storhedstid idetringeste i Hensyn på ydre Rang og Værdighed. Det kunde ikke være anderledes, end at den stadige og sterke Fremhæven af Norges og det norske Folks Fortrin, hvortil norsk Patriotisme var så tilbøjelig, særskilt ligeoverfor de Danske, måtte en og anden

Gang lede Tanken hen på, at der var et Misforhold mellem den Rang, man således hævdede for Norge i indre Henseende, og den Rang, det indtog i ydre Henseende, — styret som det var fra Danmark og af danske Konger, bidragydende til dansk Historie, sejlende under dansk Flag. Det kunde ikke være anderledes, end at dette Misforhold en og anden Gang trådte frem for Bevidstheden, og at Indtrykket heraf kom til at sidde som en Brodd i adskilliges Sind.

Når man i den her omhandlede Periode talte om Norge og Danmark som «Tvillingriger», Børn af samme Fader med lige Ret og lige Rang o. s. v., skete det udentvil fordetmeste i fuldkommen god Tro, både fra norsk og fra dansk Side. Historisk Kundskab var mere udbredt nu end før, der var flere nu, som kjendte noget til Begivenhederne i Reformationstiden og vidste, at Foreningsbåndet mellem Rigerne dengang var bleven knyttet på en for Norge alt andet end hæderlig Måde, og der blev jo også en og anden Gang hentydet hertil under den offentlige Diskussion[89]; men dette tilhørte en længst forsvunden Tid, og man kunde mene med Holberg, at den Uret, som dengang blev tilføjet Norge, var helt udslettet ved Enevoldsmagtens Indførelse og ikke længer burde nævnes eller mindes. Sådan som Forholdet mellem de to Riger artede sig i Samtiden, kunde det opfattes som et for begge i lige Grad hæderligt. Danmark betragtedes og behandledes som Hovedlandet og havde de største og fleste Fordele af Foreningen; oplyste Nordmænd kunde ikke undgå at se dette og at beklage det; de måtte erkjende det for en Ulykke; men de kunde være blind for, at det tillige var en Skam, at der lå noget for deres nationale Selvfølelse ydmygende, for deres Lands Hæder nedsættende deri[90]. De kunde henholde sig til, at der ikke var Spor af at der blev øvet noget Tryk eller nogen ydre Tvang for at holde Norge fast i den gamle Statsforbindelse, og at der heller ikke kunde bli Spørsmål om noget sådant. Norges militære Værn var helt og holdent overladt til Nordmændene selv; Norge forsvarede sig selv, Danmark måtte søge Hjælp hos Fremmede; norske Matroser og Soldater indtog en både i Tal og Anseelse fremtrædende Plads inden den Styrke, der havde at våge særskilt over Danmarks Sikkerhed, og gjaldt og havde længe gjældt som de bedste, pålitligste Støtter for det hele Monarki. Det kunde forsåvidt synes, at Forholdet mellem de to Riger, trods al Ulighed, var et sandt Broderforhold, der alene hvilede på gjensidig Hengivenhed, fælleds Sympathier eller fælleds Interesser, — at Uligheden, hvormeget den kunde være til Norges Skade, dog ikke indeholdt noget for dets Ære nedsættende, — tvertom! at Nordmændenes Fastholden ved det gamle Forhold derved blev såmeget hæderligere for dem, fordi den i såmeget højere Grad viste sig dikteret af den blotte Pligtfølelse, uden nogen Tanke på Fordelen.

Ved de Krav, der rejstes fra norsk Side i Trykkefrihedsperioden og senere, og den af disse fremkaldte offentlige Diskussion kom det imidlertid mere og mere tydeligt frem, at Sagen havde andre Sider. Man blev tvunget ind på Synspunkter, hvorfra Tvillingrigernes Forening tog sig mindre godt ud og viste sig at ha en med Nordmændenes nationale Selvfølelse mindre let forenelig Karaktér. — Vi har seet[91], at allerede O. G. Meyer i sine Piecer om det norske Universitet hentyder til Universitetssagens nationale og politiske Side; han nævner blandt «Grundene mod et norsk Akademi, som man ofte hører påberåbes af begge Nationer», også den, «at Norge des bedre må holdes i Lydighed»; Tyge Rothe taler om det «machiavelske, hadværdige Sophisteri», at Norge ikke burde få et Universitet, for ikke at bli altfor uafhængigt af Danmark; i Ansøgningen til Kongen af 18de April 1798 nævnes ligeledes den «falske Statskunst», som kunde tænkes at ville stille sig i Vejen for det norske Nationalønske[92]. Sagens Venner indlod sig udentvil nødig på dette Punkt og gled ialfald så let som muligt derover. Fra den anden Side fik man mere tydelig Besked. Det «machiavelske og hadværdige Sophisteri» blev offentlig og uden Omsvøb ført i Marken og gjort gjældende som Argument mod Oprettelsen af et norsk Universitet, — således særskilt under Diskussionen i Årene 1793—95. Hovedmanden blandt dem, som under denne Diskussion udtalte sig mod Universitetet, Dr Treschow, var for klog eller taktfuld til at røre ved Sagens politiske Side. Et Par geistlige Mænd derimod, som søgte at nytte Lejligheden til at gjøre sig behagelig ligeoverfor Magthaverne, lod sig af sin Tjenstiver forlede til at gå på. Provst Rejer Gjellebøl i Stavanger,— den samme Hædersmand, der havde det bekjendte Uheld med den spytslikkende Dedikation til Struensee[93], — skrev i «Berlingske Tidende» et Stykke, hvor han bl. a. også af politiske Grunde vilde bevise «Skadeligheden af et norsk Universitet». Provst Ottesen, Prest til Fet på Romerike, publicerede, efterat den kgl. Resolution af 27de November 1795 havde vist, hvor man havde Regjeringen i denne Sag, et Brev til Treschow, i hvilket han hentydede til, at Norge, om det fik eget Universitet, vilde bli som et «oprørsk Irland», og talte om «Stats-Zeloter, der begynder med et Akademi, men ender med at ville sønderlemme Staten». Han blev i den Anledning offentlig og i en barsk Tone opfordret til at forklare sig eller revocere, og fremstillede sig da også meget forskrækket i «Intelligents-Sedlerne» med Hustru og så og så mange uforgede Børn og prøvede på at gi en Redegjørelse. «Når der spørges», heder det her, «hvad der bevæger mig til at blande Statssag med Universitetssag, da svares allerærbødigst: — jeg beder, at Tænkere og Erfarere ville selv tale, og lader os da høre, om det ikke er en afgjort Sag hos dem, at den literære Verden i vore Dage er ligeså virkende som store Arméer.... Og, når nu Videnskabs-Sædet i en fra Hovedriget særskilt, langtfraliggende, tillige afhængig Stat, bliver uafhængig og selvstændig, pragtfuld og ærefuld; når tillige Embedsmændene ene og alene dannes på denne særskilte Stats Grund, hvor de, og ingen andre, i sin Tid placeres, ... lader os da, siger jeg, atter spørge, om det ikke er mere end metaphysisk mueligt, at fra alt dette kunde udkomme elektriske Stød? eller med andre Ord, om ikke Literaturens og Videnskabsklassens Uafhængighed i Bistaten således kunde sympathisere med samme sit afhængige Statslegeme, at der kunde komme Strømninger, ja Sønderrivelser på Nationalbåndet og Regjeringsfælledsskabet med det Moder- og Thronrige, hvormed Bistaten til Verdens Ende skulde være forenet? ... Så, og ingenlunde anderledes, er da Gangen, Vendingerne og Hensigten i min såkaldte «Stille Brevvexling under de første Universitetsuroligheder i Norge». Og monne det da nu skulde være mueligt, at det ærede norske Publikum, som indtil denne Dag frydes ved Tvillingrigets milde, veldædige og retfærdige Regimente, som så inderlig elsker Dannerkongeslægten, at det aldrig, ihvor mange Ondskabs-Ånder sig tilbyde, kan beslutte sig til at adskilles derfra .... monne, siger jeg, det da er mueligt, at sådan et stemt og klippefast Folk, fordi en så ussel Skribler som jeg yttrede nogle ringe Tanker i Anledning af al den Snak og Pral om academisk Selvstændighed, Uafhængighed o. s. v., skulle ville hade og forfølge mig som en Forbryder?»[94] — Ved dette Indlæg. forbedrede den velærværdige Spytslikker naturligvis ikke sine Sager. Han blev, — ligesom Kollegaen i Stavanger, hvem Enevold Falsen tog under Behandling i sit, efter Wergelands Udtryk[95], «med Salt og Peber krydrede Indlæg «Et Par Ord om et norsk Akademi», — hånet på det ubarmhjertigste. En Indsender i et af de følgende Numere af «Intelligents-Sedlerne» (1796 No. 22) lod, som om han mente, at her nødvendigvis måtte foreligge et Falsum: — «en Embedsmand, en Provst kan umulig have skrevet noget sligt meningsløst Sludder». — «De benytter Dem af nogle Ord i Hr. Ottesens «Stille Brevvexling», for deraf at få Anledning til i et væmmeligt Virvar af sammendyngede Ord at anbringe den skammeligste Mistanke om det norske Folk, som kunde avles i nogens Hjerte ; thi så vanskeligt det er at udfinde en Mening i dette Chaos,— sund Forstand må man ikke lede efter, — bliver det dog nok denne, at Norge gjorde Forberedelser til i Tiden at rive sig løs fra Danmark, fordi nogle Norges Mænd talede og skreve og ansøgte om et Akademi. Mageløse Dumdristighed! På en Tid, da vor Landsfader har skjænket os Trykkefrihed, på en Tid, da der i Danmark skrives så frit om alle Statsindretninger, på en Tid endelig, da det norske Folk i disse to sidste År har vist umiskjendelige Prøver på sin Hengivenhed til Kongehuset og Kjærlighed til det danske Folk, — på denne Tid er De fræk nok til, under en Prest’s Navn, at håne hele Folket ved at opvække mod det den afskyeligste Mistanke, blot fordi det offentlig ønskede en egen Lære-Indretning. O, hvor lidet kjender eller vil De kjende Nordmandens Karaktér! Neppe slår Nogens Hjerte varmere for sin Konge end hans. Og hvad Indflydelse skulde vel et eget Akademi have på Nationalbånds Sønderrivelse?» o. s. v.

Det er af Tonen i denne og andre ved samme Lejlighed fremkomne Protester øjensynligt, at de to Velærværdigheder har rørt ved et ømt Sted. Man har naturligvis måttet skjønne, at det kunde bli til største Skade for Universitetssagens Gjennemførelse, om det kom frem, at Ønsket om et Universitet indesluttede et andet, langt mere vidtrækkende. Man har altså nødig villet vedgå en slig Sammenhæng, hvor godt man end så den, og man har udentvil også fordetmeste nødig villet se den; man har helst villet tro, at Norges politiske og nationale Stilling ikke gav nogen Grund til Misnøje, at Universitetssagen virkelig havde den uskyldige Karaktér, som man tilla den, — at den alene blev båret frem af Hensyn til Videnskabens og Oplysningens Tarv, af Tanken på de bekymrede Forældre, de lange Sørejser, Kjøbenhavns mangehånde Farer og Fristelser for Ungdommen o. s. v. Men, når det ligefrem blev sagt, at der stak noget andet bag, — noget, der kunde opfattes som en Trusel mod den bestående Helstatsorden, — måtte man dog i sit stille Sind erkjende, at dette ikke var en helt grundløs Tale. Såmeget vredere blev man. Det var en ubehagelig, uhyggelig Hemmelighed, der blev røbet. Man har naturligvis ligeså ugjerne bekvemmet sig til den Opfatning, at Regjeringen, — den landsfaderlige Regjering, for hvem Norge og Danmark var lige kjær og lige nær, — skulde dele de to Presters politiske Betænkeligheder ved at lade Norge få et eget Universitet. Men det var uundgåeligt, at denne Opfatning kom til at gjøre sig gjeldende. Det lod sig ikke miskjende, at det ikke bare var de rent praktiske, men også de af Universitetssagens Talsmænd med såmegen Indignation tilbageviste politiske Hensyn, der bestemte Regjeringen, når den indtog en så tvært afvisende Holdning i denne Sag. Og hvilket Lys faldt ikke derfra over «Tvillingrigernes» Forening! Den var altså dog, når alt kom til alt, ikke noget sandt Broderskab. Den krævede eller forudsatte altså dog andre Garantier, end gjensidig Hengivenhed, fælleds Sympathier o. s. v. Helstatssystemet, sådan som det blev forstået og praktiseret af de Styrende, gik altså ud på at holde Norge fast, om ikke ved en ydre, så ialfald ved en indre Tvang, — ved at la det ligge i et barbarisk Halvmørke, opløst i sine Bygder, som en hovedløs Krop, uden noget Centralorgan eller nogen Indstiftelse, der kunde danne et Foreningspunkt for det hele Folk. Man plejede at lovprise det norske Folks Loyalitet og arveundersåtlige Troskab, og Nordmændene havde været vant til at anse det for en national Æressag at holde ubrødelig fast ved denne Troskab. Nu viste det sig, at denne Ære kunde være overmåde tvilsom; det viste sig, at man inden Regjeringskredsene frygtede for, at Troskaben ikke længere vilde bli at lide på, når Oplysningen steg og Norge fik opfyidt de Krav, om hvilke det blev sagt og erkjendt, at intet ærekjært Folk kunde undlade at stille dem. Det viste sig, at det norske Folk, som man var så stolt af at tilhøre, som man krævede så megen Agtelse for, og som der blev gjort såmegen Stads af, alligevel fra det gjeldende Helstatssystems Standpunkt blev opfattet og måtte opfattes som stående i et «Subordinationsforhold» til et andet, ikke meget større eller mægtigere Folk. Det var, med alle sine Fortrin og Kvaliteter, umyndigt, afhængigt, — en Tjener, en Husmand, som blev «holdt i Lydighed» og ikke kunde røre på sig uden at pådrage sig Mistanke om at være «oprørsk»; — med al sin Frihed og Fribårenhed, bastet og bundet til at følge Danmark i Kjølvandet, uden Hensyn til om dets eget Tarv og egne Ønsker pegte andetsteds hen.

Vi kan ikke tvile på, at Universitetssagens Skjæbne og den om samme førte Diskussion har fremkaldt disse og lignende Betragtninger hos oplyste Nordmænd og derigjennem virket til at undergrave Grunden, hvorpå den dansk-norske Helstat hvilede. Vi kan ikke tvile på, at oplyste Nordmænd har fået et Indtryk af den skrigende Modsigelse mellem de mange store Ord om Norge og det norske Folk og den højtstemte nationale Selvfølelse, som disse Ord gav Udtryk for, på den ene Side og så på den anden Side: Opfatningen og Behandlingen af Norge som Biland eller «Bistat» efter den ved Universitetssagen givne Prøve, og at dette Indtryk hos mangenen er blevet et værkende Sår, der ikke gav ham Ro, — at det har beredet Grunden og afgivet Tilknytningspunkter for revolutionære Tanker, for Impulser og Indtryk af den europæiske Frihedsbevægelse i Samtiden, så disse kunde fæste såmeget dybere Rod og bli såmeget bedre istand til at skyde Væxt og sætte Frugt.

En samtidig norsk Forfatter har git sine Landsmænd det Skudsmål, at de fulgte den franske Revolution med sammenligningsvis liden Deltagelse og at specielt de franske Frihedsidéer fandt mindre Indgang eller Gjenklang hos dem end hos de Danske[96]. Der synes at være adskilligt, som taler for Rigtigheden heraf. Det mangler vistnok ikke på Vidnesbyrd om revolutionære Stemninger også i Norge. Vi har anført, hvad Mary Wollstonecraft fortæller om Begeistringen for den franske Republik hos Skippere og Kjøbmænd i de østlandske Småbyer[97]. Forfatteren af en anden Rejsebeskrivelse over Norge fra Revolutionstiden, den førnævnte antirevolutionære Franskmand Latocnaye, udtaler sin Forargelse over, at «Republikens Korsarer» også har fundet Indgang for sine Principer i denne Afkrog af Verden, og, — hvad der forarger ham mest, — at det er især Prester, som er bleven inticeret deraf. «Dersom Kongen af Danmark vilde holde følgende lille Tale til dem: «I elsker den republikanske Regjeringsform, nuvel, mine kjære Herrer, under Republiken er Presterne blevne skudte, guillotinerede, jagede i Landflygtighed, druknede eller deporterede; siden I vil ha det så, skal I få Lejlighed til at vælge mellem disse behagelige Alternativer», — hvilket løjerligt Ansigt vilde ikke disse Herrer da komme til at sætte op! Faktum er, at Presterne i Norge har, som i alle protestantiske Lande, omtrent ingenting at bestille; hver Søndag præker de et Par Timer, og til Vederlag for denne ringe Tjeneste oppebærer some af dem en Indkomst af 2—3000 Rigsdaler årlig og har dertil et smukt Hus. Men ak! deres Hustruer blir ikke kaldt Frue, de må la sig nøje med Titel af Madame, — det er en Fornedrelse, som de ikke kan fordøje»[98]. — Om Throndhjem heder det i et Brev af 1793 (fra J. S. Mösting til Joh. v. Büllow), at, hvorvel Stemningen idethele var god, så var der nok enkelte Mennesker, som vanærede sig ved demokratisk Tænkemåde[99]. Bergen skildres i et Brev af 1797 som «stemt til Frihed og Republikanisme». «Religionen eller, om du vil, Orthodoxien står på Stylter, færdig til at falde ved det første Stød, og dens Tolke må, til ubodelig Tab for deres Punge, beklage Fårenes rasende Forblindelse..... En ubekjendt Forfatter har i disse Dage udgivet en Piece, Kompasset kaldet, hvori han skildrer Klubbernes Ræsonnements, som efter hans Mening ikke synes at sigte til mindre end, på Despotismens og Hierarkiets Ruiner, at indsætte Fornuften i alle dens guddomelige Rettigheder»[100]. Fra Kristiania skriver Stiftamtmanden Fr. Moltke i 1790: «At Norges kiekke Sønner ere opmærksomme på Frihedens Fremvæxt i Europa og passer på Øieblikke, hvor de kunde erhverve sig nye Fordele, og at de ere nu mere end nogen Tid stemte dertil, det synes mig klart»[101]. Og for den samme Bys Vedkommende har man fra de nærmest følgende År en Række Efterretninger, der tyder på, at revolutionære Sympathier har gjort sig gjeldende i ikke ringe Grad både inden Embedsmands- og inden Kjøbmandsklassen[102]. Men, om man lægger alt dette sammen, blir det dog for lidet at regne mod Mangfoldigheden af Vidnesbyrd om den i kjøbenhavnske Kredse rådende Begeistring for den franske Revolution. Herved må det nu ikke glemmes, at Kjøbenhavn dengang ikke blot var Danmarks, men også Norges Hovedstad, — at Størsteparten af Norges studerende Ungdom, — den Del af Folket, der var mest modtagelig for nye Indtryk og Ideer, — opholdt sig her og har havt sin Del i det politiske Røre, som fandt Sted her i Revolutionstiden. Alligevel tør det vel gjelde som en rimelig Påstand, at Sympathierne for den franske Revolution idethele var mere udbredt hos de Danske end hos Nordmændene. Det varede, som bekjendt, ikke så længe, før der indtrådte en meget udpræget Antagonisme mellem England og det revolutionære Frankrige, hvilket vistnok har virket sit til, at de anglomanske Nordmænd stillede sig mere kjølig eller tvilende ligeoverfor den franske Frihedsbevægelse. Norge lå jo også dengang adskillig fjernere fra den øvrige Verden end Danmark, og af dets Befolkning var det udentvil et forholdsvis endog meget mindre Tal, der stod såvidt højt i Oplysning, at de kunde følge nogenledes med i Verdensbegivenhederne. Men, om end således det Opråb, der blev rettet til Folkene ved den franske Revolution, fra først af fandt en livligere, mere udbredt Deltagelse hos de Danske end hos Nordmændene, så er der på den anden Side god Grund til at anta, at Deltagelsen hos disse sidste til Vederlag blev varigere og fik en dybere, alvorligere, mere praktisk Karaktér.

Vi har før omtalt, hvorledes det danske Publikum ved Overgangen til det nittende Århundrede aldeles ophørte at sysselsætte sig med Politik og gik op i bare Æsthetik og tydsk Romantik[103]. Det viste sig derved, at de fransk politiske Sympathier eller Interesser aldrig havde trængt indenfor Overfladen. De havde ikke fundet noget Støtte- eller Tilknytningspunkt i Landets egne Forhold. Man var i Grunden fuldkommen tilfreds med den bestående Stats- og Samfundsforfatning og nærede, efterat Landboreformerne var bleven gjennemført til almen Tilfredshed, — intet Ønske om Forandring, idetringeste intet klart eller bestemt. Danmark nød alle Fordelene ved Helstatssystemet; det indtog en dominerende, privilegeret Stilling blandt Monarkiets Lande; man kunde ikke være blind herfor, og man måtte tillige ha en Følelse af, at denne privilegerede Stilling var knyttet til Enevælden og vilde gå tabt ved Forfatnings-Ændringer, der stillede en Folkerepræsentation Side om Side med Kongedømet; det nationale Instinkt hos Danskerne måtte altså snarest føre til, at de holdt fast ved den gamle Tingenes Orden eller idetringeste, at de, såvidt de vendte sig bort fra denne, blev tilbøjelig til at skynde sig forbi alle Overgangsformer, alt forfatningsmæssigt Stykkeværk eller Reformering i det mindre, for at komme med éngang til noget rigtig nyt, noget rigtig idealt, noget, som der var Forslag i, til Vederlag for hvad der måtte opoffres. Man havde jo desuden i Danmark aldrig havt og havde mindst af alt i Revolutionstiden nogen synderlig Sympathi for England, de politiske Overgangsformers Mønsterland. Følgen heraf var da igjen, at den ved Revolutionen fremkaldte Frihedsbevægelse inden det danske Publikum ikke blev andet end bare Stemninger, der flød bort eller fordampede, uden at krystallisere sig til noget, som lignede et alvorligt Forsæt, et Program, der kunde samle Ens Tanker og Evner om sig og virke til at gi Livet en bestemt Retning.

Rahbek citerer i sine Erindringer[104] en Nekrolog over den i 1799 sammen med P. A. Heiberg landsforviste M. C. Bruun, hvor det heder om de åndige Tilstande hos det danske Publikum i Bruuns Ungdomsdage, da Revolutionsbegeistringen var på sit højeste: «Franske Frihedsbegreber og tydske philosophiske Ideer gjærede i de Unges Hjerner og frembragte umodne Forsætter og Drømme». Rahbek bemerker herved: «Idet jeg indrømmer det øvrige, må jeg dog nedlægge bestemt Indsigelse mod Ordet Forsætter; ... thi af alt, hvad den Tid og siden er kommet til min Kundskab, véd jeg kun en eneste Ting, som man kunde benævne Forsæt, hvis den ellers nogen Tid virkelig har været fore, og ikke blot var tom Ølhussnak af den for flere År siden afdøde Drømmer, som meget længe efter gjorde sig til af denne Idée, ... og dette var intet mindre end en smuk Midnatsstund at nedrive Erkearistokraten Ulfelds Skam-støtte». Om nu denne Forsikkring ikke bør tages lige efter Bogstaven, så karakteriserer den dog vistnok på en nokså træffende Måde Arten og Beskaffenheden af de danske Frihedssværmerier i de sidste Decennier af forrige Århundrede. Men for Norges Vedkommende vilde en slig Karakteristik ikke passe. Vi véd, at den ved Revolutionen vakte Bevægelse hos Nordmændene virkelig i et og andet Tilfælde affødte hvad man må kalde Forsætter, og det tildels endog Forsætter af en overmåde alvorlig og vidtrækkende Karaktér. Vi véd, at det i de første År efter den franske Revolutions Udbrud lykkedes Gustav III. at knytte flere Forbindelser med oplyste Nordmænd og at finde adskillig Tilslutning for sine Planer om at løsrive Norge fra den danske Helstat. En af hans Agenter, den svenske Generalkonsul i Kristiania, Martinau, skriver i en Rapport af 9de Marts 1790: «Jeg kjender alle de patriotiske Ledere, som ere udbredte over det hele Land, og deres forskjellige Sindelag. Flerheden af dem foretrækker en fuldstændig Uafhængighed; men, da man ikke kan håbe at opnå en sådan, har man delt sig i to Grupper, af hvilke den ene vil opretholde det danske Herredøme kun med nogle nye Tillempninger, medens den anden vil have en Tilslutning til Sverige. Dette sidste frembyder Anledning til at opnå gode Vilkår og vilde give begge Parter gjensidig den Ære og de reelle Fordele, som følger med at være en Magt af første Rang, hvilket ikke vilde være Tilfælde med enhver anden Forening Men på den anden Side frygter man for, at Norges Beliggenhed, grænsende lige op til eller meget heller sammenhængende med Sverige, skal gjøre det lettere at undertrykke Landet»[105]. Gustav III.s bekjendte Yndling, Grev Gustav Maurits Armfelt, fortæller i sin Autobiografi følgende: «I Vinteren 1790—91 rådede en besynderlig Gjæring i Norge, hvor flere betydelige Personer tænkte på Midler til at befri sig fra det danske Åg ... Kongen (ↄ: Gustav III.) sendte mig under forskjellige Påskud til Vermland, og jeg mødtes på Grænsen i største Hemmelighed med nogle af de betydeligste Hovedmænd; men, da jeg fandt, først, at den franske Revolution havde motiveret deres Lyst til at befri sig fra Undertrykkelsen, og dernæst, at de ikke ønskede Norges Provinser forenede med Sveriges efter samme Forfatning og Regjeringsform, trak jeg mig tilbage fra disse Underhandlinger, ytrende, at min Monark, hvor misfornøjet han end var med det danske Hof, ikke kunde fortiden give dem nogen Hjælp. Vi adskiltes med ulige Meninger om Gjenstanden for Underhandlingerne, men dog med Overenskomst om at vedligeholde visse Forbindelser os imellem, der også vedvarede et eller halvandet Års Tid, da sal. Kongen helt og holdent afslog at deltage i noget Foretagende, som var rettet mod Konger eller kongelig Myndighed»[106]. Man har Breve fra Armfelt til Gustav ÌII., der gir nærmere Oplysning om hans Forhandlinger i 1790 med de norske Misfornøjede. Han nævner blandt disse: Carsten Tank, Kjøbmand i Fredrikshald, om hvem det heder, at «han talte med Enthusiasme om Friheden, men skjalv, når han skulde foreslå Midler til at afryste Åget», — Hofgård, (Amtmand i Smålenene)[107], der var «mindre rig end Tank, men mere modig og som blot syntes at ha Tanke for, hvorledes man kunde afryste det danske Åg», — Moestue, (Rådmand i Kristiania), «mere behændig og fin end de to andre», — Neumann, Ejer af Odals Verk, der sammenlignes med «de holdningsløse svenske Skrighalse». Han fandt det ikke let at forhandle med sådanne Folk og vidste ikke rigtig, hvilken Helgen han skulde vende sig til for at vinde deres Tillid. Nordmændene vilde fremfor alt være, hvad de selv kaldte «frie», hvilket efter Armfelts Mening måtte forståes således, at de ikke vilde ha anden Suveræn end Nationens Repræsentanter. Han spurte dem, hvad de vilde gjøre, hvis fremmede Magter, der vare interesserede i Danmarks Ydmygelse, vilde anerkjende og støtte Norges Uafhængighed. Dette gav de norske Herrer Liv, og i mindre end en Time beviste de ham tusinde Gange, at med en engelsk Flåde og visse Erklæringer fra den svenske Konge vilde alt gå udmærket. Navnlig var Moestue meget opildnet at disse Tanker; han la Mærke til, at Armfelt fulgte hans Forslag med Opmerksomhed, og blev så lidt efter lidt mere rolig og endte tilsidst med en spøgende Bemerkning. Resultatet blev en foreløbig Aftale, der gik ud på, at man skulde i Norge sørge for at vedligeholde og forøge den Misfornøjelse, som herskede mellem Bergverksarbejderne, medens man iøvrigt skulde la alt bli roligt og anstille sig fuldkommen tilfreds, for at narre Regjeringen, der mentes at ha til Hensigt at sende hvervede Tropper op fra Danmark for at besætte Fæstningerne. Og så stilledes da dernæst i Udsigt en Plan om at arrestere Fæstningskommandanterne på en bestemt Dag og Time ved svensk Hjælp, affordre Garnisonerne Ed om ikke mere at ville lyde Kongen af Danmark o. s. v.[108]

Man kan nu vistnok ikke stole på Korrektheden af disse Beretninger: — Armfeldt var en anerkjendt «fanfaron», og Martinaus Breve og Rapporter udviser en meget fremtrædende Tilbøjelighed til at kandestøberere og blære sig med formentlig vigtige politiske Efterretninger; men såmeget tør dog vel siges at fremgå heraf med nogenlunde Sikkerhed: at der på denne Tid virkelig har fundets Nordmænd, der ikke var helt uvillig til at lytte til og endog at gå et Stykke med på Planer, der sigtede til at løsrive Norge fra Danmark og det endog med svensk eller anden fremmed Hjælp. Har dette været Tilfælde, kan man være såmeget vissere på, at der har fundets andre Nordmænd, der har ønsket, hvad Martinau kalder en «Tillempning af det danske Herredøme», d. v. s., at Norge måtte få en friere, mere selvstændig politisk Forfatning uden at bryde overtvert med det gamle Troskabsforhold til Kongehuset eller det gamle Broderforhold til Danmark, — og at disse Ønsker stundom har været så sterke og bestemte, at de har formet sig til hvad man kunde kalde Forsætter, at de rodfæstede sig så dybt, at de kunde sætte Frugt i Handling og få Indflydelse på Livet. Det forholdt sig jo ikke med Norge som med Danmark, at det var udsat for at lide noget Tab i national Henseende ved en Tillempning eller Forandring i moderne Ånd af den gjeldende absolut-monarkiske Helstatsforfatning; tvertom! det kunde alene vinde på en sådan Forandring. Kravene på eget Universitet, egen Bank, egne Regjeringskollegier, der omfattedes med stigende Interesse fra norsk Side, og som blev båret frem af såmange rent praktiske, for alle og enhver indlysende Grunde, blev tilbagevist, fordi de stred mod Ånden i det gjeldende Regjeringssystem. De måtte følgelig virke til at bane Indgang for Tanker og Ønsker om en ny Tingenes Orden, — en på moderne, mere frisindede Principer bygget Statsforfatning. Universitetssagen var følgelig, trods alle loyale Forsikkringer, i sit Væsen noget revolutionært og blev med god Grund af M. C. Bruun sat på Litaniet i «Aristokraternes Katechisinus» (1796):

«Fra flere Universiteter

og deraf flydende Farer

bevar os, kjære Herre Gud!»[109]

Impulserne fra den moderne europæiske Frihedsbevægelse fandt følgelig hos Nordmændene fremfor hos de Danske Støtte- eller Tilknytningspunkter i Landets egne Forhold, så de kunde trænge såmeget dybere ind og få en såmeget mere varig Virkning. Vi véd endelig, at Nordmændene fremfor de Danske nærede sterke engelske Sympathier ved Siden af de franske og vedblev at nære dem trods Englands fiendtlige Holdning ligeoverfor den franske Republik. Vi kan også heraf slutte, at det måtte være hyppigere i Norge end i Danmark, at de, som under Påvirkning af Oplysnings-Philosophien og den franske Revolution opgav det strengt-konservative Standpunkt, blev stående ved Ønsket om en mindre Forfatningsændring i konstitutionel Retning, en Indskrænkning i det bestående absolutum dominium, istedetfor at stige med éngang tilvejrs til den abstrakte Republikanismes syvende Himmel. Men, jo nærmere Målet blev lagt, des mere egnede det sig til at bli, ikke bare et Thema at phantasere over eller et Deklamationsnumer, men Gjenstand for alvorligt Arbejde og vedholdende Overvejelse, og, jo mindre den politiske Fremskridtsånd gik over i Radikalisme, des snarere kunde den anta en praktisk Karaktér og des snarere kunde den bli en virkelig Magt, der på en varig Måde optog Folks Sind, istedetfor at dampe bort som en Fest-Stemning eller løses af som den ene literære Mode af den anden.

Det er i denne Henseende værdt at legge Mærke til, hvorledes Nordmændene fra først af blev stående omtrent aldeles udenfor den literære Bevægelse, der er knyttet til Oehlenschlägers Navn, og som i Danmark fik en så overordentlig Fart og Frugtbarhed. Flere Grunde har naturligvis samvirket hertil. Den steffens-oehlenschläger’ske Romantik var af tydsk Oprindelse, og hvad der er tydsk synes aldrig rigtig at ha villet trives i norsk Jordbund[110]. Men udentvil må det også tages med som et forklarende Moment, at på den Tid, da Romantiken satte ind, var den norske Ungdoms Opmerksomhed og Interesser draget hen i en helt anden Retning end den skjønliterære. Man vedblev i Norge at være optat af Politiken, forsåvidt man brød sig om andet end sine Privatanliggender, medens man i Danmark var bleven helt kjed af at politisere; de mere fremtrædende Begavelser blandt Nordmændene rustede sig instinktmæssig for de praktisk-politiske Opgaver, som de snart påfølgende Begivenheder skulde lægge tilrette for dem, og dette har virket til at gjøre dem uimodtagelig for Romantikens Drømmerier og Sværmen-om i en fantastisk Verden.

Når vi tilslut ville søge at samle i en Sum hvad der vides om nationale og politiske Stemninger, Tanke- eller Følelsesretninger hos Nordmændene i Slutningen af forrige og Begyndelsen af dette Århundrede: da må det for det første fremhæves, at Kredsen, inden hvilken disse Stemninger eller Retninger gjorde sig gjeldende, var en overmåde fåtallig. Det har altid været blotte Fåtal, numerisk rent forsvindende Minoriteter, der har været Bærere af Nationernes historiske Liv; hvad vi mener, er altså, at Kredsen i dette Tilfælde var sammenligningsvis liden, — mindre i Forhold til det hele Folketal, end den endog på disse Tider plejede at være hos Europas civiliserede Nationer, — af Grunde, som vil indsees af det Foregående, og som det er overflødigt at opholde sig nærmere ved. Og så må det dernæst mærkes, at en hel Del af denne lille Kreds, — og det udentvil den aktiveste, den i åndig Henseende sterkest bevægede Del, — levede udenfor Landet. Norges akademiske Ungdom tilbragte sine Studenterår i Kjøbenhavn, og mange af denne Ungdom, — deriblandt de mest udmerkede, — de, som gjorde Karriere på Embedsvejen, og de, hvem literære eller videnskabelige Interesser holdt fast ved det Sted inden Tvillingrigerne, hvor disse Interesser bedst kunde plejes, — slog sig ned her for bestandig. I flere af Indlæggene til Fordel for et norsk Universitet klages der bittert over den fordærvelige Indflydelse, som dette Ophold i Kjøbenhavn skulde ha på de norske Akademikere i national Henseende: de ophørte at være Nordmænd, heder det, deres Nationalkaraktér forvanskedes, de glemte sit Fædreland, og blev stundom «arrigere mod det end selv de Danske og Tydske»[111]. I disse Klager er der udentvil megen Overdrivelse; vi får et Indtryk a f, at Samværet med de Danske i mange Tilfælde netop har virket til at skjærpe den norske Særfølelse, ved den afgjorte indre Modsætning mellem de to Folk bag det store ydre Fælledsskab; men om mange gjaldt det vistnok, at de blev «kjøbenhavniseret» eller gik rent op i sine danske Forbindelser, og idethele havde vistnok de norske Akademikeres Ophold i den danske Hovedstad i de for Livet bestemmende Ungdomsår eller udover disse forsåvidt en mindre heldig Indflydelse på Udviklingen af deres Nationalfølelse, som denne derved altformeget fik en negativ Karaktér, altformeget blev en Følelse af at være ikke-dansk, istedetfor en Følelse af at være norsk, altformeget blev en Kjærlighed på Afstand, et Slags romantisk Sværmeri for noget fjernt og ubekjendt, istedetfor Vilje og Evne til at forstå sit Folk og leve og virke for det.

Kjøbenhavn var og vedblev at være begge Rigers Hovedstad i indre som i ydre Forstand, — Brændpunktet for begge Folks Åndsliv. I Norge var man overalt i «Provindsen»[112], overalt i en Udkant, hvor det åndige Liv pulserede svagt eller neppe mærkeligt. I den før nævnte, af en Dansk forfattede, meget velvillige, endog enthusiastisk velvillige Skildring af Norge i «Intelligents-Sedlerne» heder det: «Angående den Tilbøjelighed de Norske har til Videnskaber kand jeg ej meget sige Dem. Det synes vel som en hist og her har fået Smag på Lærdom, dog er denne Gout ej almindelig. Nye Bøger og de, som ere af nogen Betydning, finder man sjelden og næsten ikke blandt dem. Bøger ere alt gamle på andre Stæder, førend man her veed, at de ere til. Clarissa og Grandison ere ubekjendte Navne. Der kand vel findes en og anden iblandt, som har gode Bøger, men man læser dog ikke i dem, og gjør jeg denne ikke altfor rosværdige Slutning af de Bøger jeg har fået tillåns, hvilke alle have været som nye, som om jeg havde hentet dem hos Bogbinderen, thi jeg kunde deri ikke finde det mindste Kjendetegn til, at samme havde været åbnet eller læst udi ... Der findes vel nogle, som man fra denne Regel kan undtage, men det er dog vist, at den største Deel ej endnu har fået Smag på at læse ... Man elsker alene Fornøjelser og Divertissements, som fornemmelig består deri, at sidde længe tilbords, at spille Cart, at kjøre i Slæde, at drikke og at gå på Jagt». — Kristiania var, med sine Hovedstads-Aspirationer, endnu på denne Tid en Ravnekrog af den tarveligste Sort. Den svenske Generalkonsul, Martinau, taler med Gru om den her rådende Interesseløshed og Mangel på Afvexling og åndige Stimulantser. Man levede som i et rent Sibirien; hvad der skete ude i Verden, fik man først sent Underretning om og længe efterat det var kjendt alle andre Steder; Politik var der få eller ingen, som brød sig om; Aviser læste man ikke eller man keg ligegyldigt på dem, uden at sættes i Bevægelse endog ved de største og mærkeligste Nyheder[113]. — Om Bergen, Rigernes anden og Norges første By i Hensyn på Folkemængde og Forretningsliv, gjaldt fremdeles hvad Holberg siger om den, at nemlig «Lærdom og boglige Kunster der ikke blev synderlig dyrket, såsom Indbyggerne fast alle have deres Tanker henvendt til Handel og Kjøbmandskab»[114]. Nordal Brun skrev i 1788 til Zetlitz, efterat han i fjorten År havde været Prest i Bergen: «Jeg besluttede at synge, men følte strax, hvormeget de Ting, der daglig omgiver os, har Indflydelse på vor Ånd. Her ser vi kun Handelsoptrin, her hører vi kun om Vexelkurser, om Lage, om Fragter, om Klipfisk og Rundfisk o. s. v.», — og i et Brev af 1811 til Selskabet for Norges Vel klager han over, at hans «Virkekreds blev på en Kant af Landet, hvor idet højeste den kjære mediocrité trives»[115]. — Når det stod således til i de større Byer, kan man, for at tale med «Norges Dæmring», «spare sig Ladeplads-Revuer».

Foruden at altså Kredsen af dem, der fulgte nogenledes med i Samtidens åndige Liv, og hos hvem der alene kunde være Tale om en virkelig vågen norsk Nationalfølelse, var meget fåtallig, var den også i høj Grad spredt, hvilket naturligvis bidrog til yderligere at forringe dens Magt og Evne til virksom Optræden. Afstandene mellem de forskjellige Bygder og Byer var store og Kommunikationerne vanskelige og ofte aldeles afbrudte. Det Søndenfjeldske, Vestenfjeldske og Nordenfjeldske var hvert som et Rige for sig; Kristiania, Bergen, Throndhjem havde vel et Slags åndigt Samkvæm med Kjøbenhavn, hvorfra man fik den literære Føde, man havde Behov for, og hvor man stundom holdt sin «Nouvellist», der i Breve, som gik rundt, meddelte Nyheder fra Hovedstaden[116], men neppe noget Samkvæm sig imellem, som er værdt at tale om. Tilstanden var altså sådan, at den politisk interesserede, nationalt og patriotisk vakte Nordmand fordetmeste levede ensom med sine Interesser i den By eller Bygd, hvor han hørte hjemme, eller i bedste Fald havde en enkelt eller nogle enkelte Åndsfrænder at ty til, hvem han kunde meddele sig til, eller med hvem han kunde diskuttere. Det er let at forstå, hvor vanskeligt det under slige Forhold måtte bli, at de Stemninger, der gik gjennem Nationen, kunde nå frem til Klarhed og Kraft, — at der kunde danne sig en virkelig offentlig Opinion, en Folkemening, der tog Sigte på bestemte Mål og ikke slap dem af Syne.

Det var ikke bare i en ydre Forstand, — ifølge Landets Naturforhold, de store Afstande, den ringe Samfærdsel, — men også i en indre, at Kredsen må siges at ha været i høj Grad spredt og splittet. De to Samfundsklasser, af hvilke den væsentlig blev rekrutteret, Embedsmands- og Kjøbmandsklassen, var dengang langt skarpere udsondret fra hinanden, end de er nuomstunder. Det var dengang en mere almindelig gjennemført Regel, at Sønnen fulgte Faderens Levevej, og de norske Kjøbmandssønner, der skulde opdrages til at overta sine Fædres Bedrift, sendtes, som før nævnt[117], ofte til England, forsåvidt de fik nogen anden Uddannelse end den tarvelige, Hjemmet kunde byde dem, medens Embedsmandssønnerne ofte sendtes til danske Latinskoler og altid afsluttede sine akademiske Studier ved det danske Universitet. Embedsmændene var Statens, Kongedømets Tjenere og Repræsentanter: dette måtte virke til at gi deres Klasse et Slags internationalt Stempel, — en Stilling ligesom over og udenfor de til Monarkiet hørende Nationaliteter, — idetringeste de to, der havde Kirke-, Skole-, Retssprog fælleds, — den norske og danske. Der kunde vistnok i den her omhandlede Periode være Tale om en særskilt norsk Embedsmandsklasse, forsåvidt som Størsteparten af Embederne i Norge var besat med indfødte Nordmænd, og forsåvidt det var og længe havde været sedvanligt, at norske Akademici, når de havde fuldendt sine Universitetsstudier, rejste hjem til Fødelandet og søgte Embede dér og levede dér Resten af sit Liv. Imidlertid skete det dog også meget hyppig, at danske Mænd blev ansat i norske Embeder og Nordmænd i danske[118]; det skete meget hyppig, at Embedsmænd søgte og fik Befordring fra det ene Land over i det andet, og det må følgelig ha været almindeligt, at Nordmænd, der tilhørte Embedsmandsklassen, har havt den Udsigt for Øje, at deres Virkekreds kunde bli forlagt til Danmark og blandt Danske, og omvendt. Også dette må ha virket til at gi denne Samfundsklasse en Slags Mellemstilling mellem dansk og norsk, — en Følelse af at tilhøre på éngang begge Nationaliteter. De norske Akademici tilbragte i Regelen flere af sine bedste Ungdomsår i Kjøbenhavn, i et Kammeratsliv sammen med Danske, der fordetmeste efterlod en Skat af glade, lyse Minder; de knyttede ofte her Venskabs- og Slægtskabsforbindelser for Livet, hvorved Danmark kunde bli kjendt og kjært for dem som selve Hjemmet. På den anden Side virkede Opholdet blandt de Danske ofte til at vække eller styrke Nordmandens Kjærlighed til sit Fødeland; han kunde føle Trang til at hævde sig selv blandt de Fremmede ved at hævde sin Nationalitet, og han lærte at elske sit Hjem ved at måtte savne det. I Kjøbenhavn bragtes de Norske Akademici, ved at delta i Klublivet og den literære Diskussion, under sterk Påvirkning af Tidens moderneste Ideer og Synsmåder. Vi har omtalt, hvorledes disse Ideer og Synsmåder rettede en særskilt Appel til Nordmændenes nationale Selvfølelse og bidrog til at gjøre den aggressiv og omsiggribende fremfor hvad den før havde været. Vi har omtalt, hvorledes der herved fremkaldtes sterke indre Brydninger, — hvorledes gamle og nye Følelser og Opfatninger kom til at stå mod hinanden og at strides om Herredømet og hvorledes man på forskjellig Vis søgte at forlige dem og at ordne deres indbyrdes Mellemværende[119].

Af alle de her nævnte Forhold måtte det følge og fulgte det, at den Kreds, ved hvem Norge og norsk Nationalitet i dette Tidsrum var repræsenteret, var alt andet end tætsluttet i åndig Forstand, — at den, liden som den var, indtog højst forskjellige, vidt fra hinanden liggende Standpunkter i national og politisk Henseende og kun i ringe Grad opfyldte Vilkårene for et virksomt, vedholdende Samarbejde. Der var dem inden Kredsen, som t. Ex. Nordal Brun, hvem det endnu kunde lykkes så nogenledes at fastholde det gammeldags monarkiskstatsborgerlige Standpunkt, — om end med noget Besvær og under Anvendelse af endel Kunster, idet de lempede den strengt monarkiske Doktrin efter Tidens Smag og på en Måde oversatte den i et mere moderne politisk Sprog, ved at tale om den Kjærlighed, man først og fremst (og foran Fædrelandets «nøgne Fjelde og golde Strande») skyldte en «så mild Regjering», under hvilken man sålænge havde nydt og fremdeles nød «muligste Frihed og Ret»[120]. Der var dem, hvem Ungdomsårenes Ophold i Danmark og blandt danske Kammerater eller danske Venskabs- og Frændskabsbånd knyttede så fast til dette Land, at det stod for dem som en Del af deres Fædreland og at de to Tvillingriger for deres Betragtning flød sammen til et Hele, — som t. Ex. Pavels, hvis æsthetiske Natur trivedes så vel i Kjøbenbavn, at det næsten smagte ham som en Landsforvisning at komme tilbage til Norge[121], eller Jakob Åll, der var så god norsk Patriot og havde et så åbent Blik for hvad Norge måtte savne under og ifølge Foreningen med Danmark, og alligevel endnu i 1814, endnu efterat Rigsforsamlingen på Eidsvold var sammentrådt, kunde se i en Gjenforening noget ønskeligt og lykkeligt. Der var dem, som gjorde bestemt Forskjel mellem Tvillingrigerne og alene vilde lade Norge gjelde som sit Fædreland, men samtidig dog holdt fast ved den bestående Forening, idet de anså den for både nyttig og hæderlig for begge Lande. Der var dem, som kunde siges at være formelig besatte af Norskhedsfølelsen, som nærede de mest svimlende høje Forestillinger om Norges Rang blandt Landene og det norske Folks blandt Folkene, — som ikke brød sig om Danmark, medens de var enthusiastisk stemt for sit norske Fædreland, uden at dette synes at ha fremkaldt hos dem nogen Tanke om en Forandring eller Forbedring i Norges politiske og nationale Stilling, — som t. Ex. Zetlitz, — på éngang ultranorsk og ultrakonservativ, utrættelig i at lovsynge norsk Frihedsånd, norsk Tapperhed, norsk Ærlighed o. s. v., medens han omtrent aldrig har et Ord tilovers for Danmark, og alligevel den danske Enevoldskonges loyaleste, mest tilfredse Undersåt[122]. Der var andre, for hvem de store Ord og store Forestillinger om Nordmands Kraft og Norges Herlighed i Fortid og Nutid ikke bare var et Thema at deklamere over, en Kilde til patriotisk Glæde og Stolthed, men også en Spore til Kritik af den bestående Tingenes Orden, og hos hvem derved et Håb var vakt om, at Norges gamle Hæder som et mægtigt og selvstændigt Rige skulde kunne fornyes. Der var dem, som havde fået Øjnene helt op for Norges Tilsidesættelse og forsømte Tilstand ifølge Foreningen med Danmark og derfor så i denne en Ulykke og en Skam for sit Fædreland[123]. Der var dem, som i Erkjendelse heraf og under Påvirkning af Samtidens revolutionære Ideer og Bevægelser ønskede at få den ligefrem brudt[124]. Der var dem, som, uden at gå såvidt, dog fandt det rigtigt eller nødvendigt, at Norge fik en friere, mere selvstændig Stilling inden samme, enten ved en Omdannelse af hele den gjeldende Statsforfatning eller idetringeste ved Oprettelse af norsk Universitet, norske Regjeringskollegier m. v., og hos hvem der gjorde sig gjeldende Forsætter om at arbejde til et sådant Mål[125]. Der var blandt dem. som havde sagt sig løs fra den gammeldagse politiske Orthodoxi, nogle, hvem især fransk Literatur og Politik havde påvirket og hvis Fremtidsidealer gik lige op til Republiken og den fuldt gjennemførte Folkesuverænitet, — andre, som ifølge den blandt Nordmændene rådende Anglomani holdt sig til det engelske Mønster, og hvis Tanke derfor blev stående ved en repræsentativ Forfatning med Deling af Magten mellem Kongedøme og Folk.

Et Fortrin, en Nationaldyd, som man i denne Periode plejede beredvilligt at tilstå Nordmændene fra dansk Side, var deres Fædrelandskjærlighed. Man plejede at tale i høje Udtryk om denne «ildfulde», «levende», «heftige» norske Patriotisme eller Nationalfølelse[126]. Dette beroede naturligvis for en væsentlig Del på et Fejlsyn; ved at tænke på Folkets forudgående Historie vil man indse, at det ialfald kun kan være rigtigt med meget store Reservationer. Mary Wollstonecraft siger om Kjøbmændene og Skipperne i de østlandske Småbyer, hvor hun havde opholdt sig under sin Rejse, at de «elsker sit Land, men har lidet af Almenånd og er i al sin Gjerning udelukkende optat af Tanken på sine Familjer»[127]. Dette er vistnok en aldeles rigtig Observation og har udentvil Anvendelse i en videre Udstrækning. Det gjaldt udentvil endnu på denne Tid om Nordmændene i det hele, at de havde forholdsvis meget af den Slags Fædrelandskjærlighed, der væsentlig er en Hævdelse af Ens Jeg, «et Litani, som Egoisten sjunger», for at tale med «Norges Dæmring», eller et blot Natur-Instinkt, der bryder frem lejlighedsvis og når det provoceres, men forholdsvis lidet af den Slags, der driver til Arbejde og gjør villig til Opoffrelse, — lidet af den Slags, der stiller op bestemte Mål og gjør sig gjeldende i Form af en altid vågen Pligtfølelse[128]. Eller med andre Ord: Nordmændenes Nationalfølelse kunde nok i visse Måder kaldes sterk, nemlig forsåvidt den havde meget at støtte sig til i Landets Natur, Historie og ejendomelige Samfundsforhold, — en bred og sikker Grund at bygge eller voxe på, — men den var på samme Tid endnu lidet udviklet, lidet vant til at røre på sig og bruge sine Kræfter i en stor Sags Tjeneste, og, som alle lidet udviklede Følelser, uklar og ujævn.

Den var ujævn i den Forstand, at den kunde optræde meget sterk og selvsikker på enkelte Områder og samtidig vise sig famlende og svag eller endog rent bli borte på andre, — at den kunde være meget fordringsfuld og ømskindet i én Henseende og på samme Tid overmåde nøjsom i en anden. Vi har i det Foregående nævnt Exempler på, at Nordmænd, som øjensynlig var opfyldt af en meget vidtdreven norsk Nationalstolthed og så ned på «Jyderne», alligevel aldrig synes at ha følt sig såret eller stødt ved at Norge i såmange Henseender opfattedes og måtte opfattes som et Biland, et Annex til Danmark.[129]. Og hvad dem angår, der var kommen såvidt, at de følte Modsigelsen mellem de store Ord om Nordmænds Frihed og Manddom og Norges Tjenerstilling inden det danske Monarki, og som var på det rene med, at denne Tjenerstilling var uforenelig med deres Fædrelands Velfærd og Hæder, — da gjelder det dog, at deres Krav eller Ønsker om en Forandring ikke synes at være gået udover det politiske Område. Det sprogligliterære lod man ligge. At der her var lignende Krav at stille i den norske Nationalfølelses Navn og lignende Opgaver at løse som i Hensyn på Forfatning og Statsstyrelse: synes ikke at være gået op for nogen. Nordmændene brugte endnu i denne Periode (ligesom tidligere) gjennemgående Benævnelsen Dansk om Rigernes fælleds Skriftsprog og Literatur, hvilket jo også var den rigtige Benævnelse, og det ser ikke ud til, at de har havt nogen Følelse eller Forståelse af, at der herved var betegnet en Afhængighed for deres Fædrelands Vedkommende, som var endnu værre og vanskeligere at ryste af end den politiske. Idetringeste har man vistnok ikke fortsat denne Tankegang, så der vaktes et bevidst Krav eller Ønske om en anden og bedre Tingenes Orden. Selvstændighedstanken gjorde sig gjeldende på det politiske Område, om end fordetmeste i en uklar og ufuldkommen Skikkelse, — derom har vi mange Vidnesbyrd, — men sålangt som til Sprog og Literatur var den, såvidt man kan se, endnu ikke nået[130].

Nordmændenes Patriotisme eller Nationalfølelse var også ujævn i den Forstand, at den havde det med kortvarige Rier, at den for op rykkevis for så atter at falde sammen, som om den var bleven træt og ikke kunde udholde nogen vedholdende Anstrængelse. — Vi har omtalt, hvorledes den livlige Diskussion i Trykkefrihedsårene afløstes af et «angenemt Stille»[131]. De «Norske Intelligents-Sedler» fik under Indflydelse af det ved Trykkefriheden vakte Liv et virkeligt Indhold efter Tidens Lejlighed: en og anden indsendt Artikel om et norsk Universitet, en norsk Bank, Norges forsømte Tilstand o. s. v. Efter 1772 faldt Avisen tilbage i sin gamle Tomhed: — i en lang Årrække bare Avertissementer og nu og da et allerunderdanigst Loyalitets-Kvæk: «Tanker på vor allernåd. Konge Kong Kristian VII.s Fødselsdag» — «Følelse af den inderligste Glæde over Princesse Louises Geburtsdag» o. s. v., — en Tomhed, som ikke alene kan forklares af den i disse År herskende Pressetvang. I 1793 kom der ny Fart i den offentlige Diskussion ved den i dette År pånyt optagne Universitetssag. Det varer et Par År, og så dør Bevægelsen atter tilsyneladende ganske hen. I Slutningen af det attende Århundrede begyndte for Norge atter en Række «gyldne Handelsår», svarende til dem, som det havde havt under det Guldbergske Ministerium ifølge den nordamerikanske Uafhængighedskrig, og nu som dengang synes det materielle Velvære at ha øvet en søvndyssende Indflydelse på Folkets Ånd. Jakob Åll har, som bekjendt, ikke uden en vis Begeistring skildret denne Norges kommercielle Guldalder, — «en Igjentagelse, men i en større og herligere Stil, af de Handelsphænomener, som under den nogle År før

endte amerikanske Krig styrkede Norges Handelskraft», — og det er «med Vemod» han forlader den for at gå over til den følgende Periode, «i hvilken Landet nedbøjedes af Næringsløshed, Hungersnød og mange Slags Forviklinger».[132] Det må vist også ha været nokså hyggeligt at leve med i disse gode Tider, da man tjente Penge så let og så mageligt og der var så fuldt op i Kjøkken og Kjælder. Men det er ikke meget hyggeligt at læse om dem. Det gjør et bedrøveligt Indtryk at se, hvorledes på en Tid, da man havde været Vidne til Verdensbegivenheder, der førte et så manende Sprog og indeholdt en så sterk Opfordring til ethvert Folk om, såvidt mueligt, at ta sin Skjæbne i egen Hånd, — på en Tid, da den offentlige Opmerksomhed så ofte og med sligt Eftertryk var bleven henledet på det Utilfredsstillende ved Måden, hvorpå Norge hidtil var bleven styret, — de store Krav, som fra norsk Side måtte stilles til Regjeringen, og som ikke kunde henstå uopfyldt, uden at Folket led Skår i sin Ære og Skade på sin Velfærd, — var det alligevel tilstrækkeligt, at Fragterne og Trælastpriserne steg, for at al offentlig Diskussion af den Slags Ting skulde ophøre, som om ingen længer havde nogen Tanke tilovers for sligt.

Man kunde imidlertid på Forhånd vide, at det «angeneme Stille» ikke vilde vare så længe. Erfaringen havde allerede godtgjort, at Universitetssagen omfattedes med en såvidt dyb Interesse, at den kunde tåle at gjemmes, uden at bli glemt. Den var Gang på Gang bleven lagt ned, og så atter taget op, og for hver Gang den var taget op påny, havde det vist sig, at den havde voxet i Mellemtiden og fået en alvorligere Karaktér. Da den tredie Gang blev sat på Dagsordenen, gik man i visse Måder over fra Ord til Handling: der ikke blot skreves og taltes, men agiteredes og subskriberedes til Fordel for et norsk Universitet, og Sagen bragtes tilsidst frem for Regjeringen i Form af et højtideligt Andragende, hvor der slåes på, hvad Nationen ønsker, i Udtryk, som varsler om, at den Tid ikke er fjern, da Nationen tillader sig ikke blot at ha Ønsker, men endog en Vilje. Vi har nævnt[133], at Regjeringens Svar, — i Res. af 27 Febr. 1795, — blev et Afslag; for at formilde Sorgen eller Vreden over dette Afslag kom der siden (26 Febr. 1796) en kgl. Resolution, der åbnede Adgang til at ta Examen artium ved de norske Skoler og til at udsætte Anden-Examen, indtil den kunde tages under ét med Embedsexamen. Dette var en Tribut fra Regjeringens Side til den norske Folkemening og tilsyneladende en meget væsentlig Indrømmelse. Universitetssagens Forkjæmpere havde stillet i Forgrunden blandt sine Argumenter norske Forældres Bekymring for sine studerende Sønner, udsatte som disse blev for alle Hovedstadens Farer og Fristelser. Herpå var der nu rådet Bod: de bekymrede Forældre kunde, om de vilde, beholde Sønnerne hjemme i Fædrelandet i det meste af deres Studietid. Resolutionen af 26 Febr. 1796 tilfredsstillede imidlertid ingen og var ikke skikket til at fremkalde nogen sand Følelse af Taknemmelighed. Hensynet til de bekymrede Forældre og til Kjøbenhavns Farer og Fristelser havde i Hovedsagen bare været et Påskud; Sagens Kjærne lå andetsteds; det vidste Alverden. Den givne Tilladelse blev sågodtsom aldeles ikke benyttet. Sålangt fra at bryde Odden af den begyndte Agitation for et norsk Universitet, måtte Resolutionen af 26 Febr. 1796 snarest komme til at virke i en modsat Retning, idet den afgav et Vidnesbyrd om, at Regjeringen lod sig imponere af en nogenledes kraftigt udtalt Folkemening. Hvad den gav, var noget man ikke brød sig om; men den åbnede Udsigt, viste Vej til at opnå mere, — det har man ikke kunnet undgå at se og at lægge sig på Sinde. Universitetssagen vedblev altså at hænge som en Uvejrssky over de florissante Tiders idyllisk-fredelige Scene. Den vilde bli optat igjen, når et belejligt Øieblik indtrådte, og med større Kraft end sidst, — det var noget man måtte forudse! Og Universitetssagen var igjen symbolsk for Norges Selvstændighed: at ta op den var enstydigt med at ta op Spørsmålet om Norges og Danmarks indbyrdes politiske og nationale Forhold.

Overhodet: så uklart og broget end det Billede er man får af de hos Nordmændene i denne Periode rådende nationale og politiske Tanker eller Stemninger, — så meget end Gammelt og Nyt synes at ha været blandet sammen i et Røre, — så almindeligt det end synes at ha været, at Følelser eller Idéer, der drog til forskjellig Side, var forenet, så de gjensidig neutraliserede hinanden: — så kan der dog allerede nu iagttages i alt dette en Bevægelse i en bestemt Retning, — en Bevægelse, der peger hen til Adskillelsen af Tvillingrigerne, Udsondringen på alle Områder af norsk og dansk Nationalitet som sit endelige Mål. Man vilde ha havt de bedste Grunde til at tro, at dette Mål endnu lå langt borte, i en fjern Fremtid. Bevægelsen var endnn svag og famlende. Båndene, der holdt den dansk-norske Helstat sammen, var endnu sterke, og det kunde synes at stå i Regjeringens Magt at styrke dem og forhale det endelige Brud ved en forstandig Politik, — d. v. s. ved at gi efter i rette Tid for de mest påtrængende Krav fra norsk Side og ved at lempe hist og her og nu og da på det for Norge så ufordelagtige System, hvorefter Helstaten blev styret. Men tilsidst vilde Bruddet komme alligevel, — det var noget, som allerede nu lod sig forudse. Selvstændighedsånden hos Nordmændene kunde bringes til Taushed for en Stund ved høje Fragter og Tømmerpriser, og de Krav, der var bleven rejst i dens Navn, kunde stilles midlertidig i Bero; men de vilde ufejlbarlig komme på Dagsordenen igjen, når Velværet minkede, — «lig hine Datidens Haugestatyer, — efter Wergelands Udtryk, — der om Sommeren er tilgroet af et Buskads, men ved Løvfaldstid træder frem som med en Sjæls Blegnen under sin Hvidhed, alvorlig, med Fingeren pegende eller på Munden».

Fodnoder

1

Holm, Træk af Trykkefrih. Hist. S. 89.

2

En af de Prædikener, som blev holdt ved den i Anledning af 17 Januar 1772 anordnede kirkelige Takkefest, er udgivet under følgende Titel: «Et angenemt Stille efter et stormende Uvejr, forestillet i en Prædiken, holden på 5te Søndag efter Nytår 1772, efter kgl. Befaling, til en hellig Erindring om den Guddommelige Beskjærmelse og Varetægt, som i denne Tid er vederfaret Kongen, det kgl. Hus og disse Riger og Lande. Af Hans Heinrich Müller, Prest for Brønshøi og Rødovre Menigheder».

3

Det Norske Selskab dedicerede anden Del af sine «Poetiske Samlinger», udk. 1783, til Guldberg, Nordal Brun sine i 1782 udgivne «Hellige Taler i Anledning af Ungdommens Konfirmation».

4

Lahde’s Portræter med Biographier, 3die Hefte.

5

Nordal Brun, Mindre Digte 1791, S. 81.

6

Ørsted, Af mit Livs Hist. II. S. 69, 90—93, 139—40 o. fl St. — Holm, Den offentl. Mening etc. 1784—1799, S. 55—56.

7

Årg. 1788 No. 47.

8

«Intelligents-Sedlerne» 1790 No. 37—41.

9

Om nogle Danmarks og Norges Fordr. etc. S. 11—12.

10

Om nogle Danmarks og Norges Fordr. etc. S. 4, 13—15, 69, 71—74, 75 ff. S. 112—13.

11

Cit. efter J. N. Brun, Gammelt og Nyt om Johan Nordal Brun (1878) S. 519—20.

12

Tillæg til «Intelligents-Sedlerne» 1788 No. 25.

13

Minerva 1789, II. (Maj).

14

Minerva 1789, III. S. 253.

15

Andragendet trykt i «Hermoder» No. 2 S. 101 ff.

16

Hermoder No. 6.

17

Monrad, det norske Universitets Stiftelse, S. 16—17, 85.

18

Werlauff’s Erindringer, Dansk hist. Tidsskr. 4. Række, IV. S. 322. — Werlauff blander her sammen Begivenheder, der tilhører forskjellige Tider; det synes rimeligst at henføre Kronprinsens Yttring til Tiden efter 1795.

19

Dansk hist. Tidsskr. 4. Række, IV. S. 628.

20

«Intelligents-Sedlerne» 1172, No. 51.

21

Suhm, Samll. Skr. 16, S. 352.

22

Dansk hist. Tidsskr. 4. R. I. S. 296, 328.

23

Y. Nielsen, Gustav III.s norske Politik, Hist. Tidsskr. 2. R. I. S. 1 ff.

24

Jvfr. ovenfor S. 60—61.

25

Karakteristiske Yttringer af Frederik VI. vedk. den norske Universitets- og Banksag, se hos Yngvar Nielsen, Grev Herman Wedel-Jarlsberg, I. S. 406—7.

26

Ovenfor S. 60—61.

27

Danske Magazin, III. Række, III. S. 63 ff.

28

Således t. Ex. Nordal Brun i Forsvarsskriftet for «Einar Thambeskelver»: «Troskab mod vor allernådigste Konge og Kjærlighed til Fædrelandet er hos os Nordmænd det samme».

29

«Letters written during a short residence in Sweden, Norway and Denmark» (London 1796) pag. 76.

30

Åll’s Erindringer, 2. Udg. S. 18—19. — Det er før fremhævet (ovenfor S. 68—7O), at Norge til Vederlag blev hårdere medtaget i Hensyn på militær Udskrivning end de øvrige Statsdele; men herved er at merke, at Udskrivningen dengang alene faldt på Bønder, Fiskere og Sømænd. De såkaldte højere Samfundsklasser i Norge, — de, som på den Tid var ene om at danne den offentlige Mening, — følte ikke Trykket deraf og havde følgelig Grund til at anse sig for begunstiget fremfor sine Standsfæller i det øvrige Monarki i Hensyn på Byrder til Staten.

31

Promenade d’un Français en Suède et en Norvège, II. p. 248 —49, jvfr. 259—60.

32

Se ovenfor S. 152 ff.

33

Minerva 1791, I. (Brev fra Norge af 0. C. Olufsen). — T. Rothe, Om nogle Danmarks og Norges Fordringer, fleresteds. — Minerva 1788, III.

34

Således t. Ex. Sneedorff, Samll. Skr. V. 50 ff.: «Idag tager vi (ↄ: de Danske) een Nation til Mønster, i Morgen en anden .... Ved sådan slavisk Efterlignelse taber sig det Gode i vores Charakteer .... Dersom vi først engang kom såvidt, at vi torde tænke noget af os selv. Men såsnart yttrer der sig ikke en sådan Drift hos os, førend Publikum vågner op af sin lange Søvn for at skrige af een Hals mod alt, hvad der er nyt. Og da hjælper vore Monopoler, vor slaviske Opdragelse i Husene og på Skolerne .... til at kaste os tilbage i vores forrige Uvirksomhed. — Vore Brødre, Normændene, have uden Tvivl mindre af disse Fejl end vi. Arbejdsomhed, Tapperhed, Nidkierhed og Bestandighed ere Egenskaber, af hvilke man kiender endnu dette Folk og i det en ægte Afkom af de gamle Normænd. Disse Egenskaber bemerkes let, endog af Fremmede, som ikke have været i Landet, og som kiender Nationen kuns af dem, som de have seet hos os. Og dog er i dette Land kuns fire offentlige Skoler; den største Del af Nationen er Bønder, Jægere og Fiskere; der er ikke mange Stæder, kuns få af dem, som man her i Landet kalder skikkelige Folk, og endnu mindre Lærde og Fornemme. Men så er der og ingen livegne Bønder, ingen adelige Borgere, ingen monopoliserte Lærde, ingen stolte Herremænd, og følgelig ingen fødte Trælle, ikke mange Pedanter, Modenarrer og privilegerede Lediggjængere. Nationen danner sig selv; den er endnu uden Konst, hverken mere eller mindre end hvad Naturen har bestemt den til, — et Folk, som i de fleste Ting tænker alene og uden megen Hjælp, men hvis Sjæle tillige ere sterke nok for at vove at tænke selv, og som, uden at have anden Læremester end en frugtbar og virksom Geist, har bragt det såvidt, at Bønderne ikke alene have lært sig selv de fleste fornødne Håndværker, men og frembragt undertiden Originaler og Mesterstykker .... Med såmegen Lyst til at tænke forener dette Folk en Dristighed til at tale og handle, som det tænker, og dette gjør dem både nidkiere og bestandige i deres Foretagender. Ingen kielen Opdragelse eller Trældoms-Frygt har endnu svækket denne Styrke. De elske deres Fædreland, fordi de fra Barndommen af vænnes til at tåle dets Luft og anføres til sådanne Beskjæftigelser, hvortil Naturen har dannet dem. De ere modige til at forsvare det, fordi de tillige med Fædrelandet forsvare deres egne Eiendomme og Rettigheder. Alle, indtil Almuen, ere Patrioter, og i Bønderne lever endnu den gamle nordiske Geist; men hvor er den hos os? Den har dog været der engang, og Naturen er endnu den samme. Dersom Årsagerne til denne Forskjel ere sådanne, som jeg her har anført, da bør Normændene ikke misunde os, om vi end i andre Ting kunde synes at have nogle Fordele fremfor dem».

35

Se en Afhandling i «Minerva» 1790, II. S. 74 ff. «Er der nogen Grund til den Uvillie, der skal være mellem Danske og Tydske?» — Afhandlingen er forfattet af Pram, som var norskfødt og regnede sig for Nordmand, men som siden sit 9de År havde levet i Danmark og derfor i Yirkeligheden nærmest tilhørte dette Land.

36

Se t. Ex. den før citerede Afhandl. af Pram i Minerva 1790, II. — J. S. Sneedorff taler i «Den patriotiske Tilskuer» om en Sammensmeltning af det danske og det svenske Sprog, så at «Indbyggerne i de tre Riger udgjorde kuns ét Selskab» .... «Mig synes at næst et oprigtigt og bestandigt Venskab mellem begge Nationer, som er grundet på fælleds Fordele, kunde der ikke optænkes noget, som var bekvemmere til at sætte dem i Ligevægt med andre slebne Folk». — Jvfr. O. C. Olufsen, Skildring af den danske Stat 1811. — «Saml. t. d. n. Folks Spr. o. Hist. VI. S. 145 ff.

37

Meddelt af L. Dåe, Illustreret Nyhedsblad 1861, S. 162.

38

Dansk hist. Tidsskr. 4. Række, IV. S. 320—22 (Werlauff’s Erindringer).

39

Cit. efter Dåe’s Afhandl. i Vidar, I. S. 66.

40

I 1774 «bevægede» Brun «Himmel og Jord» for at få det residerende Kapellani ved Fruekirke i Throndhjem og skrev i den Anledning til Suhm, idet han tillige oversendte ham Forsvarsskriftet for Einer Tambeskiælver. «Jeg håber min Apologi skal retfærdiggjøre mine Hensigter med Einer Tambeskiælver», heder det i hans Brev. «Behøvte jeg ikke mere at fremstille mig blandt Sollicitanter, skulde jeg have ladet mig nøie med en god Samvittighed og ladet Journalister og andre tænke, hvad de vilde; men, da jeg trænger til Befordring, må jeg fralægge mig Beskyldninger, som kunde gjøre mig uværdig til Kongens Nåde og berøve mig al Gunst hos danske Patroner». J. N. Brun, Gammelt og Nyt om, J. N. Brun, S. 38—39.

41

Pavels, Biogr. og Dagbøger, ved C.P. Riis, S. 102 (29 Aug. 1813): «Treschow påstår om Nordal Brun, som har været hans Contubernal i Studenterårene, at han alle sine Dage har været en Fiende af Læsning, og at han ikke gider læst en Bog igjennem».

42

L. Dåe, Af Joh. v. Bülows Papirer, S. 231. Brev fra Professor Laurids Smith af 1791: «Den Dag Kongen kalder ham (ↄ: Nordal Brun) til Biskop i Norge, erklærer han, at han vil ære og belønne hver den, som styrker og udbreder Oprørsånden blandt Nordmændene». — Jvfr. ssts. S. 137—38.

43

Det er en oftere gjentaget Påstand, at disse Ord skulde sigte bestemt til det forhadte Struensee’ske Regimente og følgelig ingenting ha at bestille med norsk Separatisme. Nordal Brun fulgte Gunnerus i 1771 til Kjøbenhavn for at være hans Sekretær, men måtte opgi denne Bestilling, fordi han ikke forstod at skrive Tydsk; han havde altså en personlig Grund til at dele den almindelige Forbittrelse mod den ugudelige tydske Doktor, og under Indflydelse af denne Stemning skulde det da være, at han, i Dagene mellem Juleaften 1771, da Garden gjorde Mytteri, og 17de Januar 1772, da Struensee faldt, forfattede «For Norge Kjæmpers Fødeland». Det er dog altfor meget, som taler mod, at det kan forholde sig således med Sangens Oprindelse og Tilblivelsestid. Ordene at «drømme sødt om Frihed», at «vågne op engang», peger øjensynligt hen til noget meget fjernt, noget ubestemt, langt ude i Fremtiden dæmrende; dette passer dog ikke synderlig vel med Hypothesen om, at disse Ord skulde sigte til en Frigjørelse fra Struensee, — Lykkejægeren, som i en Fart havde klavret op til Magtens Tinde, og om hvem det kunde forudsees og blev forudseet, at hans Regimente vilde få en snar Ende. Ligesålidt passer det, at der i Sangen bare tales om Norges Sag, Norske Heltes Bryden-Lænker o. s. v., som om Struensee’s «Tyranni» havde noget specielt med Norge at gjøre. Det må dernæst merkes, at, om Brun kunde føle sig skuffet ved at måtte gi slip på Bestillingen som Gunnerus’s Sekretær, så var dog dette for ham en Bisag. Han kom til Kjøbenhavn væsentlig for at søge geistlig Befordring; denne håbede han at opnå ved Gunnerus’s Hjælp, og om Gunnerus véd man ikke andet, end at han vedblev at være Brun’s Patron og vedblev at stå i det bedste Forhold til Struensee lige til dennes Fald. Brun havde altså meget sterke personlige Grunde til at afholde sig fra enhver Opposition mod den Struensee’ske Styrelse, og man véd, at den Slags Grunde, — Tanken på Befordringsudsigter m. v., — alle Dage havde megen Vægt hos ham. — Det sandsynlige blir da, at «For Norge Kjæmpers Fødeland» er bleven forfattet efter 17 Januar 1772, — forfattet under Indflydelse af den Begeistringsrus, der grasserede i den nærmeste Tid efter Struensee’s Fald. At Brun er bleven grebet af denne, er troligt nok, — den greb jo endog meget oplyste og efter Tidens Lejlighed frisindede Mænd som t. Ex. Suhm, — og Rusen har bragt ham til at tale over sig, — ført ham ind på Veje, som ellers var ham fremmed, — kaldt frem hos ham Stemninger og Følelser, — en ubestemt Frihedslængsel, et stort Fremtidshåb for hans Land, — som lå dybt gjemt, og som han, når han kom til Besindelse igjen, ikke kunde eller vilde vedkjende sig.

44

L. Dåe, Af v. Bülows Papirer, S. 174—l77.

45

Se ovenfor S. 167.

46

Grundtegning etc. S. 20.

47

Grundtegning etc. S. 16—17.

48

Ibid. S. 19.

49

Ibid. S. 27-28.

50

Grundtegning etc. S. 28 —29.

51

Forfatteren har i det Foregående udviklet, at det fælleds Kongehus bør ansees for ligesåmeget Norsk som Dansk.

52

Ibid. S. 32.

53

Grundtegning etc. S. 59—61.

54

S. 8—10, 15.

55

S. 22.

56

S. 18—19.

57

S. 28-29.

58

S. 46-47.

59

S. 35.

60

S. 51.

61

S. 50-51.

62

S. 78.

63

S. 80—83.

64

Memoires de mon temps, S. 71 ff.: «La Norvège avait été traitée en colonie jusqu’ alors .... On y était mécontent et avec raison. On murmurait hautement. Les gazettes de Christiania agitaient déjà la question, si la Norvège ne serait pas plus heureuse, unie avec la Suède. Ce fut dans ce moment qu’on me choisit pour le commandement en Norvège» .... Siden, fortæller han, blev Stemningen bedre, om end ikke aldeles tryg ... «On n’était donc plus suédois, et on commençait à s’apercevoir que le Danemark pouvait bien plus aisément aider la Norvége que la Suède ne pouvait le faire ... Mais il y avait des démagogues qui avaient un autre idée. C’était de rendre la Norvège un royaume indépendant. Je me rappelle qu’un soir ces messieurs discutèrent cette matière avec une vivacité presque affectée et en concluant qu’il leur fallait un Roi à eux seuls». — Prinds Karl antyder, at det var ham selv, man vilde ha til norsk Konge. Den hele Beretning gjør ikke noget meget tilforladeligt Indtryk, men må dog antages at hvile på et faktisk Grundlag. — Jvfr. Y. Nielsen, N. Hist. Tidsskr. 2. R. I. S. 6—7.

65

Minerva 1790, III: Om Norge af Pram.

66

Se Hausmann, Reise durch Skandinavien 1806—7, II. 135 (om Arndal — alle Kjøbmænd dér taler Engelsk, sender sine Sønner til England til Uddannelse o. s. v.). L v. Buch, Reise durch Norwegen (1806), I. S. 222—224. (Anglomani i Kristiania).

67

Det var indtil 1814 meget almindeligt, at Norske Gutter blev sendt til danske Skoler for at forberedes til Universitetet.

68

Åll, Erindr. 2. Udg. S. 66—67.

69

Norske Intelligents-Sedler 1763.

70

Y. Nielsen, Gust. III.s norske Polit. Hist. Tidsskr. 2 Række, I. S. 71.

71

Hausmann, Reise durch Skandinavien 1806—7, II. S. 283 ff. — Jvfr. Pavels, Dagbøger for Årene 1812—13, udg. af L. Dåe, S. 244.

72

Se ovenfor S. 180 o. fl. St.

73

Joh. Vibe’s Ord om sig selv i hans Afskedsvers til Norske Selskab: «Hans Ros: han var født udi Norge». Edvard Storm siger i et Rimbrev af 1772 (meddelt af L. Dåe i Personalhist. Tidsskr. 2. Række, V. S. 89 ff.):

74

Henrik Steffens, som var født i Stavanger, men hvis Far var tydsk og Mor dansk, og som forlod Norge i Syvårsalderen, fortæller om sig selv: «Ich, der ich mich gern ein Norweger nannte ... Ich var stoltz auf meine Geburt in Norwegen» (Was ich erlebte). — Christen Pram, der var født i Gudbrandsdalen, men hvis Forældre begge var danske, og som ni År gammel kom til Danmark, hvor han siden tilbragte sit Liv, vedblev alle sine Dage at være en enthusiastisk Nordmand. — Om Grev Herman Wedel-Jarlsberg heder det, at han, medens han som ung Mand opholdt sig i Kjøbenhavn, la an på at gjelde som en rigtig norsk Bjørn, skjønt han var født og opdraget i fremmede Lande og dengang bare kjendte Norge fra enkelte korte Besøg (Y. Nielsen, Grev Wedel, I. 75—76, 84—85).

75

Således Nordal Brun i Tilegnelsen af «Zarine» til Biskop Gunnerus: «Et Sørgespil! hvilken Formastelse! Jeg tænkte alene derpå og Pennen faldt mig af Hånden. Men strax følte jeg, at jeg var en Nordmand, og manglede jeg end andre Gaver, så havde jeg dog Dristighed nok og Lyst til at forsøge det vanskeligste».

76

Om nogle Dannemarks og Norges Fordringer, S. 15—16.

77

Cit. lånt fra L. Dåe, Vidar, I. S. 47.

78

L. Dåe, Vidar, I. S. 34.

79

E. Holm, Nogle Hovedtræk af Trykkefrihedstidens Hist. S. 132.

80

I den før nævnte af en Dansk forfattede Skildring af Norge fra 1763 (Norske Intelligents-Sedler) heder det: «Nordmændenes Munterhed er gelejdet med Frimodighed ... dette Pant på en ædel Nation, dette hos os så lidet bekjendte Gode ... Man skal aldrig merke hos dem mindste Spor af en Trældoms Frygt; det Slaviske, som vi desverre ere vante til at see, når en Undermand på en nederdrægtig Måde bøjer og krummer sig for en, som Lykken har sat lidt over ham, er noget, som en Nordmand veed aldeles intet af». — J. C. Fabricius, i sin «Reise nach Norwegen» (1779 — S. LVII—LXIV), og L. v. Buch, i sin «Reise durch Norwegen und Lappland» (1810 — I. S 76—76), taler begge om den Frihedsånd, der karakteriserer alle Nordmænd, og deres «ædle Stolthed, som udledes af den herskende Standslighed og «ubegrændsede Frihed». —Mary Wollstonecraft siger (Letters written during a short residence in Sweden, Norway and Denmark, 1796 — S. 74—76): «Though the king of Denmark be an absolute monarch, yet the Norwegians appear to enjoy all the blessings of freedom .... You vill be surprised to hear me talk of liberty; yet the Norwegians appear to me to be the most free community I have ever observed».

81

Der er en Mangfoldighed af Vidnesbyrd herom; vi skal bare henvise til den populære Visedigter Zetlitz, i hvis Digte man jevnlig finder denne Opfatning forkyndt på den sejrsaligste Måde; t. Ex. i Digtet til Kronprins Frederik af 1788, hvor han indfører Frihedens Gudinde og lar hende tale Norsk:—

82

Struensée, S. 283.

83

Først efterat Universitetssagen havde fået kongelig Sanktion, ydede også Brun den sin offentlige Tilslutning. I en Prædiken på 3die Søndag i Advent 1811 omtaler han med Tak Universitetets Stiftelse. «Jeg smigrede aldrig», heder det her (J. N. Brun, Gammelt og Nyt om Nordal Brun, S. 398), «jeg taug heller. Min Ånd var formeget norsk til altid at forene Begreberne: stort og ædelt, med disse Embedsord: fyrsteligt, kongeligt, kejserligt. Også jeg har en og anden Gang sukket i Løndom over en og anden Stedmoderlighed fra Søsterlandet Danmark mod Norges Sønner, men altid dog, — det være vidnet for Gud! — altid i mit Hjerte overbevist om, at det aldrig var vor fælles Landsfaders Skyld, altid vis på, at, nårsomhelst oplyst og beskeden Nordmand fik talt ægte Norsk til den hulde Monarks Øre, fik Norge strax alt, hvad det kunde få, alt, hvad Kongen kunde give». — Hvorledes rimer nu det sig, at han var formeget norsk til altid at forene Begreberne stort og ædelt med Ordene kongelig og kejserlig, og at han alligevel altid følte sig overbevist om, at det umulig kunde være Landsfaderens Skyld, når Norge ikke blev retfærdig behandlet? eller, at han tog det Parti at tie, når han var overbevist om, at det kun gjaldt at «tale ægte norsk» til Monarken, for at Norge skulde få, hvad det kunde få?

84

Mindre Digte (1791) S. 20.

85

Skriftet om Odelsretten af 1788.

86

Welhaven, Saml. Skr. VIII. S. 280—81. — Holm, Den offentlige Mening etc., S. 134-35

87

I et Forsvar mod den danske Revolutionssværmer M. C. Bruun siger han: Dette skal jeg dog sige, — ikke til Hr. M. C. Bruun, — men til Publikum at jeg, som er fød i et Land, hvor Friheden er ældre end fra igår og hvor den trives under monarkisk Regjering, er Monarkiets varme Ven at jeg så og seer med Græmmelse, hvor travelt man har med at gjøre os ilde tilfreds med vor Lykke, og at jeg befrygtede sørgelige Virkninger deraf, og da skrev, — således som jeg kunde, — derimod».... «Jeg er desuden den», føjer han til, «der offentligen kan sige: Ikke alene mine Venner, men Enhver, der har noget Bekjendtskab til mig og min Tænkemåde, vil frikjende mig for Egennytte og Smiger; — jeg skylder ingen Stormand noget, jeg har ikke første eller nogen Hånds Adresse til nogen Formående; — jeg har aldrig sagt noget Menneske offentlig en tom Compliment, — mig er det aldeles uvitterligt, at man, som Forfatter, kan i Danmark gjøre sin Lykke ved at skrive mod demokratiske Grundsætninger; og min Lykke har dog endnu ikke givet Ret til at mistænke min Ærlighed». (Cit. efter Zetlitz, Samll. Digte, I. Portalen S. XIV). Man har vist ingen Grund til at tro, at Zetlitz skulde ha tænkt på at indynde sig hos Magthaverne ved sin Polemik mod de revolutionære Sympathier, eller at han ikke skulde ha ment det fuldkommen ærligt med denne. Han var en glad Sjæl, der sikkert nok aldrig la an på at komme højt tilvejrs, — i så Henseende meget forskjellig fra Nordal Brun.

88

Se ovenfor S. 158—59.

89

Se de ovenfor S. 251 anførte Ord af Arentz’s Skrift fra 1787.

90

Den danske Prof. L. Smith, som i adskillige År havde opholdt sig i Norge (som Rektor i Throndhjem 1781—85) skriver i et Brev til v. Bülow af 17 Aug. 1784 (L. Dåe, Af v. Büllows Papirer, S. 146): «Det må mærkes om Nordmændenes Characteer, at det er et stolt Folk, som føler sin Kraft og Værdighed, og, hvilket der tillige er en herskende Tanke, at det er Kongerige, ikke Provinds eller undertvunget Nation, men et Folk, der frivillig har givet sig under sine Konger; men disse Konger elsker dette Folk på den ene Side fast indtil Afgudsdyrkelse, på den anden Side fordrer det Agtelse og megen Opmerksomhed af dem».

91

Ovenfor S. 185—86.

92

Ovenfor S. 221-22, 226.

93

Hvorom se Nyerup, Luxdorphiana, 11. S. 476. — F. Schiern, Dansk hist. Tidsskr. 4. Række, II. S. 827—828.

94

Intell.-Sedl. 1796 No. 17. — Ottesen var en dansk Mand af Fødsel, Gjellebøl derimod Nordmand.

95

Mnemosyne, I. S. 19.

96

Åll, Erindringer, 2. Udg. S. 18—19. — Åll blev født 1773.

97

Se ovenfor S. 233

98

Promenade en Suède et Norvège, II. S. 142.

99

Holm, Den offentlige Mening etc. S. 129.

100

Kjøbenh. Lærde Efterretn. 1797, S. 92—93.

101

Dåe, Af Bülows Papirer, S. 29.

102

Dåe, l. c. S. 63, 113, 121 ff., 132 f. — Dåe, Det gamle Christiania. S. 223-224.

103

Se ovenfor S. 212.

104

IV. S. 385.

105

Y. Nielsen, Gust. III.s norske Politik, Hist. Tidsskr. 2 Række, I. S. 235 — 37.

106

Handlingar rör. Sveriges Hist., II. S. 35.

107

Andreas H., gift med en Syster af den svenske General Gahn, Amtmand i Smålenenes Amt 1794- 1804. Det må være ham, der menes med «Amund Hofgård».

108

Y. Nielsen, Gust. III.s Polit., Hist. Tidsskr. 2. Række, I. S. 260—64. — Schinkel-Bergmann, Minnen ur Sveriges Hist., II. S. 162—65.

109

Citeret efter Monrad, N. Univ. Stiftelse, S. 85.

110

Henrik Steffens’s Egenskab af født Nordmand kan der naturligvis mindst at alt lægges nogen Vægt på i denne Sammenhæng.

111

Philo-Dano-Norvagi Oprigtige Tanker til bedste Eftertanke, S. 86. — E. Falsen, Et Par Ord om del norske Akademi, S. 107: «At den unge Norske, ved i Følsomhedens Alder, at rives fra det Fødeland, han havde begyndt at elske, for blandt andre Mennesker og andre Skikke at uddanne sit Hierte og sit Hoved, har været udsat for, enten at glemme eller savne det Land, som gav ham de første Glæder; at han, idet Båndet straktes altfor vidt, har stået Fare for, tilsidst intet Fædreland at have, og at Norge i sine Sønner ofte har fået Cosmopoliter tilbage, — er et Tab, som bedre kan føles end beregnes». — N. Wergeland, Mnemosyne, I. S. 92—93.

112

Det var sedvanligt at udtrykke sig så om Norge ligeoverfor Kjøbenhavn. Se t. Ex. Minerva 1789, I. S. 307 (Brev fra Norge om Capellanismen): «os i Provinsen».

113

Brev af 3die Novbr. 1787. Y. Nielsen, Gust. III.s Polit., N Hist. Tidsskr. 2. Række, I. S. 76.

114

Bergens Beskrivelse, S. 94.

115

J N. Brun, Gammelt og Nyt om J. N. Brun, S. 114—15, 397.

116

L Dåe, Vidar, I. S. 63.

117

Se ovenfor S. 260.

118

Ved Rigernes Adskillelse i 1814 var der — efter J. A. Hielm i «Det norske Nationalblad» 1815, 1ste og 3die Hefte, — 208 norskfødte Embedsmænd, civile og geistlige, — de militære er ikke medtagne, — i Danmark, 158 danskfødte Embedsmænd i Norge.

119

Se ovenfor S. 235 ff.

120

En Præken af Nordal Brun fra 1808, se J. N.Brun, Gammelt og Nyt om J. N. Brun, S. 385.

121

Pavels, Autobiografi ved C. P. Riis (1866), S. 219: «Jeg, som har nydt mit Livs bedste Glæder i Danmark og blandt Danske og aldrig kan ophøre, sålænge dette Hjerte slår, at ansee Danmark med ligeså varm Hengivenhed for mit Fædreland som Norge» o. s. v.

122

Holm, Den offentlige Mening og Statsmagten 1784—1799, S. 134—35.

123

Man huske t. Ex. Presten Hammonds bekjendte Ord til Suhm i et Brev af 3die Juli 1781: «Den calmarske Forening gider ingen Nordmand læst noget om, og kan ej skrive derover, er han en ærlig Mand; den er Grundvolden til alle påfølgende Ulykker». Suhm, Skrifter, 15, S. 358; — ligeledes de før citerede Yttringer af Strømboe, Hammer, Grave o. fl.

124

T. Ex. de Nordmænd, der i 1790 forhandlede med Armfeldt, — se ovenfor S. 280—81.

125

Henr. Wergeland fortæller om Professor Georg Sverdrup, at han og hans senere Kollega i Rigsforsamlingen på Eidsvold, Presten Midelfart, ofte i Studenterdagene i Kjøbenhavn havde sværmet sammen over deres fælleds Yndlingsidée: Norges Uafhængighed (Saml. Skr. IX. S. 144). — Pavels kaldte i en Prædiken den 25de Febr. 1814 Norges Selvstændighed «vor Ungdoms Drøm» . Citeret efter A. Skavlan, Norge i 1814, S. 91.

126

Se t. Ex. Citatet ovenfor S. 236—37 af Sneedorf; Wergeland, Mnemosyne, I. S. 139: «Nordmændene kaldes overdreven nationalske; man bebrejder dem deres heftige Kjærlighed til deres Fødeland» o. s. v. — Denne Opfatning udtales mangfoldige Steder.

127

«They love their country, but have not much public spirit. Their exertions are, generally speaking, only for their families, which I conceive will always be the case, till politics, becoming a subject of discussion, enlarges the heart by opening the understanding. The French Revolution will have this effec». — Letters written during a short residence etc. S. 76.

128

Jvfr. ovenfor S. 261—64.

129

Nordal Brun, Zetlitz, Edvard Storm t. Ex., i hvis Skrifter man finder Yttringer af en norsk Kraftpatriotisme, som nuomstunder endog den værste Bjerkebæk vilde undse sig ved, taler jevnlig om den danske Throne, den danske Kongeslægt, det danske Scepter, hvorunder Nordmændene står, det danske Flag, hvorunder de sejler, o. s. v., på en Måde, der viser, at disse Benævnelser ikke har skurret i deres patriotiske Øren. Nordal Brun skrev i 1794: «Hvor længe skulle vi dog være den elændige Slægt, der altid hykler for fremmede Narrestreger og Dårskaber ved at efterligne dem? ... Når skulle vi dog få Indføds-Patent for en egen Karaktér, vort Sving i Videnskaber, vor Tone i Skrifter! Når skal dog alt dette iføres stadig National-Dragt, så at man kunde sige: «Dette er Dansk!» (cit. N. M. Petersen, Bidrag til d. Lit. Hist., V. 1. S. 6). Zetlitz, som priser sin Lykke ved at ha fået Norge — «det bedste af Jordklodens Lande» — til Fødeland, bruger Dansk som Fællesbenævnelse for begge Nationaliteter (t. Ex. Samlede Digte, 2, S. 115: «Man den Gang var original, da kunde Danskhed noget sige» o. s. v.). Edvard Storm, som mente, at norsk Fødselsattest var det bedste Adelsdiplom, taler om sig selv som dansk Mand, dansk Digter, bruger Benævnelsen Danmark, Dannerige eller Dannerfolk som Fælledsbenævnelse for Norge og Danmark (Samlede Digte 1785 — Fortalen — Digtet over Indfødsretten på flere Steder).

130

A. S. Ørsted, Af mit Livs Hist. II. S. 135, nævner blandt de Ankeposter, som hyppig blev gjort gjeldende fra norsk Side i den her omhandlede Periode, «at de Danske anmassede sig en aldeles uberettiget åndelig Overvægt ved at betegne Staten, Sproget, Literaturen o. s. v. som dansk, uagtet, Norge havde en god Broderpart deri». Disse Ankeposter har dog, såvidt angår Benævnelsen Dansk om Sprog og Literatur, neppe været gjort gjeldende i den offentlige Diskussion, uden på en Måde iWergelands Mnemosyne (I. S. 63 ff.), hvor der hentydes dertil; idetringeste står det fast, at der ikke sees Spor af nogen bevidst Emancipationsstræben fra norsk Side på det sproglig-literære Felt, svarende til den vi kan iagttage på det politiske. — En helt anden Sag er det, at norsk Nationalitet som en særegen, fra dansk adskilt Folkeejendomelighed gjorde sig gjeldende og gav sig Navn i Literaturen allerede ved Holberg og det norske Selskabs Digtere; for dette skete indenfor den givne Sprog- og Literatur-Sammenhæng og uden nogen bevidst Tendents til at bryde ud af denne eller nogen Tanke om at etablere sig på egen Grund.

131

Se ovenfor S. 216.

132

Erindringer, 2. Udg. S. 41, 87.

133

Se ovenfor S. 226—27.

X.

Krisen i 1807—1814. — Slutningsreflexioner.

DE florissante Tider, den gyldne Handelsperiode endte i 1807. Omslaget havde, som vi véd, den voldsomste Karaktér og kom aldeles uventet for de Fleste. Hvad der fremfor noget andet må påfalde os ved Betragtningen af Stemninger og Tilstande hos det danske og det norske Folk i de nærmest forudgående År, er den Følelse af Tryghed, der lader til at ha været almindelig rådende, og som må synes noget næsten ubegribeligt, når hensees til Tidsomstændighederne. Kampen mellem Napoleon og England antog i disse År mere og mere Karakteren af en Kamp på Liv og Død, hvori hele det øvrige Europa blev draget ind, og det skulde ikke kunne være tvilsomt for dem, som nogenledes opmerksomt fulgte Begivenhederne, at Valgets Stund nærmede sig også for den dansk-norske Stat. Det skulde ikke kunne være tvilsomt, at et Uvejr drog op, — at den dansk-norske Stat truedes af store Farer, hvorved det gjaldt, at Ledelsen af dens Politik var fast og fremsynet. Skjønt de styrende Mænds Kvaliteter i så Måde endnu ikke var sat på nogen rigtig alvorlig Prøve, var der dog allerede Træk at pege på, der varslede alt andet end gunstigt. Således havde den dansk-norske Regjerings Politik i 1801 været på en iøjnefaldende Måde karakteriseret ved sin Vakling og Ubeslutsomhed. De store Troppesamlinger i Holsteen i 1803, 1805 og følgende År var ligeledes velskikket til at vække Tvil om den politiske Visdom hos den eller dem, i hvis Hånd Statens Ror var lagt. Disse Troppesamlinger kostede enorme Summer og var på samme Tid så aldeles utilstrækkelig ligeoverfor sit Øjemed: at møde et mueligt Angreb eller Forsøg på at krænke Neutraliteten fra Napoleons Side, at den franske Moniteur spottende kunde udtale, at endel Grænsepæle med Indskriften dansk Ejendom vilde ha gjort omtrent samme Tjeneste. De havde desuden den uheldige Virkning, at Kronprins Frederiks Mani for Exercér- og Paradevæsen blev yderligere udviklet, og, hvad der var det værste, at han fik Smag på at regjere i egen Person og uden Medvirkning af sit Statsråd Men alt dette var Ting, som man inden både det danske og norske Publikum synes at ha savnet fuldkommen Syn og Tanke for. Man var så lojal, at man ikke indlod sig på at øve Kritik i så høje Materier; man var så optat af at æsthetisere eller af at «høste Handelens gyldne Frugter» og at fortære disse samme Frugter i det Svire- og Slaraffenliv, som var så almindeligt på denne Tid, at man ikke la Mærke til de truende Uvejrsskyer, der hang rundt om, — eller, forsåvidt man nu og da kunde bli lidt opskræmt ved at få et Skimt af dem, ved at høre eller læse om et eller andet ulykkespående Rygte, så beroligede man sig snart ved Tanken på, at man jo havde denne mageløse, landsfaderlige Styrelse og fremfor alt Kronprins Frederik, dette uovertræffelige Mønster af en Regent, — og gav sig derpå til at sove eller svire videre.

Såmeget mere overvældende blev Indtrykket, da Stormen brød ind over disse i tankeløs Tryghed levende Mennesker og alle de skjønne Illusioner om den dansk-norske Stats lykkelige Særstilling med ét Slag blev knust. Det hændte da, som det plejer at hænde ved store Skuffelser, at man gik over fra den ene Yderlighed til den anden og blev ubillig nedsættende i sin Dom over den Regjering, som man forud havde set op til med en urimelig overdreven Tillit. Man mente, at den burde ha kunnet forudse det Engelske Angreb, og at den havde vist en uforsvarlig Sløvhed ved ikke at gjøre noget for at afvende det eller ruste sig mod det. En nyere Tids Historieskrivning har taget den i Forsvar, og udentvil er der meget, som taler til dens Undskyldning[1]. Udentvil gjorde den sig skyldig i værre og mere umiskjendelige Fejl bagefter end forud for det engelske Overfald.

Den engelske Regjering tilbød, umiddelbart efterat ha udført sin Overfaldsplan, Danmark-Norge Fred og Alliance på Vilkår, om hvilke den selv siden udtalte, at den danske Regjering ikke vilde ha kunnet opnå dem bedre efter den lykkeligste Krig, og som virkelig også må erkjendes at ha været meget gunstige. Men Kronprins Frederik vægrede sig ved at gå ind derpå og kastede sig helt og holdent i Napoleons Arme. Dette var, efter hvad der var passeret, meget naturligt, meget undskyldeligt, men ganske vist også meget uklogt. Den dansk-norske Stats alt overvejende Interesser talte for en Tilslutning til England. På den anden Side var det noksom bekjendt, at Napoleon var den upålitligste, hensynsløseste, egennyttigste af alle Forbundsfæller. Han havde, efterat Danmark-Norge havde tabt sin Flåde, ikke Grund til at vente sig stort Udbytte af eller sætte synderlig Pris på en Alliance med denne Magt, og Alliancetraktaten mellem de to Parter blev da også derefter, nemlig sådan, at det blev væsentlig Danmark-Norge, ikke Frankrige, som derved påtog sig bestemte Forpligtelser.

Kronprins Frederiks Politik: at kaste sig i Napoleons Arme og begynde Krig med England, — så uklog den var, — synes imidlertid at ha svaret på det bedste til hvad der var og vedblev at være den almindeligt rådende Stemning hos hans danske Undersåtter. Man havde, som før omtalt, i Danmark under hele Revolutionstiden været ivrig fransk-sindet, og de franske Sympathier vedblev at holde sig, om de end kjølnede endel, efter Republikens Overgang til et Militærdespoti. Derimod havde man aldrig følt sig synderlig hendraget til England, og, forsåvidt engelske Sympathier undtagelsesvis kan ha gjort sig gjeldende tidligere, var det ialfald aldeles forbi med dem nu, da Engelskmændenes tilsyneladende så aldeles uprovocerede Overfald og deres brutale Forhold ved Flådens og Arsenalernes Udplyndring havde vakt den sterkeste og almindeligste Uvilje mod alt, hvad engelsk var. Hertil kom, at det fra et særskilt dansk Synspunkt kunde fremstille sig som en tvilsom Ting, om ikke en Alliance med Frankrige, rent politisk seet, var ligeså fordelagtig som en Alliance med England, — eller rettere: om ikke Farerne ved et Brud med Frankrige var ligeså store som Farerne ved et Brud med England. Medens Øerne blev nærmest truet i det sidste Tilfælde, syntes den jydske Halvø udsat for at ta Stødet af i det første.

For Norges Vedkommende derimod stod Sagerne helt anderledes, og her måtte Regjeringens Politik bli Gjenstand for et helt afvigende Omdøme. Da Budskabet om Kjøbenhavns Bombardement og Flådens Bortførelse kom til Norge, var det første Indtryk vistnok også her en sterk Harme mod Forøveren af denne Udåd. Flåden var jo ikke mindre Nordmændenes end de Danskes Stolthed, og at den nu var tilintetgjort eller slæbt bort på en så skammelig Måde, var et Slag, der i lige Grad rammede begge Folk. «Da den Kurér, der bragte dette Sorgens Budskab til Prins Kristian August, foor gjennem Kristiania», fortæller Åll[2], stimlede alle Byens Indbyggere til Prinsens Standkvartér; thi nu skulde de løse Rygters Mørke adspredes og Sandheden komme for Dagen. Rolig, men højst bevæget oplæste Prinsen den ulykkesvangre Depesche og tilføjede nogle Trøstens Ord, der skulde formilde den bittre Tidende. Men i dette Øjeblik var Sjælen ikke åben for Trøstegrunde; der var intet Hjerte, som jo med varm Deltagelse slog det lidende Broderland imøde, ingen Nordmand, som jo følte den højeste Forbittrelse over Voldsmandens grusomme Færd». Rigtigheden af denne Skildring af Stemningen stadfæstes ved andre Vidnesbyrd. De norske Blade aftrykte med Bifald de danskes hævnfnysende Opråb mod England og bragte selv Artikler i samme Ånd, hvorved Nordmændene opfordredes til af al sin Magt at virke til at få straffet den engelske Nation for dens «Forbrydelse mod Menneskeheden», bl. a. ved Kaperier og ved at stænge engelske Varer ud fra Landet. «Med usvigelig Samdrægtighed og ubøjelig Ordfasthed, som egner et Folk, der har en så høj Nationalfølelse som det norske, vedtage man for stedse at afholde sig fra at kjøbe engelske Fabrik- og Manufakturvarer»[3], o. s. v. Men således talte og tænkte man blot i den første Opbrusnings Hede. Sympathierne for England var altfor dybt rodfæstede hos det norske Folk, altfor almindelige og naturlige, til at de ikke atter skulde gjøre sig gjeldende, når man havde fået Tid til at besinde sig[4]. Og Norges materielle Interesser drog altfor sterkt og umiskjendeligt i den samme Retning. Om det fra dansk Synspunkt kunde synes tvilsomt, hvad der var værst, — en Krig med Frankrige eller en Krig med England: — fra norsk Synspunkt var det ikke tvilsomt. Norge lå udenfor Rækkevidden af den franske Magt, men var sikker på at bli ruineret ved en Krig med England. Hvor stor Harmen blandt Nordmændene var over det engelske Overfald på Kjøbenhavn, og hvor beredvillig man i Øieblikkets Opbrusning istemte det danske Opråb: «Krig til Britannien falder eller giver fuld Opreisning!» — så måtte man jo fra norsk Synspunkt snart indse, at dette var den pure Galskab, og man måtte komme til det Resultat, at Regjeringen, idet den tog fransk Parti og afviste de engelske Forligstilbud, satte Hensynet til Danmark foran Hensynet til Norge eller rettere: satte Hensynet synet til Norge aldeles ud af Betragtning.

Og, hvad der ydermere måtte undergrave Nordmændenes Tro på de gjængse Talemåder om Tvillingrigerne som lige Børn, i lige Grad Gjenstand for den fælleds Landsfaders Omhu: — til den engelske Krig, der først og fremst rammede Norge, føjedes snart efter endnu en Krig med Sverige, hvorom det ligeledes kunde forudsees, at Norge vilde komme til at bære det meste af dens Byrde. Sverige var Englands Forbundsfælle, Danmark-Norge havde allieret sig med Frankrige og Rusland; Napoleon havde git Rusland Anvisning på Finland, og Rusland fulgte Anvisningen ved, uden Krigserklæring, at sende en Hær ind over de finske Grænser (21 Febr. 1808). Det fulgte på en Måde heraf, at Danmark-Norge og Sverige kom til at stå i et fiendligt Forhold. Men nogen direkte Grund til at påføre Sverige Krig havde den dansk-norske Regjering ikke, og fra svensk Side skete intet, der kunde tydes som en Provokation. Deklarationen af 29 Februar 1808, hvorved den dansk-norske Regjering erklærede Sverige Krig, blev da også et højst besynderligt Aktstykke. Det gjøres her gjeldende som Krigsgrund, at «Ingen har kunnet andet end skjelne det krænkende for Danmark i den Fornøjelse Kongen af Sverige syntes at finde i at være på den modsatte Side af Sundet Vidne til al den Uretfærdighed og al den Overlast dette Naboland vederfores». En slig Motivering var ikke skikket til at forsone med Tanken på de nye Trængsler, hvortil der herved åbnedes Udsigt. Endog den så overmåde milde Jacob Åll dømer strengt over dette Skridt af den dansk-norske Regjering og skildrer i sterke Udtryk den Uvilje, det vakte i Samtiden. «Under den hele syvårige Krigs-Periode var der neppe nogen Begivenhed, som i Norge opvakte mere Skræk og Misnøje end denne ubetimelige og uoverlagte Krigserklæring. Den betragtedes endog af de Landets Borgere, som var den danske Regjering mest hengivne, som et stort Misgreb fra den danske Politiks Side, og allerede opstod Anelsen om de mulige Følger deraf, som i Tidens Fylde åbenbaredes».[5] Krigserklæringen mod England stod vel i den skarpeste Strid med Norges Interesser og det norske Folks Sympathier; imidlertid lod der sig dog til Forsvar for den anføre Grunde, som man kunde gå ind på, eller som man idetringeste måtte respektere. Men nu blev man af den landsfaderlige Regjering kastet ind i en ny Krig, og det uden nogensomhelst rimelig Grund eller tvingende Nødvendighed. Norge, hvis Velstand var bleven tilintetgjort ved den engelske Krig, hvis Kyster blev blokeret, og som var udsat for ligefrem at hungres ud, skulde samtidig forsvare sin lange Grænse tillands mod en anden overmægtig Fiende. Og så viste det sig dernæst, at den samme Regjering, der stillede så overdrevent høje Fordringer til sine norske Undersåtters Troskab og Lydighedspligt, selv havde forsømt på det uforsvarligste en af sine fornemste Pligter ligeoverfor disse Undersåtter. Det viste sig, at der intet var gjort for at bringe Norges Forsvarsvæsen i en nogenledes tilfredsstillende Stand. Det var næsten ingen Penger i de offentlige Kasser, — ikke mere end hvad der vilde medgå til et Par Ugers Underhold af Hæren på Feltfod; Fæstningerne var yderlig forfaldne; Magazinerne stod tomme, — medens de danske Magaziner var vel forsynte, — og der rådede den største Mangel på de nødtørftigste Ting til en Armées Udrustning: Proviant, Ammunition, Furage, Våben o. s. v. «Vel sjelden», siger Ræder[6], «er nogen Armée draget i Felten, så beskedent udrustet i alle Retninger som den norske Armée i Foråret 1808».... «Campagnen 1808 åbnedes for en stor Del med den samme Påklædning og de samme Feltrekvisiter, hvormed den norske Armée paraderede ved Kvistrumbro og Götaelv i 1788, og som følgelig måtte have lidt meget ved Tidens Tand og Modens Foranderlighed, så at man hyppig så Soldaterne, iførte den dem leverede Beklædning, smile til hverandre».[7] Man fik snart Grund til andet end Latter. «Det varede ikke længe, inden Klæderne hang i Laser og Fodbedækningen måtte befæstes med Vidjegrene under Fødderne», — hvilket naturligvis igjen, i Forbindelse med den slette og utilstrækkelige Næring, medførte, at Hospitalerne fyldtes af Syge. Og alt dette blev det store Publikum allerede i Samtiden fuldt vidende om. Man så sig nemlig nødt til, for nogenledes at få udfyldt de Huller, som Regjeringens Mangel på Omhu og Omtanke havde ladet stå åbne, at henvende sig til den private Godgjørenhed; der blev udstedt offentlige Opfordringer til Folk om at komme de af Hunger og Kulde nødlidende Fædrelandsforsvarere til Hjælp med Penge, Mad, Klæder o. s. v.

Det var en i Sandhed strid Prøve, hvorpå Nordmændenes Lojalitet og arveundersåtlige Troskab blev sat ved denne Lejlighed, og Prøven bestodes tilsyneladende med al muelig Glands. De til den private Offervillighed rettede Opfordringer fandt, trods de mislige økonomiske Forhold, sterk og almindelig Gjenklang. «Budstikken», den norske Regjeringskommissions officielle Organ, kunde bringe lange Lister på indkomne «patriotiske Gaver», deriblandt mange, der øjensynlig har været Enkens Skjærv; formuende Folk slog sig sammen og opstillede og udrustede på egen Bekostning Korpser af Frivillige, og det hændte, at Bønder, som havde tjent ud sin Værnepligt, meldte sig hos de militære Befalingsmænd for at gjøre Tjeneste i Felten[8]. Et Slags enthusiastisk Bevægelse gik øjensynlig gjennem det hele Folk. Hærens Forhold svarede hertil, og i Løbet af få Uger blev den svenske Hær, der havde gjort Indfald, vist tilbage over Grænserne.

Forsåvidt gik alting vel, — seet fra det bestående Systems Synspunkt. «Budstikkens» Krigsefterretninger blev optrykt i Danmark efter allerhøjeste Befaling og udbredt og offentlig oplæst til Hæder for de norske Fædrelandsforsvarere og til et opmuntrende Exempel for de danske. Krigen fik imidlertid, som man véd, et Efterspil, der var vel skikket til at sætte de kjøbenhavnske Regjeringsmænd i Skræk, og som indeholdt en alvorlig Advarsel mod at dra altfor sterke Vexler på Nordmændenes Godmodighed og kritikløse Lojalitet.

Ved Vinterens Indtræden i 1808 var den norske Hærs Tilstand, på Grund af den mangelfulde Udrustning, så elendig, at det næsten må synes et Vidunder, at den ikke tilintetgjordes. Soldaterne gik i bogstaveligste Forstand nøgne[9]. På svensk Side var Tilstanden bedre, men langtfra god, og Krigen med Russerne i Finland la i stigende Grad Beslag på Sveriges militære Krafter, så den mod Norge opstillede Hær blev sterkt svækket ved Detacheringer. På begge Sider gjorde en Følelse sig gjeldende af, at man kjæmpede for en uforstandig Politik, som i lige Grad stred mod Folkenes Interesser og deres Sympathier. Følgen heraf blev, at Krigen på en Måde døde bort af sig selv. Der havde hos Nordmændene rådet megen krigersk Iver, sålænge endnu svenske Tropper stod på norsk Grund; det gjaldt som en Æressag at jage dem ud igjen; men nu var dette skeet; Landets Hæder var bævdet og Angrebet tilbagevist; videre strakte ikke Villigheden sig. Den norske Hærs Øverstbefalende, Prins Kristian August, undlod, udentvil ifølge Påvirkning af sine norske Omgivelser, at efterkomme Frederik VI.s gjentagne Ordrer om at gribe Offensiven og rykke ind i Sverige; han afsluttede på egen Hånd en Våbenstilstand med de Svenske (7 Decbr. 1808), hvilken Kong Frederik bagefter så sig nødt til at stadfæste, meget mod sin Vilje, og et Par Måneder efter viste han, — som et officielt svensk Aktstykke siden udtrykte sig, — «Sverige den største Tjeneste, som det nogensinde har modtaget af nogen Udlænding», idet han gav Georg Adlersparre, den svenske Vestarmées egentlige Chef, som havde besluttet at føre sine Soldater til Stockholm for at få gjort Ende på Gustav IV.s vanvittige Regimente, Tilsagn om, at den norske Hær imidlertid skulde forholde sig rolig og ikke foreta noget Indfald over den ubeskyttede Grænse.

Som bekjendt, var det denne Tjeneste og endnu mere Kundskaben om den store Popularitet, Kristian August havde vundet hos det norske Folk, der henledede Tanken på ham ved det svenske Thronfølgervalg i 1809. Man håbede, ved at vælge ham, at bane Vej for en Forening mellem den skandinaviske Halvøs tvende Riger. Vi har i det Foregående omtalt, hvorledes den gamle svenske Tanke om at vinde Norge blev optat påny i Slutningen af forrige Århundrede i en efter Tidens Lejlighed og de forandrede Styrkeforhold mellem Landene noget lempet Skikkelse, nemlig således at Norge skulde vindes med Nordmændenes egen Hjælp eller ved en idetringeste delvist frivillig Tilslutning fra norsk Side. Vi har nævnt Gustav III.s gjentagne Forsøg på at sætte sig i Forbindelse med norske Malkontenter. Det var dog først under og efter Krigen i 1808 og ved Thronfølger-Valget i 1809, at denne Tanke gjorde sig gjeldende med nogen virkelig Styrke og blev et Hovedobjekt for den svenske Politik. Sveriges udentvil mest begavede Statsmand på denne Tid, Georg Adlersparre, var dens ivrige, enthusiastiske Talsmand, og for ham stod Valget af Kristian August til svensk Thronfølger næsten som enstydigt med dens Realisation, idet han mente, at «når man først har en Nations Hjerte, så følger Resten snart efter».[10]

Disse Forhåbninger fik nu en brat Ende ved Prins Kristian Augusts Død (28 Maj 1810). Men Tanken om at vinde Norge blev ikke derfor opgit fra svensk Side. Det Tab Sverige havde lidt ved Freden i Fredrikshamn (17 Septbr. 1809), da hele Finland blev afstået, var så stort og føltes så dybt, at svenske Patrioter næsten synes at ha opfattet det som et Livsvilkår for sit Fædreland, at der blev bødet derpå ad den ene eller den anden Vej: enten således, at Finland blev vundet tilbage, eller således, at man fik Norge til Vederlag. De fleste foretrak, som naturligt var, det første Alternativ, og, da ved Thronfølger-Valget efter Kristian August Stemmerne tilsidst samledes om Bernadotte, var det også Hensynet dertil, der øvede den afgjørende Indflydelse. Han, Napoleons Svoger og Marschal. skulde hjælpe Sverige til en fransk Alliance, og med ham i Spidsen og i Forbund med Frankrige skulde Svenskerne få Revanche over sin gamle Arvefiende mod Øst.

Karl Johan bestemte sig imidlertid, som man véd, efter nogen Vakling for det andet Alternativ, og ved hans Politik, der aldeles så bort fra de nationale og alene tog Hensyn til de geographiske og strategiske Forhold, blev Norge en af Indsatserne i den store Verdenskamp, der udkjæmpedes i 1812— 1814. På den syntes det nu helt og holdent at skulle bero, hvorledes Norge i Fremtiden skulde bli stillet. Og dermed syntes det tillige givet, at dets Skjæbne måtte bli, enten at fortsætte med at være, som hidtil, en Del af den danske Helstat, eller at gå over fra at stå under dansk til at stå under svensk Styrelse. Enten sejrede Napoleon og blev Europas Herre og Mester, og da måtte hans tro Forbundsfælle, Frederik VI., idetmindste være tryg på at beholde ubeskåret, hvad han havde. Eller så blev de allierede Stormagter de sejrende og dermed også de rådende, for hvem alt måtte bøje sig, og om dem gjaldt det, at de havde forpligtet sig til at skaffe Sverige Besiddelsen af Norge som Vederlag for Finland. Dansk eller svensk, — det måtte synes det uundgåelige Enten — Eller, når man så hen til, hvor uløseligt det lille Spørsmål om Norge var bleven knyttet til det store om Verdensherredømet, og hvilke vældige Kræfter der bødes op til Afgjørelse af dette sidste. Alligevel kom Udfaldet til at bli hverken det ene eller det andet. En Magt, som ingen havde ændset eller taget med ved de politiske Beregninger, blandede sig op i Sagen i sidste Øjeblik og gav den en helt uformodet Vending. Det var Folkeviljen eller Folkemeningen hos Nordmændene selv. Lidet udviklet og lidet vant til at røre på sig, som den endnu var, blev det dog den, som fik den væsentlig afgjørende Indflydelse på Spørsmålet om Norges fremtidige Stilling, og således skulde da et af de Hovedprinciper, som den franske Revolution havde trådt i Skranken for, Principet om Nationernes Selvbestemmelsesret, vinde Sejr på et enkelt Punkt, samtidig og i Sammenhæng med at den almindelige Reaktion overalt ellers fik Overhånd og la hele Europa under sig.

Vi har fremhævet, hvorledes den dansk-norske Regjerings Politik i 1807 og 1808 måtte tvinge ind på enhver oplyst og selvtænkende Nordmand en Følelse af det hidtil bestående Helstatsvæsens Uforenelighed med hans Fædrelands sande Vel. Appellerne til den gode gammeldags Troskab og Patriotisme, Påmindelserne om hvorledes Svenskerne var bleven modtaget, da de sidste Gang faldt ind i Landet, forfejlede vistnok alligevel ikke sin Hensigt; Folket rejste sig, som det havde gjort i 1716, og bødede efter Evne på hvad Regjeringen havde forsømt; men det viste sig tillige, at den norske Patriotisme ikke længer var en fuldt så lydig Tjener, et fuldt så blindt Redskab i de Styrendes Hånd, som den havde været et hundred År forud. Den kom, når Regjeringen kaldte på den, og opfyldte sin Skyldighed overensstemmende med nedarvet Skik og Opfatning. Men den gik ikke hen og la sig igjen efter Ordre, når man på højeste Sted havde ophørt at ha Brug for den og begyndte at finde den ubekvem. Det viste sig, at den ikke længer lod sig nøje med at ha bare Pligter, at den også vilde ha sine egne Meninger og krævede, at der blev taget lidt Hensyn også til dem.

Uviljen inden norsk-patriotiske Kredse over den mod Sverige i sligt Utrængsmål begyndte Krig blev sterk nok til at sætte sit Mærke i Begivenhederne. Det kan, som nævnt, ikke drages i Tvil, at den har havt en afgjørende Del i at bestemme Prins Kristian August’s Optræden, når han undlod at efterkomme sin Konges Befalinger til at rykke ind i Sverige og endog på egen Hånd afsluttede Våbenstilstand med Svenskerne og gav dem Tilsagn om at bli stående rolig ved Grænsen, indtil de havde fået udført sin Plan at afsætte den gale Konge. Kristian August var en svag, men redelig Mand, et samvittighedsfuldt Pligtmenneske, opdraget i de strengt-militære Begreber om den ubetingede Lydighed, man skylder at vise sin Krigsherre. Det må ha været ham yderst pinligt at handle mod disse Begreber. Men han nærede på den anden Side en oprigtig Kjærlighed til Norge, og hans norske Venner og Rådgivere har forstået at gjøre det indlysende for ham, at hele Krigen var, fra norsk Synspunkt seet, en Urimelighed, at Regjeringen havde forsyndet sig mod sine norske Undersåtter ved at begynde den, at Norges Velfærd ikke mindre end Sveriges krævede Fred, og at det følgelig fra norsk Synspunkt måtte fremstille sig som en Pligt, ikke at hindre en Thronrevolution, der åbnede Udsigt til at få gjort Ende på Krigen.

Endnu meget pinligere blev hans Situation senere, da han valgtes til svensk Thronfølger (18 Juli 1809), inden Freden var bleven sluttet og medens han fremdeles stod som Fører for en fiendtlig Hær ved Grænsen af det Land, der havde valgt ham til sin fremtidige Konge. Intet er vissere, end at han selv ikke havde ønsket eller bejlet til dette Valg, og at han fra først af var bestemt på aldeles ikke at modta det. Det var også her hans norske Venner og Rådgivere, som drev ham frem, mod hans oprindelige Tanke eller Vilje[11].

Vi ved, at der blandt disse hans norske Venner og Rådgivere var enkelte, der gik med på de Foreningsplaner, som fra svensk Side knyttedes til hans Valg. Grev Wedel-Jarlsberg skrev til sin svenske Ven, Baron von Platen, efter af denne at ha modtat Underretning om Kristian August’s Valg til Thronfølger i Sverige : «Nu er det afgjørende Øieblik snart for Hånden! Du og Dine brave Medarbejdere have gjort det vigtigste, det første Skridt til det store Øjemeds Opnåelse ved at vælge vor elskede Pr. C. til Thronfølger. — Du kan tro, jeg har gjort alt mueligt for at give hans Bestemmelse den rigtige Vending. Han ønsker også intet mere end at kunne jo før jo hellere komme til at virke og vise ved Gjerninger sin Taknemmelighed. Han brænder af Begjærlighed efter at grundfæste Frihedens Tempel i Norden. Men som en gammel Militair kan han ikke nok hæve sig over alle Conveniencer og Former. Han vil (efter min Mening) formeget sauver les apparances! Men man må respectere hans, som enhver Mands Grundsætninger, når han bliver dem tro. Uagtet Tingene for Øjeblikket ikke gå aldeles efter Ønske, så har jeg dog det bedste Håb; thi enten blive Vedkommende i Kjøbenhavn slaget med en Klogskab, som man endnu ikke har seet Prøver på, eller de vedblive at handle så planløst og inconseqvent som hidtil. — I første Tilfælde sluttes Freden mellem de 3 skandinaviske Riger strax, alle Partier entrere i vor Plan, — og gjøre fælles Sag med os til Opnåelse af Nordens indvortes og udvortes Frihed og Selvstændighed, — under Pr. Christians Veiledning, — som lidt efter lidt knytter Båndet mellem Nationerne tættere. I andet Tilfælde bliver Norge nødsaget til inden få Uger at tale et kraftigt Sprog. — Det sidste synes mig mest rimeligt. — Gjæringen i Gemytterne går godt fremad. — Man må lade Folk tænke lidt i Ro, inden man kan fordre de skulle fatte Ting, som hidtil have været ganske fremmede for dem. Under det langvarige danske Åg er Nordmændenes Tænkekraft rent faldet i Søvn! Der er brændbar Materie i Overflødighed, — men den må samles i det rette Forhold inden man deraf kan vente den tilbørlige Virkning. — Når først den norske Nation har yttret sin Vilje, er jeg overbevist om, at Prins C. ingen videre Vanskeligheder kan gjøre for at antage sig Styrelsen af begge Nationer, — dog må sådant ske således, at Norge har sin egen Repræsentation efter Lighedens Grundsætninger, sine egne Love, Finance-Indretninger m. v. — Vi have næsten ingen Adel, — og det lidet vi have må enten finde sig i at blive Mennesker ligesom deres Medborgere eller flytte til andre Steder, som mere passer for deres ophøjede Natur. — Eders nye Constitution kan være meget god efter nuværende Omstændigheder for Sverige, men den duer ej for Norge, som skal danne sig ganske nye Indretninger (hvilket vil blive Norges Lykke). En Ting ligger mig meget på Hjerte at bede Dig om, — og det er: at ifald Vedkommendes hidtil udviste Dumhed og Selvklogskab skulde fremskynde det Øjeblik, da det norske Folks Stemme lader sig høre, — I da ville lade os selv afgjøre vore Sager uden på nogen Måde at ville blande Eder åbenbart deri, allermindst nogensinde tænke på at benytte Øjeblikket til med Våben at tvinge Norge. — Et sådant Skridt vilde vist for mange Decennier gjøre det store Øjemeds Opnåelse umueligt, — vilde bevirke både Sverigs og Norges Underkuelse ved Russerne. — Når vi havde gjensidig svækket og ødelagt hinanden blev vi et let opslugt Rov for den store Hydra». — I et Brev til Adlersparre, dateret 15 Aug. 1809, siger Grev Wedel: «Jeg er overbevist om, at få Uger vil udvikle vore fælles Anliggender således at det store Øjemed opnåes, som enhver, ikke altfor borneret Svensk og Norsk Mand stræber efter. — Enten må det Danske Hof få en uvant Klogskab eller Norges alt vågnende Selvfølelse vil sætte Pr. C. i sådan Stilling at han ej kan andet end antage sig Sveriges og Norges Styrelse under en fornuftig Form». — Adlersparre svarte herpå med et Brev (af 17 August), hvori han skildrede «med sterke og livlige Farver Fordelene for Sverige og Norge af at få en Ende på de hensigtsløse Stridigheder mellem Folkene og forene sig til ėn Magt under samme Scepter, nemlig Prins Christian Augusts». Og herom yttrede igjen Wedel i et følgende Brev (21 August): «Jo vist er jeg og mange flere brave Landsmænd fuldkommen enige med Dem i at intet kan eller må hindre det store Øjemeds Opnåelse. — Jeg har i dette Øjeblik intet at bede Dem om uden at Sverige vedbliver i alle Henseender at vise Velvilje imod Norge og aldrig, om her skulde ske noget frappant, directe blande sig i Norges indvortes Anliggender».[12]

Disse Breve godtgjør på en uimodsigelig Måde, at Tanken om en Forening af Norge og Sverige, — gammel hos svenske Politikere, — nu også var bleven optaget fra norsk Side. — Vi har før[13] citeret en Rapport af den svenske Generalkonsul Martinau af 9de Marts 1790, hvor der tales om en «Gruppe inden de patriotiske Ledere i Norge», der skulde være stemt for en Tilslutning til Sverige. Han nævner imidlertid ingen Navne, og man har såmeget mere Grund til at tro, at han, ved at tillægge norske Patrioter noget Ønske eller nogen Tanke om en Tilslutning til Sverige, har git sin Phantasi vel meget Tøjlen, når hensees til hvad Armfelt samtidig indberetter om sit Møde med flere af de mest prononcerede norske Oppositionsmænd (Tank, Moestue, Neuman, Hofgård). Mødet endte nemlig uden at der blev opnået nogen Enighed i Hovedsagen, idet Nordmændene nok vilde modta svensk Hjælp, men ikke høre noget om en Forening med Sverige. Nu derimod, — i 1809, — har der åbenbar været en «Gruppe» af norske Patrioter, hvis Tanke gik ud på, at Norge skulde opnå bedre Vilkår ved at slutte sig til Sverige Wedel’s Udtalelser i denne Retning er tydelige nok, og hans Forsikkring om, at «mange brave Landsmænd» var enig med ham, bør idetringeste stå såvidt til Troende, at han må antages at ha havt flere med sig på sit politiske Program. Deri kan vi da igjen se et Merke på, hvorledes de Følelser og Forestillinger, der bandt og sålænge havde bundet Nordmændene til den danske Helstat, holdt på at miste sit Tag over deres Sind.

Hvad Wedel i sine Breve til Adlersparre og Platen omtalte som det «rimeligste» i Hensyn på den dansk-norske Regjerings fremtidige Holdning og som det Tilfælde, da Norge vilde bli nødsaget til at «tale et kraftigt Sprog», indtraf nu, som bekjendt, ikke. Den dansk-norske Regjering blev «slagen», om ikke af «Klogskab», så idetringeste af Skræk, og skyndte sig med at indlede Fredsunderhandlinger med Sverige umiddelbart efter Kristian August’s Valg til Thronfølger (Slutningen af Juli-Begyndelsen af August 1809). Samme Høst begyndte Licence-Farten på England. Norges «Trælastdragere drog atter ud på gyldne Baner», som det heder hos Åll, hvis Stil altid blir billedrig, pathetisk løftet, når han kommer ind på Næringsvejenes, særskilt Fragtfartens og Trælasthandelens Flor. «Nordsøen så atter efter 2 lange Års Forløb vore stolte Skibe, der sejlede omgivne af fiendtlige Krydsere, midt under fortsatte Krigsforhold med England, trygge under Beskyttelse af en Stump Papir. I denne nyopvakte Virksomhed begroves alle Sorger, forstummede alle politiske Planer. Nationen havde opnået hvad den ønskede og tænkte ikke på en ny Statsforbindelse, som endnu på den Tid mødte en almindelig Modbydelighed».[14]

At man ophørte at tænke på den «nye Statsforbindelse» — d. v. s. Foreningen med Sverige, — kan være rimeligt nok, eftersom Tanken derom endnu var ganske ny og vistnok alene havde fundet Indgang hos yderst få, så der skulde ikke meget til at få den skudt tilside. Men det er på den anden Side bevisligt, at Åll har brugt for sterke Udtryk, når han siger, at alle Sorger, alle politiske Planer begroves i den nyopvakte Virksomhed. Få Måneder efterat Licence-Farten havde begyndt at bringe «Trøst under Landets Lidelser og Understøttelse til de forarmede Kasser»[15] viste der sig Tegn til en politisk Bevægelse, af en mere truende Art end nogen forudgående på lange Tider.

Det i Kristiania udkommende Blad «Tiden» bragte 9de Decbr. 1809 en Artikel (forfattet af Presten Peter Hount, siden Medlem af Rigsforsamlingen på Eidsvold, — en Ungdomsven af Pavels, der oftere omtaler hans enthusiastiske Fædrelandskjærlighed eller, som den kaldes fra Pavels’s orthodoxe Helstats-Standpunkt: hans «umådelige Prædilektion for Norge og Nordmænd»[16]), med Overskrift: «Norges billige og retfærdige Ønsker», som i meget skarpe Udtryk gjentog Kravene om at Norge måtte få en Nationalbank, for at «Landets Marv ikke mere skulde udstrømme for at mæske Fremmede», et Universitet, for at Landets Ungdom «ikke længere skulde gå i fremmed Ledebånd», m. m. Artikelen vakte Sensation. Stiftamtmanden i Kristiania henledede Kancelliets Opmerksomhed på den og mente, at den mueligens kunde gi Grund til Sagsanlæg, da Tendentsen i Udtrykkene om at «mæske Fremmede», «gå i fremmed Ledebånd», kunde synes at være den, at opløse Båndet mellem Danmark og Norge ved at fremstille Danmark som en for Norge fremmed Stat. Kancelliet satte sig også i Bevægelse og afkrævede til en Begyndelse Forfatteren en Erklæring. Da der imidlertid, foruden den forlangte Erklæring, også fremkom en, som ikke var forlangt, undertegnet af 30 ansete Kjøbmænd eller Handelshuse i Kristiania og tiltrådt af 9 Kjøbmænd i Fredrikshald, hvori det bl. a. påstodes at være «udenfor al Tvil, at Forfatterens ligeså billige som retfærdige Ønske om en Nationalbanks Oprettelse i Norge ikke blot er hans, men hele Nationens og selve Regentens, når denne vigtige Sag bliver ham allerunderdanigst forelagt», — fik man Skrupler inden de styrende Kredse, og Kancelliet resolverede desårsag, at Sagen «kunde bortfalde», endskjønt Pastor Hount’s Erklæring ikke blev fundet at være «fyldestgjørende».[17]

I det samme Numer af «Tiden», der bragte Hount’s Artikel, stod også en Bekjendtgjørelse fra en «Patriot», hvorved der udlovedes en Præmie af 1000 Rdr. for den bedste Besvarelse af følgende Spørsmål: «1) Bør Norge have et Universitet i sit eget Skjød? 2) Hvorledes og hvor indrettes et Universitet i Norge mest hensigtsmæssigen? 3) Hvad udfordres til Oprettelsen og Vedligeholdelsen af et Universitet i Norge og af hvilke Kilder tages de Midler, som dertil udfordres?» «Patrioten» oplystes siden at være Grev Wedel, hans Svigerfar Peder Anker og de to kristianiensiske Kjøbmænd Johannes Thrane og Westye Egeberg, og Pengene var indsendt til «Det topographiske Selskab for Norge», i hvis Hånd Sagen blev lagt.

Den 29de December næstefter holdtes i Kristiania en stor Afskedsfest for Prins Kristian August (inden hans Afrejse til Sverige, efterat han havde modtaget Valget som svensk Thronfølger), hvori omtrent trehundrede af Kristiania’s og de nærmest omliggende Byers Borgere deltog[18]. Ved denne Lejlighed stiftedes Selskabet for Norges Vel. Indbydelsen blev forelagt Deltagerne i Festen og modtoges med almindelig Begeistring. Tohundrede Medlemmer tegnede sig strax; ved Udgangen af August næste År (1810) talte Selskabet 1448 Medlemmer, rundt om i alle Norges Stifter, og dets Indtægter udgjorde for samme År over 23,000 Rdr.[19] Det skulde snart komme til at gribe virksomt ind i Nationens Skjæbne; men, endog uden Hensyn dertil, — allerede ved sit Program og Måden, hvorpå det blev stiftet, måtte det siges at være en Begivenhed af Rang og et betydningsfuldt Tidens Tegn. Der var fra første Færd lagt an på at gi det en udpræget norsk-national Karaktér. Dets Virkekreds skulde, ifølge Indbydelsen, «ikke indskrænke sig til nogen særegen, men omfatte enhver såvel økonomisk som literær Gjenstand, ikke indskrænke sig til noget bestemt Sted, men udstrække sig til Norges end de fjerneste Egne». Indbydelsen henvender sig til «Norske Landsmænd og Brødre», taler hele Tiden i pathetiske Udtryk om Norge og Norge alene som Nordmandens Fædreland, nævner ikke med et Ord Danmark eller Tvillingrigerne eller Broderfolket. Hvis Fredrik VI. kunde mene, at Pastor Hount’s Artikel i «Tiden» var forbrydersk, fordi den la an på at fremstille Danmark som et for Nordmændene fremmed Land[20], skulde man tro, at han måtte mene det samme om Indbydelsen til Selskabet for Norges Vel, blandt hvis Underskrivere «Friedrich Prinz zu Hessen», Norges Vicestatholder, figurerede som No. 1. Udentvil har han også ment det; men Tiderne var vanskelige, og, istedetfor at gjøre, hvad han udentvil har havt mest Lyst til: supprimere det hele Selskab, der la så åbenlyst an på at «skille hans Rigers Interesser» og at agere et Slags Repræsentation for Norge, et Slags selvkaldet Hjælper for ham ved hans norske Styrelse, fandt han det klogest at gjøre gode Miner til slet Spil og at optræde som Selskabets «Beskytter» for ad den Vej, om mueligt, at lægge nogen Tøjle på det.

Selskabet for Norges Vel optog i sig det topographiske Selskab og tog dermed tillige det af «Patrioten» udstedte Prisspørsmål i sin Hånd. Den højeste Pris tildeltes, som bekjendt Nikolai Wergelands Afhandling «Mnemosyne», og denne tilligemed flere af de andre Besvarelser af Prisspørsmålet blev trykt i de af Selskabet udgivne «Historisk-Philosophiske Samlinger», af hvilke «Mnemosyne» udgjør 1ste Dels 1ste og 2det Bind.

Blandt det meget, som er bleven skrevet til Fordel for Tanken om et norsk Universitet, indtar Wergelands «Mnemosyne» en Plads for sig. Denne Bog er ikke blot et Indlæg til Fordel for Norges retmæssige Krav i en enkelt Retning, men et Indlæg for Norges nationale Ret idethele. I den blir idethele den moderne politiske Synsmåde, — den, der går ud fra Folket, Nationen, det Levende, Fremadskridende, Organiske, — i Modsætning til den gamle, der gik ud fra Staten, de ydre Former, det Ubevægelige, Mekaniske, — for første Gang hævdet i Hensyn på Norge uden Afslag eller Vridninger og dermed tillige en afgjort Fordømelsesdom udtalt over det dansk-norske Helstatsvæsen. I den møder vi for første Gang den norske Patriotisme førende et fuldkommen grejt og utvetydigt Sprog, helt frigjort fra de tvillingrigske Talemåder og Forestillinger, i bevidst Modsætning til den gammeldags Statspatriotisme, der strakte sig sålangt, som Monarkens Scepter rak uden Hensyn til Nationalitet, og til den senere Overgangsform mellem gammel og ny Patriotisme, — den, der erkjendte et «naturligt» og et «politisk» eller «borgerligt» Fædreland og søgte efter bedste Evne at fordele sig mellem begge. Wergelands Bog opstillede altså på en Måde et helt nyt national-politisk Program, — nyt, forsåvidt det ikke før var bleven formuleret så klart eller med et så direkte Sigte på norske Forhold, — og på samme Tid svarende til hvad der allerede længe havde været kjendt og erkjendt som de i sin Almindelighed rigtige Principer. Dette, — i Forbindelse med det virkelig fremragende stilistiske Talent, hvormed Bogen fleresteds er skrevet, — forklarer, at den vakte en efter Tidens Lejlighed (d. v. s. når man ser hen til, hvor uliterært et Land Norge dengang var) så overordentlig stor Sensation. Den har virket forløsende og bragt til Klarhed Tanker, som har gjæret og dæmret i manges Sind. Forfatteren modtog Hædersgaver fra flere norske Byer, og Jakob Åll, om hvem man ellers skulde tro, at han, på Grund af sit milde Væsen og sin store Hengivenhed for Danmark, måtte være bleven frastødt af den heftige og mod Danmark stundom ligefrem fiendtlige Tone i Wergelands Skrift, siger i sine «Erindringer»[21]: «Ikke alene kronedes dette Skrift med den største Del af den udsatte Præmie, men med Sandhed kan det også siges, at det modtoges over hele Norge med Bifald, endog med Enthusiasme. Forfatteren erindrer ikke let at have læst et Skrift, som har meer opvarmet hans Følelser for en stor Fædrelandsinteresse, og han hørte på den Tid ofte samme Dom af andre Læsere blandt hans Landsmænd».

Endnu før de indkomne Prisafhandlinger var bleven offentliggjort, udstedte Selskabet for Norges Vel Indbydelse til at samle ved Subskription de for et Universitet nødvendige Pengemidler (1 Juni 1811, — Beslutningen herom var allerede fattet i Selskabets tredie Generalforsamling den 7 Februar s. A.), og førte derved Universitetssagen ind «på en Vej, hvor enhver Modstand tilsidst måtte bli brudt. Regjeringen prøvede endda i nogen Tid at få Sagen standset eller skuslet bort ved alskens Kneb og Kunster, men udrettede intet andet derved end at lægge for Dagen en Mangel på god Vilje og en Mangel på Mod, som måtte virke til at undergrave både Agtelsen og Hengivenheden for den hos det norske Folk. Først forsøgte man at drage Surrogatet fra 1796[22] frem igjen ien lidt forbedret og udvidet Skikkelse. Kongen befalede den i 1805 oprettede Universitetsdirektion at ta under Overveielse, om ikke, da et eget Universitets Oprettelse i Norge «vilde være næsten uovervindelige Vanskeligheder underkastet», de norske Undersåtters Klager over at måtte sende sine studerende Sønner sålangt bort fra sig skulde kunne nogenledes afhjælpes derved, at der blev oprettet 3 å 4 Professorater i hvert af Norges Stifter og sat i Forbindelse med Stiftets lærde Hovedskole. Universitetsdirektionen kom til det Resultat, at Planen med disse Stiftsprofessorater ikke kunde ansees hensigtsmæssig, men fandt til Vederlag på et andet Surrogat. Den blev grebet af en pludselig Iver for Ophjælpelsen af Norges Næringsveje. «Et Universitet kunde organiseres for Norge i den muligste Fuldkommenhed, og desuagtet vilde den norske Landmand og Godsejer, Håndværker og Kunstner, Bergverksbruger og Fisker, Fabrikant og Handelsmand, hver i sin Kreds, omtrent blive stående på det samme Trin af Kultur og Vindskibelighed. De Fordomme, som virke mod et til Norges Klima og Jordbund svarende Agerdyrkningssystem, vilde derfor ikke udryddes eller rettes; i Behandlingen af dets Skove ingen forbedret Forst-Økonomi indføres; dets Bergværker og Fiskerier ikke drives med større Indsigt, og dets Kunstflid ikke befordres». Hvad Norge altså tiltrængte var, efter Direktionens Formening, ikke et Universitet, men en «akademisk Lære-Anstalt for Ustuderede» eller noget lignende. Når Sagen først var bragt did, vilde man ha åbnet sig Vej til at få den praktiseret ud af Verden i Stilhed og ad jevne Overgange. Fra den «akademiske Lære-Anstalt for Ustuderede» kunde man ha gledet ned til en højere Realskole, derfra til en simpel Udvidelse af Berg-Seminariet på Kongsberg, og derfra til slet ingenting[23]. Sådan har udentvil Tanken været; men, da det kom til Stykket, turde man dog ikke slå ind på denne Vej. Man var bange for Stemningen i Norge, og man har vel forudseet, at Sagen vilde denne Gang bli tat på en slig Måde fra norsk Side, at det ikke lod sig gjøre at få den borteskamoteret. Beslutningen af 7de Februar 1811 i Selskabet for Norges Vel var i denne Henseende et Vink, der ikke så let kunde miskjendes. Snart efter fik man Besked også ad en anden Vej. Grev Wedel blev i samme Måned af Regjeringen kaldt til Kjøbenhavn. Den virkelige Grund hertil var, at man havde ham mistænkt for landsforræderske Forbindelser med Sverige og håbede at få hans Forræderi afsløret eller ialfald vilde sikkre sig hans Person[24]; men som Påskud blev det brugt (efterat Tanken om at kræve ham til Regnskab var opgit), at man havde kaldt ham til Kjøbenhavn, for at han kunde hjælpe Universitetsdirektionen med sine Råd vedkommende den omventilerede højere Undervisnings-Anstalt i Norge. Under sine Forhandlinger med Universitetsdirektionen erklærede nu Wedel, at «efter alt hvad han havde hørt og fornummet, var det det norske Folks enstemmige og ivrige Håb, at Norge måtte erholde et fuldstændigt Universitet, — at enhver akademisk Læreanstalt, anlagt efter en mindre Målestok, ikke vilde fyldestgjøre forbemeldte Folks Ønske eller Håb og ikke i nogen ønskelig Grad vinde offentlig Yndest eller Tillid», medens «et fuldstændigt Universitet vilde blive modtaget med åbne Arme og binde end mere Nationens Hjerter til den Konge, der stiftede det», — og denne Erklæring nyttede Universitetsdirektionen som Anledning til at foreta et Tilbagetog, idet den udtalte, at den skulde «betænke sig på at henstille til Hans Majestæt, om den akademiske Undervisningsanstalt, som Allerhøjstsamme forlængst havde bestemt for Norge, måtte, når Resurser dertil kunde udfindes, blive et fuldstændigt Universitet». I April Måned næstefter afgaves en hermed overensstemmende Indstilling til Kongen, og, da så den i Juni af Selskabet for Norges Vel åbnede Subskription fik en, i Forhold til Landets slette økonomiske Forfatning, overraskende stor Fremgang, idet der allerede inden Udgangen af August var tegnet for et Beløb af over 300,000 Rdr., bekvemmede Regjeringen sig endelig til at gi sit Samtykke til Opfyldelsen af Nordmændenes gamle Nationalønske, efterat den havde udsat sålænge dermed, at dens Samtykke allerede i Samtidens Øjne må ha fremstillet sig som væsentlig nødtvungent og følgelig også må ha tabt det meste af sit Værd som Vidnesbyrd om et landsfaderligt Sindelag, og idet den endnu i sidste Øjeblik holdt på med Reservationer og ubestemte Udtryksmåder, der kunde tydes som Bagdøre, ad hvilke man håbede at kunne slippe bort fra det givne Løfte[25].

Grev Wedel fik altså, som nævnt, under sit Ophold i Kjøbenhavn Lejlighed til at gribe ind i Universitetsspørsmålet på en Måde, der tilsyneladende medførte et Omslag i Sagens Skjæbne. Ifølge Samtidiges[26] Vidnesbyrd var han den egentlige Stifter af Selskabet for Norges Vel, og er dette rigtigt, hvad det rimeligvis er, ligger deri en endnu bedre Adkomst til at nævne ham som Hovedmanden ved den endelige Gjennemførelse af Nordmændenes gamle Nationalønske. Han var utvilsomt fremfor nogen anden den, hvis Råd bestemte Prins Kristian August’s Holdning i Årene 1808—1809, — utvilsomt den ledende Ånd inden den Kreds af Nordmænd, som allerede i disse År begyndte at se hen til en Forening med Sverige som et Mål, til hvilket der burde arbejdes hen, — og det har været påstået, at, når han stiftede Selskabet for Norges Vel, så var det med dette Mål for Øje; han tænkte sig, heder det, at Selskabet skulde bli et Middel til Gjennemførelsen af hans Plan om at løsrive Norge fra Danmark og at forene det med Sverige[27]. Man har, ved at lægge dette sammen, fået ud, at Tanken om Norges Selvstændighed og Tanken om en Forening mellem Norge og Sverige skulde være historisk uadskillelig, at den ene ikke skulde ha en dybere Rod eller større Ælde hos Nordmændene end den anden.

Der er bleven ræsonneret således: Selskabet for Norges Vel, — den første ved sig selv og ved sine Følger betydningsfulde Manifestation af Selvstændighedsånden i Norge, — stiftedes af Grev Wedel. Det er altså ham, der har brudt Vej for Tanken om Norges politiske Frigjørelse. At han er den virkelige Skaber af det norske Selvstændighedsparti, — hverken mer eller mindre, — fremgår yderligere af de Vanskeligheder han fik at kjæmpe mod, den ringe Tilslutning han fandt for sine Planer, og ikke mindst deraf, at man i den nyere Tid, trods al anvendt Umage, ikke har kunnet påpege nogetsomhelst Spor af nogen politisk Uafhængighedsånd hos Nordmændene før 1814, som ikke er bleven direkte inspireret af ham eller hans nærmeste, af ham påvirkede Venner. Når der er bleven gjort Væsen af en formentlig national Vækkelse hos det norske Folk i Slutningen af det attende og Begyndelsen af det nittende Århundrede, kan dette alene hidrøre fra en Forvexling af virkelig Nationalfølelse, der stiller sig bestemte politiske Mål, og provinciel Særfølelse, der bare kræver en vis Grad af Opmærksomhed og Imødekommen fra Styrelsens Side. Når der fra norsk Side rejstes Fordring på eget Universitet, egen Bank, egen Overdomstol, så var dette, fra et rent praktisk Synspunkt seet, såpas rimelige eller nødvendige Reformer, at det må vække Forundring, at de ikke af samme Grund, — d. v. s. rent praktiske, ikke nationale Hensyn, — blev drevet igjennem længe før Rigernes Adskillelse. Endnu sålangt frem som 1809 kan Åll forsikkre i Anledning af den da i Gang satte Agitation for et norsk Universitet: «Der begyndte således en ny Frihedens og Frimodighedens Æra i Norge, hvis Yttringer dog alene gik ud på at forbedre, men ikke i sin Grundvold forandre den bestående Statsforfatning og de indvortes Statsforhold». — Men, ligeså vist som Wedel er den første Nordmand, der har stillet op Norges Selvstændighed som Mål, ligeså vist er han den første, der har stillet op en Forening med Sverige som Mål, og der er intet Spor af, at han nogensinde har havt Tanke for det første af disse Mål uden tillige at tænke på det andet, og det udentvil fordi han anså en Forening med Sverige nødvendig for at Norge kunde komme til at udvikle sine Hjælpekilder, og fordi en bitter Erfaring havde vist ham, at Nordmændenes politiske Søvn var så dyb, at ikke engang en Skilsmisse fra Danmark kunde ventes opnået uden ved svenske Våben. — Det fremhæves endelig, at der er to Fejl ved den gjængse Opfatning af Wedel’s politiske Personlighed og Virksomhed, nemlig foruden den Fejl, at han fremstilles som en af de mange, der i Norge arbejdede for Uafhængighed og Skilsmisse fra Danmark, medens han i Virkeligheden var primus motor, — Såningsmanden, der fra først af satte det hele i Gang, skjønt Arbejdets Ledelse for en Tid, — nemlig Våren og Sommeren 1814, — gled ham ud af Hænderne, — også den Fejl, at der lægges en utilbørlig Vægt på hans Egenskab af Nordmand; — hans Far var «dansk Embedsmand», hans Mor tilhørte en oprindelig svensk Familje; selv var han født i Frankrige, blev opdraget i England, tilbragte sin Ungdom i Danmark og var 27 År gammel, da han først for Alvor slog sig ned i Norge, så hans Nordmandskab næsten bare knytter sig til den «tilfældige Omstændighed», at hans Arvegods lå i Norge. Hvad der gjorde ham til Befrielsesværkets Grundlægger og Leder, var ikke det, at han var Nordmand, men netop det, at han ikke var eller i så ringe Grad var Nordmand; thi dette medførte, at han hverken delte Nordmændenes undersåtlige Ærbødighed for og Kjærlighed til den oldenborgske Kongeæt eller deres Had til Sverige[28].

Dette Ræsonnement samler i en Sum Opfatninger, som enkeltvis ofte har været fremsat og vistnok fremdeles hyldes af mange, idetringeste indtil en vis Grad. Vi tror derfor, at det kan være Umagen værdt. at imødegå det i størst mulig Korthed, skjønt det allerede af det Foregående må være klart, hvorledes det i flere Henseender skyder over Målet.

Når der sondres skarpt mellem den virkelige Nationalfølelse «med bestemte politiske Formål» og den blotte provincielle Særfølelse, der lar sig nøje med at kræve en vis Opmerksomhed og Imødekommen fra Styrelsens Side, og når det hævdes, at det er bare den sidste Slags Følelse, hvoraf der viser sig Spor hos Nordmændene forud for Wedel’s Optræden, da blir herved strax at anmærke, at Nationalfølelsen allevegne har havt en lang Udviklingsvej at tilbagelægge, inden den nåede frem til at bli fuldt bevidst og klar over sig selv og over de Krav, den har at stille. Man behøver ikke at gå højt op i Tiden for at møde den, endog hos Europas store Kulturfolk, i en Skikkelse, hvorved den ikke skiller sig på nogen meget iøjnefaldende Måde fra provinciel Særfølelse, men, ligesom denne, har en væsentlig passiv Karaktér, savner «bestemte politiske Formål», og gjør sig fordetmeste bare gjeldende rykkevis eller når den purres ud af højere Vedkommende. Forskjellen eller Modsætningen mellem begge Slags «Særfølelse», den provincielle og den nationale, træder først efterhånden klart frem og viser sig deri, at den sidste er såmeget mere livskraftig og udviklingsdygtig, fordi den drager Næring ikke bare af ydre, men også og væsentlig af indre Adskillelser, nemlig sådanne, der hænger samraen med en selvstændig Historie og en selvstændig social Organisme. Nu gjaldt det jo om det norske Folk, at det, trods alle Skår og Skader, alle Dage vedblev at være en selvstændig social Organisme med sine endog meget udprægede Ejendomeligheder, og at dets gamle Historie aldrig blev glemt, aldrig ophørte at være en Magt inden de mere oplyste Kredse af Folket. Nordmændenes «Særfølelse» har følgelig også til alle Tider, så uklar og ujevn den end kunde være, så helt ud af Stand til at stille sig bestemte politiske Formål, så lig den blotte provincielle Særfølelse, i Virkeligheden alligevel været noget mere end en sådan, idet den har indesluttet Spirer, Muligheder for en højere Udvikling, hvilket da også den senere Historie noksom tydelig skulde komme til at godtgjøre.

Det er iøvrigt en aldeles uefterrettelig Påstand, at der ikke, forud for Wedel, skulde være Spor af, at Nordmændenes Særfølelse ligeoverfor Danmark har stillet sig noget bestemt politisk Formål. Vi henviser til de før[29] omtalte Forhandlinger mellem Armfelt og flere navngivne norske Misfornøjede i Året 1790. Vi får af disse Forhandlinger at vide, at der allerede dengang fandtes Nordmænd, hvis Tanke gik ud på at skille Norge fra Danmark. Det kan gjerne være, at Tanken ikke sad meget fast hos dem, og at de ikke vilde ha været istand til at bringe store Offere for den, når det var kommet til Stykket. Vi ser imidlertid, at den var der og at den havde såvidt Magt hos dem, at den bragte dem til at foreta Skridt, der ikke kunde være uden en vis Betænkelighed. Noget mere får vi jo egentlig heller ikke vide om Wedel. Det nye ved dennes Planer, sådan som de træder frem i Årene 1808—1810, er altså ikke, at de gik ud på at løsrive Norge fra Danmark, men alene, at de tillige gik ud på at forene det med Sverige. — Det er fremdeles en uefterrettelig Påstand, at disse to Formål: Norges Selvstændighed og Norges Forening med Sverige, hos ham altid viser sig uadskillelig forbundet med hinanden, — at der ikke er Spor af, at han nogensinde har tænkt på eller arbejdet for det ene, uden i Sammenhæng med det andet; — tvertom: vi véd, at det fra først af var ad en helt anden Vej han håbede at opnå for Norge en friere politisk Stilling, nemlig ved en Forening af alle tre skandinaviske Riger[30]. — Det er endelig afgjort urigtigt, når det heder, at Kravene fra norsk Side på egen Bank, egen Overdomstol og eget Universitet havde sin væsentlige Grund i rent praktiske, ikke i nationale Hensyn. Om Banken og Overdomstolen kan dette gjelde, men ikke om Universitetet. Vi henviser til hvad der allerede er bleven sagt herom i det Foregående. Fra et rent praktisk Synspunkt stillede Grundene for og imod Oprettelsen af et norsk Universitet sig således, at en klarttænkende og sundtdømende norsk Forfatter som Treschow, hvem man ikke kan mistænke for at ha villet gjøre sig behagelig for højere Vedkommende, kunde, ved at gå ud fra dette Synspunkt, komme til det Resultat, at Norge var bedst tjent med ikke at få noget Universitet. Det var de nationale Hensyn, der gav Sagen Fart, — derom kan der ikke være Tvil, og det viste sig da også tydelig nok under den offentlige Diskussion, såmegen Umag man end fordetmeste gjorde sig for at dække over denne Side ved Sagen og at holde frem de rent praktiske Grunde.

Det går altså umueligt an at opfatte Wedel som primus motor, eller Ophavsmand til den hele Selvstændighedsbevægelse blandt Nordmændene. Det højeste, der med nogen Rimelighed kan påståes, er, at denne Bevægelse i Årene 1808—1811 fik ny Fart, indtrådte i et nyt, højere Udviklingsstadium, og at Wedel i disse År træder frem som dens Leder eller Hovedmand. Men, endog om man indskrænker sig til at betragte hvad der foregik i Årene 1808—11, vil man kunne finde Beviser for, at Bevægelsen ikke udgik fra ham eller var kaldt frem af ham, om han end var dens mest fremragende, virksomste eller videstgående Repræsentant. Vi behøver bare i så Henseende at henvise til Wergelands Mnemosyne, hvor vi møder Udtryk for en norsk Selvstændighedsånd, om hvilken ingen rimelig Mand vil kunne nægte, at den hæver sig meget klart og bestemt udover den blotte provincielle Særfølelse, og Wergeland stod dengang han skrev Mnemosyne utvilsomt ikke i nogen Forbindelse med Wedel, så det er ugjørligt at anta, at hans Skrift skulde være inspireret af denne enten direkte eller indirekte.

Hvad angår Grev Wedel’s Adkomst til at kaldes norsk, da behøver vi ikke at indlade os på at forsvare den. Man véd, at han betragtede sig selv som Nordmand, at han satte Pris på at være det (hvilket meget vel lar sig forene med at han «ikke var Chauvinist»), og at det ikke skortede ham på god Vilje til at indta et norsk-nationalt Standpunkt. Det er imidlertid højst rimeligt, at den Omstændighed, at han havde tilbragt sine Barndoms- og Ungdomsår i fremmede Lande, har havt en afgjørende Indflydelse på hans senere politiske Holdning og Virksomhed. Det er højst rimeligt, at hans halvt fremmede Karaktér har havt sin Del i, at han stod så fri og ubunden ligeoverfor visse nedarvede Traditioner og Følelser hos det norske Folk: — Loyaliteten, Hengivenheden for det gamle Kongehus og den gamle Forening, Antipathierne ligeoverfor Sverige. Og deri lå utvilsomt et Fortrin, hvorved han i visse Måder blev såmeget bedre skikket til at være politisk Foregangsmand for sit Land. Men ikke i alle Måder; — det var ikke bare et Fortrin. Nordmændenes loyale Følelser ligeoverfor Kongehuset og Foreningen med Danmark var ikke bare Fordom og Ufrihed, ikke bare en Lænke om Foden, som det gjaldt om at få brudt jo før des heller. Når man kjender noget til Norges forudgående Historie, vil man også vide, at disse Følelser havde noget meget ærværdigt, i national Henseende fuldt berettiget ved sig. Man vil vide, at Nordal Bruns Opfatning, at det norske Folks Odelsfrihed og Oldenborgernes Arveenevoldsmagt hvilede på den samme Grund og gjensidig betingede hinanden og at følgelig Nordmanden ikke kunde vise sin Kjærlighed til Frihed og Fædreland, sin personlige og nationale Selvfølelse bedre end ved en urokkelig og ubrødelig Troskab ligeoverfor den odelsbårne Thronarving, ikke var helt uhjemlet. Man vil vide, at det endnu mindre var nogen helt uhjemlet Opfatning, når han og de allerfleste Nordmænd med ham lige til 1814 mente, at Foreningen mellem «Tvillingrigerne», hvordan den nu end fra først af var istandbragt, havde gjennem sin senere Historie fået Karakteren af et for begge Parter hædrende Forhold, at den var bygget, ikke på ydre Tvang, men på et indre, moralsk Fælledsskab, og at det var en Æressag for Nordmændene at holde fast ved den, om de end kunde ha Grund til at ønske dens Vilkår i det enkelte forandret og stille sig som Mål at arbejde for en sådan Forandring. Disse Opfatninger indesluttede vistnok, ved Siden af en Kjærne af Sandhed, megen Misforståelse og Miskjendelse af Tidens Krav. De var, i den Form, hvori de almindeligvis forkyndtes og hyldedes, bleven et Gjerde, der stod i Vejen for Udviklingen af en fuldt vågen og virksom norsk Patriotisme. Det gjaldt altså at komme udover dem, men lidt efter lidt, ved en indre Væxt, ikke ved noget voldsomt ydre Brud. De traditionelle Forestillinger om Troskabspligterne ligeoverfor det gamle Kongehus og den gamle Forening krævede en vis Respekt: det var af Vigtighed, at man, ved Arbejdet for Norges Fremgang i politisk og national Henseende, tog, såvidt mueligt, Hensyn til dem, undgik, såvidt mueligt, at støde an mod dem; Frihedens og Selvstændighedens Sag hos det norske Folk vilde ha været ilde tjent med at stilles i et afgjort Modsætningsforhold til dem, og et sådant stemte jo heller ikke overens med den forudgående historiske Udviklingsgang, der ikke havde kunnet lære Nordmændene at se i Foreningen med Danmark et Åg eller et trykkende Fremmedherredøme.

Men, såfremt det var blevet Alvor med de Wedel’ske Planer eller den Wedel’ske Politik i 1809 og 1810 og senere, vilde uundgåelig et sådant Forhold ha indtrådt. Vi har seet, at Wedel sluttede sig til Adlersparres og andre svenske Politikeres Håb om, at Kristian August’s Valg til svensk Thronfølger skulde indlede en Forening mellem Norge og Sverige. I Hensyn på Måden og Midlerne, hvorved man har tænkt sig «det store Øiemed» opnået, får vi vide, at man først og fremst gjorde Regning på den norske Hærs Hengivenhed for Kristian August; det heder endog, at man allerede havde udseet den Bataillon, der skulde gjøre Begyndelsen med at løfte Oprørsfanen og proklamere Norges Selvstændighed og Forening med Sverige[31]. I 1813, da Wedel havde gjenoptaget sin Foreningspolitik, gik hans Tanke, efter hvad en af Karl Johan udsendt svensk Agent[32] har meddelt, ud på, at Foreningen mellem Norge og Sverige skulde istandbringes ved en Samvirken af norske Bønder og svenske Soldater; han troede at ha tilstrækkelig Indflydelse til at vække en Rejsning blandt Bønderne i Buskeruds Amt og Jarlsbergs Grevskab; men for at denne Rejsning skulde føre til noget, måtte den støttes med en svensk Hær på 30—40,000 Mand, der samtidig skulde foreta et hurtigt Angreb på Kristiania. Disse Planer gjør unægtelig et meget phantastisk Indtryk og er ikke skikket til at vække nogen Beundring for Wedel’s praktiske Sands; men sæt, at det var bleven til Alvor med dem, og at det havde lykkes at gjennemføre dem, — sæt, at Foreningen mellem Norge og Sverige var bleven istandbragt i 1810 eller 1813 ved et Slags militært Pronunciamento eller ved en norsk Bondeopstand støttet ved et svensk Indfald i Norge: — vi kan ikke være i Tvil om, at dette vilde ha været en stor og skjæbnesvanger Ulykke for det norske Folk, og det selv om den nye Forening var bleven afsluttet på de for Norge allerfordelagtigste Vilkår, selv om Norge på denne Måde havde opnået allerede i 1810 eller i 1813 uden Kamp aldeles den samme politiske Frihed og Ligestilling med Sverige, som det, ifølge Tingenes faktiske Gang, først opnåede i 1814 og det efter såmegen Lidelse og såmange Gjenvordigheder. Den alt overvejende Flerhed af Nordmænd vilde nemlig ha ment, at den nye Frihed og Selvstændighed, om den var bleven vundet ad den af Wedel planlagte Vej, var bleven vundet ved Midler, der satte en uudslettelig Plet på Nationens Ære, — ved Brud på hellige Forpligtelser, ved Forræderi og Løgn: — det vilde jo heller ikke ha været mueligt at rejse norske Bønder eller norske Soldater til Oprør mod Landets lovlige Øvrighed og odelsbårne Konge, uden ved at føre dem bag Lyset. Den alt overvejende Flerhed af oplyste Nordmænd vilde ha følt sig beskjæmmet, ydmyget i sin nationale Selvfølelse; de vilde ha anseet sit Land for hærtaget, — og, hvordan det nu end var løbet af med den norske Bonderejsning, vilde det jo altid være bleven det svenske Indfald, som havde fået den afgjørende Rolle, — og de vilde ba ment, at Norge, trods alle forfatningsmæssige Rettigheder, som kunde være bleven det tilstået, var bleven sat tilbage i sand national Værdighed, og at det, ifølge Måden, hvorpå det var bragt ind i den nye Forening, stod langt mere som en Vassal i denne, end det havde stået i den gamle Forening. De Rettigheder, som var bleven opnået, vilde følgelig ha kommet til at savne den Tilegnelse og Tilslutning fra Folkets Side, uden hvilken de måtte stå som en væsentlig tom Form, og hvad Norge havde vundet i formel eller ydre Henseende, vilde været opvejet og meget mere end opvejet ved hvad det havde tabt i indre Henseende, idet nemlig Friheds- og Selvstændighedsånden var bleven kompromitteret og standset i sin Væxt ved at få upopulære Minder at slæbe på.

Grev Wedel’s Politik i 1809 og de nærmest følgende År kan altså, hvor velment og oprigtig patriotisk den end udentvil var, ikke kaldes national og heller ikke meget fremsynt. Han har bedre end andre indseet, hvor meget Norge blev sat tilbage ved at være en Del af den danske Helstat og hvormeget det kunde vinde ved at skilles fra Danmark og forene sig med Sverige; men han har ikke havt Øje for, at den gamle Forening, med alle sine Brøst og Mangler, havde en moralsk Grundvold, som den nye længe måtte komme til at savne, og at Norge derfor, ved at gå over fra den ene til den anden, var udsat for at tabe mere, end det vandt, uanseet Vilkårene. Han har stået altfor fremmed ligeoverfor det norske Folk til at ha det rette historiske og nationale Instinkt, og han var derfor heller ikke skikket til at være Folkets Fører i den afgjørende Krise, trods den Autoritet, hans sociale Position og ustridige Fortjenester af Landet måtte gi ham, og trods det, at han øjensynlig også ved sin Begavelse har været en meget fremragende Personlighed: hvad man læser om ham og af ham (hans Breve) gjør fremfor alt Indtrykket af en frisk Umiddelbarhed, der ikke bryr sig om Formler og Formularer, men går lige løs på det Reale ved Tingene.

Wedel’s Planer om en Forening mellem Norge og Sverige var, ligesom hans svenske Venners, fra først af knyttet til Prins Kristian August’s Person og måtte følgelig ved dennes Død foreløbig stilles i Bero. Forsåvidt han har regnet på en hos Nordmændene rådende Misstemning ligeoverfor den danske Styrelse, indtrådte jo også deri et Omslag, der gik ham imod. Pavels omtaler i sine Dagbøger under 20 Febr. 1813 de Rygter, der allerede i Samtiden var udbredt om, at Selskabet for Norges Vel «havde en skjult, langt vigtigere og mere omfattende Tendents end man vilde være bekjendt», og føjer så til: «En af de bestemte Hovedmænd har jeg rigtignok, uagtet hans agtværdige Karaktér som Privatmand, længe anseet for et politisk farligt Menneske, og hans nuværende Inaktivitet, da Regjeringens Klogskab og Liberalitet har omstemt Almenånden, gjør mig det dobbelt sandsynligt, at han, siden han ej kan spille Demagogrolle, aldeles ingen vil spille, thi om hans udmerkede Evner, hvo tviler om dem? I al Fald, Gud ske Lov at Sagen har taget den Vending! og Kongens og hans Rådgiveres Forhold, såmeget måske fra andre Synspunkter kan være derpå at udsætte, har i denne Sag været både vakkert og vel overlagt».

Ved det «vakre og vel overlagte Forhold», der havde omstemt Almenånden og git Tingene en så lykkelig Vending, sigtes naturligvis til Beslutningerne vedkommende Oprettelse af et norsk Universitet, og det er jo også vist, at Efterretningen om det Udfald, Universitetssagen havde fået ved det kgl. Reskript af 2 Septbr. 1811, blev modtaget med almindelig Jubel i Norge. Ifølge Foranstaltning af Selskabet for Norges Vel blev der 11 Decbr. s. A. afholdt en Nationalfest rundt i alle norske Byer og Bygder for at lægge for Dagen det norske Folks Glæde over og Taknemmelighed for den kongelige Gave, og der fremkom ved denne Lejlighed mangfoldige Yttringer af den varmeste Loyalitet, så det kunde synes, som om al Misstemning nu var borte og det gode gammeldags patriarkalske Forhold mellem Landsfaderen og hans norske Undersåtter atter fuldkommen gjenoprettet. Vi véd imidlertid, at dette ikke var Tilfælde, og Pavels selv, der på det sidstanførte Sted udtaler sig så tillitsfuldt vedkommende Almenåndens Omstemning, har i andre Dagbogsoptegnelser fra Tiden nærmest efter Universitetssagens Gjennemførelse erkjendt, at Nordmændenes Loyalitet ikke nådde tilbage til sin fordums Tryghed eller Styrkegrad, og at endog en vis Ringeagt ligeoverfor Landsfaderen vedblev at være herskende Tone i «vore soi-disant patriotiske Cirkler».[33] Den kongelige Gave var kommet for sent og blev givet under sådanne Omstændigheder og på en sådan Måde, at man, idetringeste inden Kredsen af de nogenledes Velunderrettede, skjønte, at der ikke var synderlig Grund til at være taknemmelig. Troen på Regjeringens gode Vilje og Evne til at løse sine Opgaver ligeoverfor Norge var bleven altfor sterkt rystet til at kunne oprejses igjen. Ingen Nordmand, som havde fulgt nogenledes med og nærede virkelig Kjærlighed til sit Land, kunde længer slå sig tiltåls med Tanken om, at Landsfaderen vågede over det under dets farefulde Stilling, eller kunde længer være blind for, at Helstatssystemet ikke lod sig forene med Hensynet til Norges Interesser. Begivenhederne havde talt et altfor tydeligt Sprog i så Henseende, — og vedblev at gjøre det.

Den økonomiske Herlighed med Licencefarten fik snart Ende. Blokaden optoges pånyt fra engelsk Side og blev strengere end nogensinde forud. Samtidig fik Norge et Misvextår, — det værste, hvorom man har nogen historisk Erindring. Og så kom da dertil i Begyndelsen af det følgende År Statsbankerotten (Rigsbankforordn. 5 Januar 1813), jevngod med en almindelig Konfiskation, bringende Ruin over mange Hjem, hvor der indtil da havde rådet Velstand. Landets Nød steg til en forfærdelig Højde; man måtte gribe til Barkebrød og andre Surrogater; det var ikke sjeldent, at Folk ligefrem døde af Hunger. Nøden var så stor, at det kunde synes rimeligt, at den havde virket i den Grad knugende og trykkende på Folks Sind, at der ikke var bleven levnet Rum for Politik eller overhovedet for nogen åndig Interesse. Men i dette Tilfælde stillede Sagerne sig således, at selve Håbet om en Forbedring i de økonomiske Forhold, — Spørsmålet, som måtte ligge alle og enhver på Hjerte, — var uløselig knyttet til Politiken, — den store europæiske Politik, som man følgelig måtte drives til at holde Øje med så godt man kunde.

Hvor liden Adgang man end dengang havde i Norge til at skaffe sig Kundskab om Regjeringens Planer og Hensigter eller om Begivenhederne i den øvrige Verden, — så kunde man dog ikke være uvidende om, at Norge var en af Indsatserne, hvorom der blev spillet med hundredetusinder Soldater på de store europæiske Slagmarker i Årene 1812 og 1813. De svenske Planer om at vinde Norge var kjendt fra før af, og man fik snart vide, at Karl Johan optog dem pånyt, efterat han var bleven Sveriges Kronprins, og at Norge var Lønnen, han havde betinget sig for at delta i Kampen mod Napoleon og føre Våben mod sit eget Fædreland. Man fik vide, at Rusland, England og Preussen havde garanteret ham denne Besiddelse og lovet ham Hjælp til at opnå den i fornødent Fald; den engelske Garanti-Traktat, afsluttet 3 Marts 1813, blev kort efter offentliggjort i den franske «Moniteur» og således bekjendt for Alverden; til Overflod gav den dansk-norske Regjerings egne Foranstalninger, bl. a. ved at sende selve Thronfølgeren op til Norge som Statholder (Maj 1813), noksom tydeligt tilkjende, hvad den frygtede og hvad man havde at gå imøde.

Det manglede således ikke på, at Nordmændene fik godt Varsel og god Tid til at overveje, hvilket Parti de skulde ta, i det Tilfælde at Landsfaderen skulde bli nødt til at afstå deres Land og overlade dem til deres egen Skjæbne. Kielerfreden kom ingenlunde uventet over dem. Jakob Åll fortæller i sine Erindringer[34], at det første Indtryk, denne Fredsslutning gjorde i Norge, «da den var bleven bekjendt i sit hele Omfang og med sine nedslående Betingelser», var, — udenfor Hovedstaden og forsåvidt Nationen blev overladt til sine «rolige Betragtninger», — «Følelsen af en vis Nødvendighed af at bøje sig under en uundgåelig Skjæbne og Håbet om at Foreningen med Sverige kunde ske med Bevarelsen af Norges Selvstændighed og en passende konstitutionel Form». «Tanken om Modstand mod en Beslutning, som var tagen i det store Råd af Europas mægtigste Stater, faldt endnu kun forholdsmæssigen få Landsmænd ind, og Håbet støttede sig i denne Henseende til de Fordele, ved hvilke Foreningen i Følge Englands Garanti var betinget. Forfatteren modtog på den Tid Breve fra Mænd, der siden dels ved Prinsens Side spillede en vigtig Rolle i Selvstændighedsværket, dels på Eidsvold fægtede djærvelig for samme, hvori de erklærede sig enig med ham deri, at Modstand vilde være unyttig og endog for Fædrelandet skadelig, men at Kraften burde spares for at gjøre Foreningens Betingelser hæderlige og for Norges Fremtid gavnlige. Strax efterat Kielertraktatens Betingelser var bleven bekjendtgjort, herskede således ikke det politiske Schisma udenfor Hovedstaden, der siden delte Nationen. Spiren dertil lagdes ved Prinsens Hof og udgik fra de ham nærmest omgivende Rådgivere og fra hans egen Afsky for en Forbindelse, der for Evigheden adsplittede begge de forbundne Nationer, forenet måske med et stille Håb om, at han kunde bevare Norges Krone for den danske Kongeslægt .... Ved Christian Frederiks Side stod Mænd, der styrkede ham i disse høje Planer, og fra dem, især fra Stiftamtmand Thygeson, udgik Flammeskrifter til Landets mest formående Mænd, hvori der forestilledes det Uværdige for den Norske Nation i at lade sig påtvinge en Forening, hvoraf intet godt kunde flyde for Fædrelandet, — kun Trældom, Ulykker og Nedværdigelse. «Man har», — hedte det i disse Breve, hvoraf Forfatteren også fra samme Hånd fik et, — «solgt Huden før Bjørnen er skudt». Det var den Indflydelse, som en så bestemt Meningsyttring, der udgik fra Regjeringens Sæde selv, havde, som forandrede den almindelige Stemning, og det var såmeget lettere at skabe et Modstandsparti mod Kielertraktatens i ukloge og stødende Udtryk affattede Beslutninger, som der i Nordmandens Barm boede en almindelig og ligesom med Modersmelken indsuet Modbydelighed mod en Forening med Sverige, hvis indvortes Forhold, når de gik over i Norges, ikke syntes skikkede til at berede Fædrelandet Fremtids Held».

Denne Fremstilling svarer så temmelig overens med Måden, hvorpå man fra svensk Side engang plejede at opfatte og tildels endnu opfatter Forholdene og Tingenes Gang i Norge i 1814: — Nordmændene tænkte på alt andet end at modsætte sig Kielertraktaten; forsåvidt de havde nogen politisk Mening, var det den, at Norge kunde takke til at slippe bort fra det danske Åg og få Del i den svenske Frihed. Hele Rejsningen var bare en dansk Intrige, stellet til af Prins Kristian Frederik og hans danske eller dansk-tydske Omgivelser med det Mål for Øje: at føre Norge ad en Omvej tilbage i det gamle Lydrigeforhold. Havde ikke han, den danske Prinsen, lagt sig imellem, vilde Norge være bleven forenet med Sverige i al Stilhed, i Kraft af de i Kielertraktaten fastsatte Bestemmelser, overensstemmende med svensk Program, — d. v. s. man havde fået en virkelig Forening af den skandinaviske Halvøs tvende Riger; — således som det gik, ifølge den danske Prinsens Indblanding, blev vel ikke Foreningen hindret, — dertil nådde han ikke, — men den blev istandbragt på sådanne Vilkår, som man helst kunde ønske dem fra dansk Synspunkt, — overensstemmende med dansk Program, — d. v. s. man fik en Forening «til at gråte over».

Eller, efter en anden, nyere Version: — Foreningen blev til syvende og sidst afsluttet overensstemmende med svensk Program; det var i Virkeligheden dette, d. v. s. Karl Johans Politik, der blev sejrende ved Moss-Konventionen, og Kristian Frederik viste Norges Friheds- og Selvstændighedssag den store Tjeneste, som Nordmændene skylder at være ham taknemmelig for, ikke ved sin Optræden på Skuepladsen, men netop ved sin Aftræden fra samme, medens det endnu var Tid, — altså netop ved den Handling, der har pådraget ham såmegen Ringeagt og har været Gjenstand for så hårde Dome fra norsk Side. Norges Friheds- og Selvstændighedssag var nemlig uløselig knyttet til Foreningen med Sverige; det var i Grunden samme Sag. Men Kristian Frederiks Indgriben fik idetringeste forsåvidt varig uheldige Følger, som den medførte, at denne Sammenhæng blev skjult for det norske Folk både da og senere, — at Norges Frihed og Selvstændighed på den ene Side, Foreningen med Sverige på den anden kom til at stå i Nordmændenes Bevidsthed som aldeles adskilte, endog indbyrdes modstridende Ting, medens de i Virkeligheden hører sammen. — Man henviser, til Bevis for dette «virkelige» Forhold, til Udtalelser af Karl Johan fra 1810 og 1812, hvoraf det fremgår, at han allerede dengang, efterat være bleven sat ind i Forholdene af vel underrettede svenske Mænd, stillede sig som Mål en Forening af den skandinaviske Halvøs Riger i Hovedsagen af samme Art som den, der faktisk blev afsluttet i 1814 på Basis af Moss-Konventionen. Man henviser til den med England afsluttede Garantitraktat, hvorved Sverige højtidelig forpligtede sig til at ved Foreningens Istandbringelse ta det størst mulige Hensyn til Norges Frihed og Lykke, og man henviser til selve Kielertraktaten, som på ingen Måde står i Strid med disse Forpligtelser, eftersom den alene fastsætter Foreningen, men ikke Vilkårene for samme. Til al Ulykke var Nordmændene i det afgjørende Øjeblik uvidende herom, eller de skjønte det ikke. Alene Grev Wedel havde fuld Greje på den svenske Regjerings, d. v. s. Karl Johans Foreningsprogram; han sluttede sig også aldeles til det og tilrådede i Marts 1813, — overbevist som han var om den svenske Regjerings redelige Hensigter og tillige om at Nordmændene alene ved et kraftigt Stød udenfra kunde sættes i Bevægelse for at vinde Selvstændighed ligeoverfor Danmark, — et svensk Indfald i Norge, som han påtog sig at sekundere fra norsk Side. Heraf blev nu intet, da Karl Johan nødtes til at føre Størsteparten af sine Tropper over til Nordtyskland for at delta i Aktionen mod Napoleon. Både han og Wedel fastholdt imidlertid sit Standpunkt også i den følgende Tid, og, om Wedel var blevet Norges ledende Mand i det kritiske Øjeblik, nemlig da Kielerfreden blev afsluttet og bekjendtgjort for Nordmændene, — hvilket han forudsættes at ville være bleven, såfremt ikke Kristian Frederik havde været sendt op til Landet, — vilde følgelig Foreningen være kommet istand i største Ro og Endrægtighed og på væsentlig de samme Vilkår som de nugjeldende, men «naturligvis med andre Bestemmelser vedkommende Norges indre Forfatning». Uheldigvis blev det ikke ham, men Kristian Frederik, hvem den ledende Rolle tilfaldt. Derved afbrødes Tingenes naturlige Gang. Kristian Frederik, — den præsumtive danske Thronarving, — havde de sterkeste personlige Motiver til at modsætte sig en Forening af Norge og Sverige, hvilke Vilkår der end blev opstillet for samme; han opfattede desuden vistnok Kielerfreden falsk; han anså den vistnok virkelig for en Voldsgjerning, en Underkastelse af Norge under et fremmed Åg, og kunde såmeget lettere bibringe Nordmændene den samme Forestilling, fordi den svarede så vel til deres nedarvede Antipathier ligeoverfor Sverige. Hertil kom, at den Mand, som kunde ha hævdet en rigtigere Opfatning, Wedel, var borte fra Landet, og at også den svenske Regjering på sin Side undlod at gi klar Besked, — en Følge af, at den uduelige Grev Engeström var blevet midlertidig ledende under Karl Johans og Hofkantsler Wetterstedts Fravær. Således fik Forestillingerne om at det svenske Foreningsprogram gik ud på Norges Underkuelse og Indlemmelse i Sverige Tid til at brede sig og voxe sig fast i det norske Folks Bevidsthed. Nordmændene indbildte sig, at de i 1814 kjæmpede for sin Frihed og Selvstændighed, medens deres Fiender i Virkeligheden havde det samme Program som de selv; de indbildte sig, at de ved Krigen, så uheldig den end løb af for dem, aftvang sine Fiender væsentlige Indrømmelser, medens disse i Virkeligheden opnåede alt, hvad de vilde. Deraf fulgte igjen den urigtige Sondring mellem Selvstændighedssagen og Unionssagen, som har været og er så almindelig i Norge, og deraf har igjen flydt og flyder megen Strid og megen Bitterhed, som kunde været undgået ved en «sandere» Opfatning[35].

Meget af hvad der således er bleven anført til Støtte for den Påstand, at den norske Rejsning i 1814 var en unødig Afbrydelse i Tingenes naturlige Gang, og at Nordmændene vilde ha nået i det væsentlige lige langt, om de havde underkastet sig Kielertraktaten, kan nu i og for sig være rigtigt nok; men, om det havde været rigtigt altsammen, vilde det, — naturligvis, — ikke ha forslået til at bevise, hvad det skal bevise. Det forholder sig vistnok så, at Kielertraktaten efter sin Ordlyd ingenlunde hjemlede nogen Inkorporering af Norge i Sverige, — at den tvertom udtrykkelig fastsatte, at Norge skulde forenes med Sverige som et i Formen særskilt Rige, medens den ikke indlod sig på Foreningens Vilkår iøvrigt, så den forsåvidt levnede Rum for en Anerkjendelse af Norges Selvstændighed ikke bare i formel, men også i reel Henseende. Det forholder sig vistnok også så, at man fra norsk Side almindeligvis mistydede Traktaten, så den kom til at gjælde for en endnu skammeligere Trafik med et helt Folk, end den virkelig var. Det er endelig sikkert nok, at Karl Johan i 1810 og 1812 og endnu i Dagene umiddelbart forud for Kielerfredens Afslutning udtalte sig i de rummeligste Ord om sin Beredvillighed til at indrømme Nordmændene så gode Vilkår, som de kunde ønske, når de bare ville indgå på at forene sig med Svenskerne under samme Konge[36]. Et andet Spørsmål er det, hvor alvorlig ment disse Ord var, eller hvorvidt man har Ret til at se i dem noget mere end et Mundsvejr eller en af de mange Udveje, som Karl Johan plejede at holde sig åben i en vanskelig Situation; — der er Tegn, som tyder på, at det vilde ha været et meget beskedent Mål af Selvstændighed, som var bleven Norge til Del, såfremt Karl Johan havde fået råde derfor som han vilde[37]. Men sæt endog, at disse hans Ord virkelig havde været Udtryk for et vel overvejet, bestemt fastslået Program, — sæt endog, at Nordmændene virkelig ved at bøje sig for Stormagternes Vilje og underhandle i Fred og Ro med Karl Johan på Basis af Kielertraktaten vilde ha kunnet opnå nøjagtig de samme retslige Vilkår: — den samme Statsforfatning (endog ligeså «utilbørlig demokratiseret»), den samme Stilling inden Unionen, — som dem de opnåede efter 1814 Års Farer og Kampe: så kan der dog fornuftigvis ikke være Tvil om, at det i Realiteten vilde ha gjort en overmåde stor Forskjel, om det samme formelle Resultat var bleven opnået ad den ene eller den anden Vej. Der ligger en indlysende Sandhed i disse Ord af Professor Rydin: «Det er ikke sagt, at Nordmændene, om de havde erholdt til Gave af Sverige, hvad de nu kom til at udvikle hos sig selv, vilde ha opnået de samme Fordele; Friheden kan ligesålidt som Sandheden foræres bort; den må tilegnes gjennem indre Arbejde, og på dette Arbejde beror Evnen til at bevare den som sin Ejendom».[38]

Det står da fast, at Nordmændenes Rejsning mod en Traktat, der disponerede over deres Land som over en Provins og over dem selv som en vilje- og meningsløs Besætning på Gården, var fuldt beføjet i enhver Henseende, — folkeretlig, politisk, moralsk, — og at den, skjønt den langtfra havde en Kraft eller Fasthed, der svarede til dens Beføjelse, dog fik Overtaget i Konflikten med de fremmede Magter og kom til at øve fremfor disse den bestemmende Indflydelse på det norske Folks senere Stilling og Skjæbne.

Spørsmålet blir så dernæst, hvorvidt denne Rejsning selv blir at føre tilbage til et fremmed Udspring, — hvorvidt den er at opfatte som et Værk af Kristian Frederik og hans dansktydske Omgivelser, — altså som en Bevægelse udenfra, ikke indenfra, sat i Gang af den fremmede Prins, ifølge rent personlige Hensyn, der ikke stod i nogen Sammenhæng med Stemninger eller Meninger hos det norske Folk.

Herved må det først medgives som en utvilsom Kjendsgjerning, at Kristian Frederik gav Signalet til den hele Bevægelse og gik i Spidsen for den et langt Stykke fremover. Det må videre medgives som en Kjendsgjerning, at hans Optræden blev bestemt ved personlige eller dynastiske Motiver: — Håbet om at han, ved at lade Norge agere uafhængigt Rige en Stund, skulde kunne føre det tilbage i den gamle Helstatsforbindelse med Danmark. Han har selv oftere vedgået dette i sine Dagbogs-Optegnelser[39], — t. Ex. under 25 Januar 1814: «Jeg har skrevet til Kongen, at Ingen i Verden kunde tage såmegen Del i hans Modgang som jeg; men det var min Pligt ligeoverfor mig selv og min Familje, — der kunde have Håb om, tidligt eller sent, at komme til at gjøre deres Rettigheder gjeldende, — at gjøre Indsigelse mod Afståelsen af Norge», — under 1 April 1814: «Jeg har svaret Hs. Maj., at jeg meget skjønner på hans venskabelige Råd, ... men at jeg vilde tage imod Kronen (d. e. Norges Krone), hvis den blev mig skjænket selv på Afgrundens Rand, — om ikke for andet, så for at erhverve Rettigheder for min Søn (thi det franske Dynasti vilde ikke komme til at herske længe ikke engang i Sverige og endnu mindre i Norge, selv om det også skulde lade sig gjøre at erobre dette Land»).[40]

På andre Steder har han dog i meget sterke Udtryk gjort gjeldende, at det var andre, bedre Motiver, som drev ham til at stille sig i Spidsen for den norske Selvstændighedssag. Således skriver han under 22 Febr. 1814 til Frederik VI.: «Din bestemte Villie, at Norge skulde overgives til Sverige, er tydeligt lagt for Dagen og måtte vel således tilkjendegives; imidlertid har jeg nøje underrettet mig om Folkets Stemning. Jeg har foretaget en Rejse til Throndhjem gjennem Gulbrandsdalen og tilbage gjennem Østerdalen; overalt har jeg hørt gjenlyde Folkets Stemme: «Vi ville leve Norske og ikke Svenske; giv os Krudt og Bly, at vi kunne forsvare vore Grændser». Folkets Håb er til mig, at jeg ikke vil forlade dem; havde Folket havt Årsag til at ahne nogen anden Hensigt hos mig, da havde jeg tned Rette tabt dets Agtelse og Kjærlighed; men jeg kunde sandelig ligeså lidt have vundet over mit Hjerte mod Nationens Villie at forlade et sådant Folk, der bygger sit Håb om Selvforsvar og Uafhængighed på mig; — at give et sådant Folk til Pris for Oprørsstiftere, for fremmed Vold, uden Anførsel, uden Foreningspunkt for den almindelige og bestemte Villie at forsvare Fædrelandet til det Yderste, vilde efter min Overbevisning have været uforsvarligt. Heller måtte jeg udsætte mig for personlig Møje og Fare, hellere opoffre et privat Livs Lyksalighed, min Slægt, min Søn og mine Venner, hellere, hvis det lod sig tænke, måtte jeg herved udsætte mig for Din Fortrydelse end svigte min Pligt mod et helt Folk, som føler varmt for sin Kongeslægt og som kun ønsker at regjeres af den oldenborgske Stamme .... At Danmark ikke får Pommern og Rügen er en Selvfølge, men det kan blive lykkeligt foruden. — At dette mit elskede Fædreland skulde udsættes for nye Farer, hvis jeg ikke opoffrede Norge, skulde smerte mig; men kan Uretfærdigheden hos de andre Magter gå såvidt, da vilde Sikkerheden for den danske Krone alligevel ikke være stor; overhovedet kunde det samme have været Tilfælde, hvis det norske Folk uden mig havde forsvaret sin Uafhængighed; kun at det da var bleven voldgivet til indvortes Krig ligesom Spanien».[41] — I sine Dagbogs-Optegnelser udtrykker han sig på flere Steder, t. Ex. under 17 Januar, 24 Januar, 2 Februar 1814, i Overensstemmelse hermed; han taler om det norske Folks Vilje til at modsætte sig Kielertraktaten og forsvare sin Uafhængighed, ikke som noget han havde fremkaldt eller la an på at fremkalde, men som noget han fandt færdigt for sig, — ikke bare i Hovedstaden, men i Throndhjem, i Landsbygderne, allevegne, — en almindelig rådende enthusiastisk Stemning, der drev ham frem, halvveis mod hans Vilje og påla ham som Pligt at stille sig i Spidsen for en Rejsning, som vilde ha fundet Sted også uden ham, bare at den da vilde ha fået en mere uordnet Karaktér.

Denne Fremstilling indeholder vistnok nogen Overdrivelse; men der er dog Grund tii at anta den for mere korrekt og bedre rammende hvad der er Sagens Kjerne end den af Åll givne. Naturligvis har der været mange, som ved Budskabet om Kielertraktaten tænkte og talte overensstemmende med Åll’s Beskrivelse, nemlig i den Retning at man fik se til at skikke sig i sin Skjæbne og føje sig efter hvad der var besluttet over Landet af Europas mægtigste Stater. Deraf følger imidlertid ingenlunde, at man ikke skulde ha Ret til at tale om en Folkevilje, der gik i en modsat Retning, — en sterk og almindelig Stemning eller Opinion, der kom Prins Kristian Frederiks Uafhængighedsplaner imøde på Halvvejen eller mere end det og ikke blev fremkaldt ved hans Optræden, men snarere var det bestemmende Motiv for denne.

Der vil altid, selv inden de mest oplyste, højest udviklede Nationer, være en Mangfoldighed af Mennesker, som til dagligdags alene er optat af sine private Interesser, og som derfor, når en enkelt Gang et stort offentligt Spørsmål trænger sig ind på dem og kræver Valg, står råd- og viljeløse og er mest tilbøjelig til at overgi sig på Nåde og Unåde, forsåvidt som de blir overladt til sine «rolige Betragtninger». Men på dem og deres Betragtninger kommer det ikke an. Hvor talrige de end kan være, er det ikke dem, der danner «Folket» i dette Ords historiske Mening. Det er ikke dem, men de oplyste, de, som følger med, og hos hvem Tanken på de almene, nationale Interesser er nogenledes stadig tilstede, — oftest et lidet Mindretal, — som bestemmer, hvad der skal være Folkevilje eller Folkemening, forsåvidt der overhodet kan bli Tale om en sådan. Spørsmålet er altså: fandtes der i Norge på denne Tid et sådant Mindretal, såvidt mandsterkt og med såvidt megen Myndighed, at det, — idetringeste for en Gangs Skyld og i et enkelt stort og afgjørende Moment, — kunde skabe en virkelig Folkemening, — ta et bestemt Parti, hvor det gjaldt Landets Skjæbne for alle Tider, og dra Mængden med sig, — og rådede der hos dette Mindretal slige Meninger og Følelser, at de måtte være afgjort uvillig til at underkaste sig Kielertraktaten, og at Kristian Frederiks Opråb om at nytte Øjeblikket til at gjenrejse gamle Norges Selvstændighed svarede således til hvad der rørte sig og længe havde rørt sig hos dem, at det ikke såmeget gav Stødet, som snarere bare Signalet til den hele Rejsning?

Og herom må det nu for det første siges, at det på Forhånd er gode Grunde til at tro, at så var Tilfælde. Vi minder om, hvorledes Begivenhederne i de nærmest forudgående År havde måttet virke til at holde Nordmændenes Patriotisme vågen og gi den en praktisk-politisk Retning ved at godtgjøre på den allerugjendriveligste Måde det for Norge fordærvelige ved den hidtil bestående Helstatsforbindelse med Danmark. Vi minder om, hvorledes Nordmændenes nationale Selvfølelse var bleven stimuleret gjennem lange Tider og drevet op til en i visse Måder rent ud svimlende Højde, — hvorledes de var bleven vænnet til at se sig omtalt og til at betragte sig som et rent aparte Folk, — et Adelsfolk, et Kjernefolk, hvem hele Verden ærede eller idetringeste burde ære. Om deres Nationalånd i Ordets dybere Mening end fremdeles var meget ufuldkommen udviklet, meget rudimentær, — så gav de vistnok i Hensyn på Nationalstolthed intet andet Folk noget efter. Og hvorledes måtte nu ikke denne Nationalstolthed oprøres i sin inderste Grund ved Efterretningen om, at dette aparte Folk var bleven afstået til en fremmed Konge, byttet bort som andet Løsøre! Man havde vistnok begyndt at få Øjnene op for, at Norge blev utilbørlig tilsidesat og led Skade på sin Velfærd ved det dansk-norske Helstatssystem; men endog hos dem, der var mest optat af Tanken herpå, endog hos de mest exklusive Norskhedsmænd rådede dog, som før fremhævet, fordetmeste en Forestilling om, at de to Tvillingriger var forbundet ved et sandt Broderskabsbånd, der bragte dem begge og fremforalt Norge Hæder, om ikke Fordel. Det er derfor på Forhånd intet urimeligt deri, at norske Patrioter kunde finde sig med Ro i den bestående Forening med Danmark og alligevel rejse sig med den største Harme mod Tanken om en Forening med Sverige, selv om denne skulde bygges på i og for sig meget fordelagtigere Vilkår. Sverige var Arvefienden, Gjenstand for en dybt rodfæstet og vidt udbredt Mistillit eller Antipathi. Man har i vore Dage hyppig skildret det mellem Nordmænd og Svenske før 1814 stedfindende Had med altfor sterke Farver, bl. a. for at forherlige Unionen mellem Norge og Sverige, der skulde ha udført, foruden andre Undergjerninger, også den: at omstemme så aldeles de to Folks Sindelag ligeoverfor hinanden. I Årene 1808—1810, både under og efter Krigen, synes Forholdet mellem Nordmænd og Svenske, efter hvad adskillige Træk tyder på, ingenlunde at ha havt nogen særdeles bitter Karaktér. Men siden blev det rigtignok i høj Grad forværret. Sveriges Deltagelse i Blokaden af de norske Kyster, det Forsøg, som blev gjort fra svensk Side på at tvinge det fattige korntrængende norske Folk til Overgivelse ved ligefrem at hungre det ud, vakte, efter hvad Dagbogs-Optegnelser og private Breve noksom viser, en dyb Indignation hos Nordmændene, og ved den Tid, da Kielertraktaten blev afsluttet, rådede der ganske vist i Norge en meget intens Uvilje ligeoverfor Sverige og alt Svensk. — Der var ved denne Tid mange Nordmænd, som nærede Ønske om en fri Forfatning for sit Fædreland og sysselsatte sig i Stilhed med Tanker på en sådan, — 1814 Års Historie skulde afgi noksom umiskjendelige Vidnesbyrd derom; — Påvirkninger af den franske Revolution havde lagt Sæden til disse Tanker, Landets senere Trængsler havde virket til, at Sæden slog Rod og spirede. Men Udsigten til at få Del i den svenske «Frihed», som blev åbnet ved Kielertraktaten og allerede forud gjennem svenske Proklamationer og Strøskrifter, kunde intet tillokkende ha for disse norske Reformvenner eller Revolutionsmænd. En Stænderforfatning som Sveriges med et overvejende aristokratisk Element måtte vel endog i deres Øjne synes et Tilbageskridt ligeoverfor det monarkiske Enevælde; deres Standpunkt var først og fremst demokratisk, og det norske Samfunds formentlig så udpræget demokratiske Karaktér var jo netop og havde længe været et af de Forhold, som den norske Nationalfølelse drog mest Næring af og hvorved den plejede at dvæle med det største Velbehag. — På den anden Side: medens norske Patrioter og Fremskridtsmænd ikke ventede noget godt af en Forening med Sverige, kan det ikke være tvilsomt, at de fordetmeste nærede de mest svimlende Forhåbninger om hvad et helt selvstændigt Norge med en fri Forfatning, afpasset efter Landets demokratiske Samfundsforhold, kunde bli. Tanken på Norges økonomiske Fattigdom, Tvilen om at det vilde ha tilstrækkelige materielle Resurcer til at opretholde en egen Statstilværelse kan neppe ha havt megen Magt hos dem. Man var jo fra gammel Tid vant til at forestille sig Norges materielle Resurcer større, end de virkelig var, ifølge den falske Handelsbalance, der spillede en slig Rolle gjennem hele det attende Århundrede; det hedte jo stadig, — og ingen tvilede endnu på Rigtigheden deraf, — at det var Norges årlige Overskud, som, ved at dække Danmarks årlige Tab, frelste Tvillingrigerne fra Ruin; — skulde da ikke Norge kunne klare sig, når det fik stå på egne Ben og kunde beholde sit Overskud for sig selv? Endnu mindre kan der ha rådet nogen Tvil om den Folket iboende Kraft eller overhodet om de åndige Vilkår for en selvstændig national Udvikling. Vi har omtalt, hvorledes patriotiske Nordmænd i Slutningen af forrige og Begyndelsen af dette Århundrede var fyldt af Tanken på det gamle Norges Herlighed og på Odelsretten som Grundvold for denne Herlighed. De hentede herfra et lyst Håb for Landets Fremtid; det blev en almindeligt rådende Mening blandt dem, at, om Nordmændene ikke kunde siges at være frie i Ordets moderne politiske Betydning, så havde de ialfald bedre Betingelser for at bli det end noget andet Folk, — at der ingensteds fandtes så tryg en Grundvold for et demokratisk Selvstyre, som inden det norske Samfund med sin urgamle Bondefrihed[42]. Vi må forestille os, at mange har gået og længtet i Stilhed efter det Øjeblik, da de kunde komme til at bygge på denne mageløse Grund eller idetringeste være Vidne til, at der blev bygget. Båndene, der knyttede Norge til det danske Kongehus og det danske Tvillingrige, havde endnu i de flestes Øjne en slig Ærværdighed, at de ikke kunde tænke på at bryde dem. Men, når der åbnedes Udsigt til, at disse Bånd vilde bli løst udenfra, da måtte dog en sådan Udsigt imødesees med spændte Forventninger og den Tanke måtte gjøre sig gjeldende hos mange, at nu vilde Leiligheden være der til at realisere de store Drømme om et selvstændigt Norge med en fri Forfatning, afpasset efter Landets demokratiske Samfundsforhold, og nu skulde man ikke la sig Lejligheden slippe af Hænde for nogen Pris. Men — vil man sige, — de allierede Stormagter vilde nu engang ikke vide af noget selvstændigt Norge; de havde fældet Domen over Landet: det skulde forenes med Sverige. At nægte at underkaste sig deres Dom var at udsætte sig for at komme i Kamp med dem, og skulde det nu ikke være rimeligt, at oplyste og patriotiske Nordmænd, ved rolig Overvejelse heraf, måtte være kommet til det Resultat, at man, — trods det forsmædelige og for Nationalstoltheden så dybt krænkende ved Kielertraktaten, — fik skikke sig i sin Skjæbne, heller end at udsætte Landet for en så håbløs Kamp? Herved er at bemerke, at på den Tid, da Kielertraktaten blev afsluttet og bekjendt i Norge, var det endnu ikke afgjort, om de allierede Stormagter skulde komme til at råde for Europas Skjæbne; Napoleon var endnu ikke fældet. Der kunde være nogen Mening i at håbe, at han vilde klare sig eller idetringeste, at Kampen mellem ham og hans Fiender endnu vilde komme til at vedvare i nogen Tid, og at det selvstændige Norge vilde, såfremt Nordmændene skyndte sig med at nytte Lejligheden, kunne bli et fait accompli, som den endelige Sejrherre, hvem det så end blev, kunde ønske at respektere.

Hvad der, ifølge dette, må synes på Forhånd sandsynligt, — at der nemlig ved Budskabet om Kielertraktaten gjorde sig en Stemning gjeldende inden det norske Folk, svarende til de fra Prins Kristian og Frederik og hans Rådgivere udgåede «Flammeskrifter», men ikke skabt af disse, — stadfæstes nu også ved Aktstykker og sikkre historiske Kjendsgjerninger. Vi henviser til Yttringer i private Breve og Dagbogsoptegnelser[43],

— hvorved må mindes, at vi har så overmåde lidet levnet af den Slags, — men fremfor alt til Throndhjems-Adressen fra de første Dage af Februar og Eidsvoldsmødet den 16de samme Måned. Kristian Frederik fik Underretning om Kielerfreden d. 24 Januar 1814; den 26de tog han den Beslutning at rejse til Throndhjem, — «for at vinde Tid», som det heder i hans Dagbog, — naturligvis også for at udforske Stemningen og bearbejde den til Fordel for den Plan, som han og hans nærmeste Rådgivere dengang nærede om, at han skulde lade sig proklamere som Norges Konge efter Arveretten og Kongeloven. Han kom til Throndhjem den 5te Februar, men allerede forinden, allerede i de første Dage af Februar, altså umiddelbart efterat man havde fået Budskab om Kielertraktaten, var der her istandbragt en Adresse, forfattet af daværende Byskriver C. V. Falsen og underskrevet af 58 af Byens mest ansete Borgere, som begynder med at forsikkre, at «Tanken om, at en Forbindelse med Sverige vilde bringe Norge den Ro, hvortil det så højligen trænger, og i enkelte økonomiske og politiske Henseender være til Fordel», ikke et Øjeblik har kunnet bringe dem til at vakle i den Beslutning «at ville vove alt for Norges Frihed og Ære», men ender med at udtale i bestemte Ordelag Ønsket om, at Nationen måtte ved Deputerede af alle Stænder træde sammen i en Kongres for at gi Riget en Konstitution, som kunde sikkre dets Lykke bedre, end den man hidtil har havt. Prinsen blev gjort bekjendt med denne Adresse, og den har udentvil havt sin Virkning på ham. Imidlertid opgav han endnu ikke sin oprindelige Plan; men så holdt han under Tilbagerejsen fra Trondhjem det bekjendte Eidsvolds-Møde den 16de Februar, og dér blev han, som vi véd, helt omstemt. Han har selv i sin Dagbog git en Beretning om Forhandlingerne ved dette Møde. Det var, ifølge denne Beretning (der forsåvidt stemmer med den gjængse Tradition), Professor Georg Sverdrup, der la det afgjørende Lod i Vægtskålen. Han holdt en Tale til Prinsen, som denne hørte «med Glæde», hvori han besvor ham «ikke at sætte Kronen på sit Hoved på en Måde der stod i Strid med næsten alle Nationens oplyste Mænds Anskuelse»,

— Brev til Jakob Åll vedk. dennes «Erindringer» af 1843: «At Attråen efter absolut Selvstændighed ikke var aldeles almindelig, er sandt. Men, at den var mestendels indskrænket til Prindsens nærmeste Omgivelser og en liden Kreds af politiske Sværmere, turde måskee være formeget sagt». og hævdede, at de Rettigheder, som Fredrik VI. havde givet Afkald på, var falden tilbage til Folket, som følgelig alene kunde disponere over den ledige Throne. løvrigt talte alle de ved Mødet tilkaldte Mænd i samme Ånd, — på et Par nær, som tilsidst også stemte i med de andre; alle tilrådede, at Prinsen skulde midlertidig ta Regjeringens Tøjler i sin Hånd og sammenkalde Folkets Udkårne, for at disse kunde gi Norge en ny Forfatning. Og, da Prinsen havde fattet sin Beslutning og udfærdiget sine Proklamationer overensstemmende hermed og meddelte dette til de højere Officierer ved de to i Nærheden kantonnerede Brigader, Hegermanns og Staffeldts, kunde han strax se, hvor kjærkommen Efterretningen var dem alle, og hvorledes han havde vundet Nationens Hjerte ved det Offer, han bragte den.

Det fremgår heraf på en aldeles umiskjendelig Måde, at man, før Budskabet om Kielertraktaten kom til Norge, har, inden Kredsen af Landets oplyste Mænd, overlagt og overvejet, hvilket Parti man skulde ta i det Tilfælde, at Fredrik VI. blev nødt til at afstå sit norske Rige eller opgi sin Ret dertil, — at man ved disse Overlægninger og Overvejelser fordetmeste er kommet til det Resultat, — mere eller mindre klart udtalt eller fast bestemt, — at Nationen i så Tilfælde burde ta sin Skjæbne i sin egen Hånd, — at følgelig Kristian Fredrik har havt Ret til at sige, at det var Nationens Stemme, der påla ham som Pligt at stille sig i Spidsen for den, og at han handlede i Overensstemmelse med den offentlige Mening, når han vægrede sig ved at iværksætte Kielertraktaten og i dets Sted proklamerede Norges Uafhængighed. Han har ved Siden heraf havt personlige Motiver til at optræde som han optrådte, og disse har udentvil fra først af været de egentlig bestemmende; han har håbet, idet han appellerede til Nordmændenes Nationalfølelse og Selvstændighedsånd, at den vilde bli en bekvem og villig Tjener ved Gjennemførelsen af hans Planer; men, da det kom til Stykket, viste den sig sterkere, mere bevidst og klar over sine Mål, end han havde forudset; den var enig med ham i et Punkt, men uenig med ham i et andet, og den satte sit igjennem og rev ham med sig; Forholdet blev ikke, at den blev hans, men at han blev dens Redskab.

Vi må da vistnok også tilføje: et overmåde nyttigt, på Rejsningens første Stadier måske vel endog nødvendigt Redskab. Vi ser af samtidige Yttringer, hvorledes det blev opfattet som Norges Frelse, at det havde den odelsbårne Thronarving i sin Midte, da Kielertraktatens Dom fældtes over det. «Uden ham var vi forlorne», skriver Pavels i sin Dagbog under 16de Januar 1814, «men nu siger jeg: nil metuendum, duce Teucro et adspice Teucro». Vi tør ikke, efter hvad der er kjendt om Folkets politiske og nationale Standpunkt, negte Rigtigheden af denne Opfatning. Det gjaldt for Nordmændene at optræde hurtigt og nogenledes enigt; dertil behøvedes en Leder; Thronarvingen var selvskreven: om ham kunde alle de hos Folket rådende Følelser, — både de af gammelt og de af nyt Datum, — både Loyaliteten og Selvstændighedsånden, — samle sig; en anden Leder vilde man måske ikke ha kunnet finde, eller han vilde ialfald ikke ha kunnet vinde tilstrækkelig Tillit og Tilslutning, fordi han ikke havde Fødselens Ret, hvor god en Mand han iøvrigt kunde ha været Nordmændene havde sålænge været vant til det oldenborgske Landsfader-Regimente og var endnu fordetmeste så umodne i politisk Henseende, at det var nødvendigt for dem at ha, — til en Begyndelse ialfald, — en Oldenborger gående i Spidsen, for at de skulde kunne føle sig rigtig tryg på, at den nye Vejen, hvorpå de slog ind i 1814, også var den rette.

Vi véd imidlertid, at, hvad der var en Lykke for dem, da det gjaldt at fatte den store Beslutning, blev en Ulykke, da det gjaldt at gjennemføre den. Kristian Frederiks Nærværelse i Landet som den selvskrevne Leder begyndte med at brede et flatterende Lys, men endte med at kaste en ufortjent Skygge over deres Nationalfølelse og Evne til modig og enig Optræden. Han var en karaktérløs Æsthetiker, en Festtaler-Natur, som savnede de væsentlige Egenskaber for den Rolle, han havde påtaget sig ved at stille sig i Spidsen for det norske Folk. Han nærede øjensynlig et Slags Enthusiasme for Norge og det norske Folks Uafhængighedssag; han kunde rives med og rive andre med, når det gjaldt at udkaste en stor Plan; men de sterke Midler, som i Regelen må til, når en stor Plan skal sættes i Værk, lå ikke for ham; han havde neppe nok Kraft til at tænke på dem, endsige til at bruge dem. Han forsømte aldeles at gjøre, hvad der kunde gjøres for at sætte Landet i Forsvarsstand[44]. Det er øjensynligt, at han har villet holde sig Tanken på en Krig aldeles fra Livet, skjønt en Krig måtte synes næsten uundgåelig, efterat han havde modtat det på ham faldne Kongevalg. Og hans såkaldte Ledelse af den norske Hær, da Krigen endelig brød ud, var så aldeles mod- og meningsløs, at den måtte demoralisere de bedste Tropper, og at han måtte være dømt fra Livet som Forræder, såfremt han ikke havde været Konge[45]. Han kompromitterede derved ikke bare sig selv, men det Folk, hvis Fører han havde påtat sig at være, og udsatte Nordmændene for at tabe alt, hvad der var opnået ved den Rejsning, som han selv havde været med på at sætte i Gang, og dertil Æren ovenikjøbet[46].

I Virkeligheden blev jo det meste reddet, og det lar sig ikke negte, at heldige ydre Omstændigheder også denne Gang kom den norske Selvstændighedssag til Hjælp, — særskilt Karl Johans forsigtige Naturel og utrygge Forhold overfor de allierede Stormagter, der gjorde ham næsten ligeså ivrig efter at få Ende på Krigen som selve Kristian Fredrik. Han indrømmede ved Moss-Konventionen en Forhandlings-Basis, der næsten var så gunstig for Nordmændene, som den kunde være, og langt gunstigere, end han havde villet indrømme forud for Krigen. Han eller de, der optrådte i hans Navn og på hans Vegne, søgte siden på forskjellig Måde at komme bort fra denne Basis. Forhandlingerne varede temmelig længe og gik alt andet end glat fra Hånden. Det norske Statsråd og det overordentlige Storthing, der trådte sammen 7 Oktbr. 1814, og i hvis Hånd den endelige Afgjørelse var lagt, fik derved Opgaver at løse, som langtfra var lette, og de blev, som vi véd, løst med al mulig Hæder. Pavels’s Spådom, at Norge vilde falde, når det ikke længer havde den kjære Kristian Frederik i Spidsen[47], blev gjort fuldstændig til Skamme. Det viste sig, at, om Nordmændene havde behøvet en Oldenborger til at gå foran, da det gjaldt at slå ind på den nye Frihedens og Selvstændighedens Vej, så kunde de meget godt fortsætte på den engang indslagne Vej, uden Hjælp eller Ledelse af nogen Konge eller kongelig Person.

Det endelige Udfald af Rejsningen i 1814, — Måden hvorpå den blev afsluttet, — stod alligevel i et vist Misforhold til den højt løftede Stemning, hvori den var begyndt. Der blandede sig nogen Skuffelse, nogen Bitterhed i Glæden over den vundne Selvstændighed. Man havde en Følelse af, at der var sat en Plet på Nationens Ære ved den usle Krigsførelse, og man havde måttet finde sig i Afslag i sit fra først af opstillede Program, hvis Rækkevidde endnu ikke lod sig overskue, og som kunde gi Anledning til Frygt for, at det ikke vilde vare længe med den nye Herligheden.

Det viste sig, at denne Frygt var ugrundet. Ved nuomstunder at se tilbage, erkjender vi, at, om Resultatet af Rejsningen i 1814 ikke heltud svarede til de store Forventninger der fra først af blev knyttet til den, så svarede det til Gjengjæld såmeget bedre til Folkets Udviklings-Standpunkt og forudgående indre Forberedelse; det gav ikke mere, end hvad Folket formåede at fastholde og tilegne sig, og var forsåvidt så godt, som man kunde ønske sig.

Om Nordmændene, istedetfor at rejse sig mod Kielertraktaten, havde sluttet Fred og Forlig med Karl Johan på Basis af samme, så vilde, hvorledes end de forfatningsmæssige Grændser mellem Norges Selvstændighed på den ene Side, Unionen med Sverige på den anden, var bleven opgjort, Unionen ha fremstillet sig som det principale, Selvstændigheden som det sekundære eller afledede, — eller med andre Ord: der vilde være bleven vendt op og ned på den naturlige, historiske og logiske Orden, til Forkludring af Begreberne og til Skade for den følgende Udvikling. Således som det gik, blev den rette Orden hævdet; Begivenhedernes Gang i 1814 stillede på en iøjnefaldende Måde det først, der skulde stå først, fordi det havde sin Rod i en indre Udvikling og længe havde været forberedet, og det sidst, der skulde stå sidst, fordi det kom udenfra og alene var en Frugt af tilfældige Omstændigheder og af Enkeltmands politiske Beregning.

Om Nordmændene havde underkastet sig Kielertraktaten, vilde den Frihed og Selvstændighed, der var blevet dem tilstået, ha fremstillet sig som en Gave fra Karl Johan eller fra Sverige. Således som det gik, kunde man vel sige, at Nordmændene slap heldigt fra det og fik sin Frihed for et billigt Kjøb; men de havde ialfald ingen anden at takke derfor end sig selv og sin gode Stjerne; deres Frihed kom, trods alle Afdrag,

til at stå for dem som først og fremst et Værk af Folkets egen Selvbestemmelse og eget Arbejde, og fik derved en Ærværdighed, en Ret og Rang i den nationale Bevidstbed, som den ikke vilde ha fået, om den var bleven erhvervet for et endnu billigere Kjøb.

Der blev i 1814, ved et Sammenstød af heldige Omstændigheder, git Nordmændene en sjelden gunstig Lejlighed til at godtgjøre for sig selv og for Alverden sin Selvstændighedstrang og dermed også sin Selvstændighedsret, — til at vise, at de var blevet et selvbevidst Folk, med Evne og Vilje til at gå sine egne historiske Veje. Vi kan vist ikke sige, at Lejligheden blev så godt nyttet, som den burde været: men det vilde være endnu urimeligere at sige, at den blev slet nyttet eller helt unyttet. Der kom nu og da, ved et og andet afgjørende Øjeblik, megen Uklarhed og megen Famling tilsyne, som rimeligt kunde være efter Norges tidligere historiske og politiske Forhold. Men den sterke Tro på Folkets Fremtid og enige Enthusiasme, hvormed Rigsforsamlingen på Eidsvold gik til sin Gjerning og gjennemførte den under tilsyneladende rent fortvilede ydre Omstændigheder, — den Fasthed og Kløgt, hvormed det overordentlige Storthing værgede Rigsforsamlingens Værk, — gav og gir Vederlag herfor og mere end det. Dette er så gode Minder, at vi, ved at tænke på dem, ikke vil kunne være i Tvil om, at Nordmændene foretog en god Gjerning ved at rejse sig til Modstand mod Kielertraktaten, og det uden ethvert Hensyn til hvad de mueligvis vilde ha kunnet opnå ved at bøje sig, og vi tør nok henvise til disse Minder som til ugjendrivelige Vidnesbyrd om, at det norske Folk havde rustet sig i Stilhed til at ta sin Skjæbne i egen Hånd, og at det ikke kom så helt uforberedt eller ufortjent til den Forfremmelse, der blev det til Del, da Norge fra at være et enevældig styret Lydland hævedes til at bli et i Hovedsagen selvstændigt Rige med en fri Forfatning.

Det gjelder altså om «Lykken» i 1814 som om «Ulykken» i 1536, at den har været overvurderet i den gjængse Opfatning. Man har tillagt de ydre, tilfældige Omstændigheder en altfor dybt indgribende Rolle. Man har tænkt sig det Omslag, der foregik hos Folket i disse År, brattere, end det virkelig var, og stillet Tiden forud og Tiden efter i en altfor skarp Modsætning til hinanden. «Ulykken» i 1536 var ikke såmeget Årsag til, at Norges politiske og nationale Selvstændighed i en så vid Udstrækning gik tabt, som snarere en Følge af, at der allerede forud var opstået store Huller i denne Selvstændighed. «Lykken» i 1814 udfyldte ikke såmeget disse Huller som den snarere selv var betinget af at Hullerne allerede forud for en Del var bleven udfyldt.

På den anden Side står det dog fast, at 1814 er et Merkeår i vor Historie ikke blot i en anden Forstand, men i en langt højere Grad end 1536. At Norge i 1536 tabte den ydre Selvstændighedsform, som det indtil da havde bevaret, og stilledes ligefrem under dansk Styrelse, var en Skam, og hvad der er en Skam, er tillige en Ulykke. Det var også i andre Henseender en Ulykke, nemlig ved at medføre, at en stor Del af Landets vigtigste offentlige Bestillinger blev lagt i danske, med Forholdene ukjendte, i et andet Lands Traditioner og Retssedvaner opdragne Mænds Hænder, og ved således at fremskynde eller fortsætte den forud begyndte Denationaliserings-Proces. Denne Proces fandt imidlertid snart en Grrænse, hvorved den måtte bli stående, og det kan dernæst ikke miskjendes, at den i 1536 indførte Tingenes Orden, beskjæmmende som den var for Landet og fordærvelig i national Henseende, havde i andre Henseender sine Fordele og drog efter sig virkelige Fremskridt, så man har kunnet tviste eller tvile om, hvorvidt den engang så bittert beklagede «Ulykke», Ophævelsen af det norske Rigsråd og Norges Underkastelse som Lydland under Danmark, virkelig fortjener at kaldes så.

En lignende Tvil kan der ikke være Spørsmål om ligeoverfor «Lykken» i 1814 At den virkelig var en Lykke, en stor, ubetinget Lykke, der medførte væsentlige Fremskridt på alle Områder: — i materiel og åndig, politisk og national Henseende, — er et umiskjendeligt og ubestrideligt Faktum. — Vi har i det Foregående omtalt, hvor ufordelagtigt det forud for 1814 bestående Helstatssystem var for Norge i økonomisk Henseende, — hvorledes en stadig Strøm af Penge blev ledet fra «Bilandet» over til «Hovedlandet», hvorledes Hensynet til norske kommercielle og industrielle Interesser blev sat tilside for Hensynet til danske o. s. v. Det følger heraf, at Norge måtte økonomisk stå sig på at løses ud af Forbindelsen med Danmark og sætte Foden under eget Bord, om det end varede en god Stund, inden man fik noget rigtigt Indtryk heraf, fordi det krævede store Offere at indrette sig fra nyt af inden den unge Stat, og på Grund af andre tilstødende Omstændigheder. Vi har fremdeles omtalt, hvorledes det sproglig-literære Fælledsskab med Danmark, om det end fra først af virkede til at vække Åndslivet hos Nordmændene, måtte ende med at hindre Udviklingen af dette Åndsliv ved at holde det fjernet fra den nationale Jordbund, hvorfra det til syvende og sidst skulde hente sin bedste Næring, og hvori det alene kunde fæste rigtig Rod, og hvorledes der er Tegn, som tyder på, at en slig Vending allerede var indtrådt forud for 1814. Også forsåvidt var det en Fordel, at Norge slap ud af Forbindelsen med Danmark; det måtte virke til at løse på de indre Bånd dette, at de ydre blev så helt revet over. Under Enevælden havde Nordmændene været holdt i politisk Umyndighed og Uvidenhed om Regjeringens Planer og Hensigter; Forfatningen af 1814 gav dem i vid Udstrækning Ret til selv at råde for sin Skjæbne og åbnede dem en rummelig og regelmæssig Adgang til at samles i fælleds Arbejde for offentlige Interesser. Og alle disse Fordele opnåede de i en Ruf og idetringeste for en god Del ifølge et Sammenstød af ydre Begivenheder, hvori de selv ingen Del havde. Det er vel umiskjendeligt, at der længe forud gjorde sig gjældende Tendentser hos dem, der pegte frem til en Udskillelse fra den danske Helstat og til en fri politisk Forfatning; men det er også umiskjendeligt, at disse Tendentser endnu i Tiden nærmest forud for den store Katastrophe befandt sig på et temmelig primitivt Stadium, og at de efter al Sandsynlighed vilde ha havt en meget lang Vej at tilbagelægge for at nå sit Mål, såfremt de havde været overladt til sig selv og ikke fået Hjælp udenfra. Nordmændene vilde udentvil endnu længe ha været fastholdt i den gamle Forbindelse med Danmark, såfremt de alene skulde ha kommet ud af den i Kraft af eget Initiativ, egen Vilje og Evne. Det må da siges at ha været en stor Lykke for dem, at Tilfældet greb ind og rev Båndene over.

Hvad Norge opnåede ved denne Lykke, var dog væsentlig kun, at endel Hindringer for Landets Fremgang blev bortryddet, og at der skabtes bedre Vilkår for det nationale Udviklingsarbejde. Selve Arbejdet derimod måtte det bli Folkets egen Sag at udføre; deri kunde ingen Afkortning ske, derfra kunde ikke den største Lykke dispensere. Friheden og Selvstændigheden, sådan som den blev givet ved Grundlovs- og Rigsaktsparagrapher, var for det første bare Former; det gjaldt nu dernæst, at de blev tat i Brug og fik Indhold; Formerne selv kunde Tilfældet skjænke, Evnen til at fylde og bruge dem kunde derimod alene skabes ved en langsom og møjsom indre Udvikling; var denne Evne ikke oparbejdet i tilstrækkelig Grad, før Formerne blev givet, måtte det ske siden, hvis Formerne skulde bli til nogen Nytte; at et Folk får Friheden som Gave eller for et billigt Kjøb, betyder kun, at det betaler bagefter, hvad det har sluppet for at betale forud.

Begivenhederne 1807—1814, — den ene ødelæggende Krig efter den anden, besluttet og begyndt af den danske Regjering tilsyneladende uden nogen Tanke på eller noget Hensyn til Norges Velfærd, og så tilsidst, hvad der satte Kronen på Verket, Norges og det norske Folks Afståelse «med fuld Eiendomsret» til den svenske Konge, — virkede naturligvis i høj Grad til at stimulere Nordmændenes Særfølelse ligeoverfor Danmark, til at skjærpe deres Blik for Modsætningen mellem de to Lande i Hensyn på politiske Interesser og Behov, og til at skyve deres Sympathi for det gamle Tvillingrige tilside eller lamslå den for lange Tider. Jakob Åll, der var en af dem, hos hvem denne Sympathi også efter Kielerfreden vedblev at gjøre sig gjeldende med uformindsket Styrke, og som i en Tale, han havde bestemt til Oplæsning i Rigsforsamlingen på Eidsvold, yttrede Ønske om at Norge atter måtte komme tilbage i den gamle Statsforbindelse, tilstår bagefter i sine Erindringer[48], at «det neppe havde været tilrådeligt at lade de Ord, som angå Gjenforeningen med Danmark, have været uforandret, om Talen var bleven fremsat i Rigsforsamlingen». «Få eller ingen i Rigsforsamlingen ønskede eller tænkte på en Gjenforening med Danmark; tvertimod taltes stedse derom med Modbydelighed. Forfatteren tænkte imidlertid dengang, som han skrev, og følte sig dybt nedbøjet ved en Skilsmisse, hvorom han havde andre Begreber end de fleste af hans Landsmænd». Det stadfæstes også ved andre Vidnesbyrd[49], at der allerede i 1814 var foregået et sterkt Omslag i Hensyn på de rådende Følelser ligeoverfor Danmark, og at den engang så sterke og frejdige tvillingrigske Patriotisme var bleven knækket under Begivenhedernes Tryk eller havde måttet drage sig tilbage i Afkrogene. I den nærmeste Tid efter 1814 vedblev Strømmen at bevæge sig i den samme Retning. Man glædede sig ved den gjenvundne Frihed og Selvstændighed og blev helt optaget af at stå på Vagt om det dyrebare Klenodie, der var frelst som en Brand af Ilden, og at værge det mod virkelige eller indbildte Farer. Selvstændighedsånden hos Nordmændene blev derved drevet så sterkt frem i Forgrunden, at det kunde synes, som om den ingensteds var tryggere eller bedre grundfæstet end hos dette Folk, hvis Selvstændighed bare var nogle få År gammel og fremdeles i de fleste Henseender så højst ufuldkommen gjennemført. Man vendte sig bort fra Tiden før 1814 eller tænkte kun på den med Modbydelighed; det gjenfødte Norge skulde knyttes umiddelbart til Sagatidens; Mellemalderen, i hvilken «Norges Løve tæmmedes til Pudelhund og fik sin Grød og logrede med Halen», skulde brydes væk som den uægte Lodning af Ringen, efter Wergelands Udtryk. Den gamle Forening med Danmark opfattedes som en Skam, den nye med Sverige som en Fare, mod hvilken det gjaldt at være stadig på sin Post; man havde endnu ikke fået Tid til at glemme, at denne Forening, historisk seet, var kommet udenfra, i direkte Modsætning til Friheds- og Selvstændighedsværket, og at man fra norsk Side havde akcepteret den for at undgå en ødelæggende Krig, altså som det mindste af to Onder. Helstatens, Arveundersåtlighedens, Lydrigetilværelsens Traditioner og Følelser var tilsyneladende helt udryddet, rykket op med Roden. Men dette kunde også kun være tilsyneladende; det kunde alene være en Antecipation af Udviklingen, der måtte følges af et Tilbageslag. Gamle Traditioner, nedarvede Forestillinger, der har sin Rod i en hundredårig Historie, lar sig ikke lægge af, som man lægger af et brugt Klædeplag. De har behøvet Tid for at komme ind, og de behøver Tid for at komme ud, — på en varig Måde. Det kan hænde, at de ved ydre Omstændigheders Magt blir i en Fart trængt til Side, så man ikke

ser mere til dem; men de vil da komme frem igjen og gjøre sig gjeldende, når Omstændighederne skifter. Således gik det her.

Vi kjender alle den smukke Afskedsscene i Rigsforsamlingen på Eidsvold, da Medlemmerne sluttede Broderkjæde under Udråbet: Enige og tro indtil Dovre falder. Dette var noget mere end et blot Theateroptrin, fremkaldt ved en øjeblikkelig Rørelse; det udtrykte virkelig den Grundstemning, der havde været rådende hos Forsamlingen under dens Samvær. Der var blandt Medlemmerne en Gruppe af sterkttroende, som i sin Enthusiasme var tilbøjelig til at glemme de truende Farer og Vanskeligheder, en anden Gruppe, som var svagere i Troen, og som mente, at man af Hensyn til Landets Nød burde finde sig i at slå af på det store Mål; men i Hensyn på Målet selv synes man at ha været i alt væsentligt enig; alle synes at ha ønsket, at Norge måtte bli så selvstændigt som muligt, og at den nye Forfatning måtte bli bygget på det bredest muelige demokratiske Grundlag. Rigsforsamlingen på Eidsvold må siges at ha været gjennemgående karakteriseret ved en sjelden Samstemmighed i Hensyn på de almindelige Principer, en i sjelden Grad uegennyttig, for alt Partivæsen, al Klasseegoisme ren Fædrelands- og Frihedskjærlighed. Forsamlingens Flertal (60 af 112) var Embedsmænd, og det var dem, som ved sine Kundskaber og sin Forretningsdygtighed øvede den i enhver Henseende afgjørende Indflydelse. Alligevel fik den nye Forfatning ikke noget udpræget bureaukratisk Tilsnit; tvertom blev det en af dens mest karakteristiske Træk, at den gjennem sine Regler om Repræsentationens Sammenssetning la afgjort Magtens Tyngdepunkt hos Bønderne. Denne frivillige Abdikation af den herskende, toneangivende Samfundsklasse, der i en senere Tid ofte er blevet omtalt som noget så overmåde mærkværdigt (og beklageligt), forklares på det bedste af den i det foregående givne Redegjørelse for, hvorledes Nordmændenes Nationalfølelse blev vakt og voxede under Indflydelse af Oplysningstidens demokratiske Ideer. Ifølge disse Ideer havde Nordmænd af Embedsmands- og Borgerklassen lært at se i Bonden «den sande norske Mand»; ved dem havde de fået Øjnene op for, at Landets Fremtid som dets Fortid lå hos Bonden; ved dem var der fremkaldt en Tro om, at Norge atter kunde bli, hvad det engang havde været, fordi Sagatidens Ånd var gået i Arv til Norges frie Odelsbønder. Denne Tro blev gjennem Generationer Hovedkilden, hvoraf norsk Patriotisme og Frihedstrang hentede sin Næring; den indgav de norske Digtere i Slutningen af forrige Århundrede deres glade eller højstemte Sange til Norges Pris, og fra den hentede Eidsvoldsmændene Styrke til at gå til og gjennemføre sin Gjerning, uden at la sig slå ned af Landets Nød eller skræmme af dets Farer. Når altså Eidsvoldsmændene satte Bonden i det politiske Høisæde ved den af dem istandbragte Forfatning, så handlede de ud fra hvad der må kaldes den nødvendige Forudsætning for hele deres politiske Virksomhed, alle deres Tanker og Forhåbninger om et frit, selvstændigt Norge, og de har ganske vist ikke kunnet være sig bevidst, at de derved bragte noget Offer eller udviste nogen Ædelmodighed, som man skulde vide dem Tak for. Dette var endnu «de store Følelsers Tid». Siden, — i en mere nygter Periode, da Grundlovens Løfter skulde indløses og Bønderne havde sat sig i Bevægelse for at indta den Plads, som var dem anvist ved den nye Forfatning, begyndte man at få et andet Syn på disse Forhold. Det blev nu en blandt Embedsmænd og Byborgere almindelig udbredt Mening, at deres Standsfæller i Rigsforsamlingen på Eidsvold havde vist en utidig Ædelmodighed, ved at åbne Adgang for Bønderne, som dengang ingen Krav gjorde i politisk Henseende, til at få en dominerende Indflydelse på Rigets Styrelse. Enthusiasmen har ofte det ved sig, at den gjør langsynt, d. v. s. den skjærper Blikket for det, som ligger fjernt ude i Fremtiden eller Fortiden, men hindrer i at se hvad der ligger lige for Hånden. Det var et fuldkommen rigtigt, historisk Instinkt, der kom tilsyne i den Opfatning, at Norges Fremtid måtte ligge der, hvor dets Fortid, lå, hos det norske Bondefolk; det var selve det nationale Livsinstinkt, der krævede, at den indre Sammenhæng, hvori der var gjort så dybe Skår i Dansketiden, måtte bli helt restitueret, og Eidsvoldsmændene handlede i denne Sammenhængs, d. v. s. i vor Histories Ånd, når de la Magtens Tyngdepunkt hos Bondeklassen. Men de undlod derved at ta Hensyn til visse faktiske Forhold i Samtiden; der skete altså også herved en Antecipation af den fremadskridende Udvikling. Til den ene Side var Bønderne endnu langtfra skikket til at indta det politiske Højsæde, der blev budt dem ved den nye Forfatning, og det skulde vare længe, før de opfyldte endog de nødtørftigste Krav i så Måde. Til den anden Side var Embedsmandsklassen ifølge sin Oprindelse og tidligere Rolle Bærer af Traditioner, der ikke harmonerede synderlig vel med den Resignation og Indordning under Folket som et Hele, der måte kræves af den, for at den nye Forfatning skulde bli gjennemført i Ånd og Sandhed, — Traditioner, som først kunde ryddes afvejen ved en langsom Udviklingsproces, og som, når de blev glemt eller trængt tilside i et enkelt Øjeblik under Indflydelse af en enthusiastisk Stemning lig den, der var rådende inden Rigsforsamlingen på Eidsvold, måtte ta sit Mon igjen bagefter. «Bondeforgudelsen» i Slutningen af forrige og Begyndelsen af dette Århundrede var en meget oprigtig og meget almindelig Følelse, og under Indtrykket af den kunde det synes, som om de to Samfund, hvori det norske Folk var bleven delt,— det, der stammede fra Oldtiden, og det, der var blevet til eller havde fået sit Præg under Foreningen med Danmark, — var smeltet helt sammen eller havde knyttet sig så nær til hinanden, at Kløften mellem dem var udfyldt; det kunde synes, som om Nordmændene, trods denne historiske Delthed, var så godt samlet og holdt så godt ihob som noget andet Folk, og at Adskillelsen mellem de forskjellige Samfundsklasser ingensteds havde mindre at betyde end hos dem. Men den norske Embedsmands eller Byborgers Enthusiasme for «Odelsbonden» var fordetmeste en Kjærlighed på Afstand; «Odelsbonden» var et Slags Ideal, for en stor Del opkonstrueret efter visse givne Theorier; man kjendte kun lidet til hans virkelige Væsen, eller man kjendte kun de mere tiltalende Sider af hans Væsen; man så ham fordetmeste iført sine patriarkalske Dyder som et Slags Højtidsskrud. Senerehen, da han rykkede frem på nærmere Hold, da det gjaldt ikke bare at betragte ham på Afstand som et Slags ubevægelig Staffagefigur i Landskabet, men at arbejde sammen med ham stadig og for de største fælleds Formål, at dele med ham Magten og Riget, trådte Kløften mellem de to Samfund atter frem, tilsyneladende dybere end nogensinde. Det viste sig, at der endnu var lidet af virkelig Forståelse, virkelig Sympathi mellem disse Samfund, der betragtede sig som tilhørende det samme Folk og alligevel skilte sig i mange Henseender så skarpt ud fra hinanden. Det viste sig, at den Abdikation, som Embedsmændene i Rigsforsamlingen på Eidsvold havde underskrevet unødt og utvungen, ikke kunde gjennemføres uden megen Bitterhed, mange og voldsomme Kampe.

En anden Abdikation, endnu meget værre og meget vanskeligere at gjennemføre end den politiske, der var givet ved Grundlovens Repræsentationsregler, fulgte efter. — Vi har omtalt, at Nordmændene før 1814 regelmæssig brugte den samme Benævnelse som de Danske på Rigernes fælleds Skriftsprog og Literatur, nemlig det danske Sprog, den danske Literatur, og at det ser ud til, at selv de videst fremskredne norske Patrioter, selv de, som mest afgjort ønskede og arbejdede for Norges Udskillelse fra det politiske Fælledsskab med Danmark, ikke har havt nogen Tanke om en lignende Udskillelse fra det literær-sproglige Fælledsskab, skjønt dette ikke mindre end det politiske stillede Norge i et Afhængighedsforhold til Danmark. I Tiden nærmest efter 1814 derimod, i «Norskhedsperioden», da Selvstændighedsånden for en Stund blev så febrilsk vågen, fik man Øjnene op herfor. Alting skulde nu være norsk; det frie Norge måtte ha sit eget Sprog, sin egen Literatur, som det havde sin egen Forfatning. Til en Begyndelse satte man nye Navne på de gamle Ting. Man begyndte at kalde Skriftsproget, — det, hvori Grundloven var affattet, — det norske Sprog; hvad der kom ud af Bøger i Norge efter 1814, blev kaldt norsk Literatur, medens det blev sedvanligt at kalde Literaturen før 1814 dansk-norsk eller Fælledsliteraturen. Det var for det første bare Navne, — blotte Magtsprog lig det Guldbergske: Ingen Nordmand er til! eller rettere: det var et Program, et Fremtidsløfte, af samme Art som Grundloven med dens Bondestyre — et Fremtidsløfte, der var indgit af et rigtigt historisk Instinkt, men hvis Rækkevidde man endnu var meget langt fra at ha nogen Forestilling om, og som man netop af den Grund såmeget frejdigere sluttede sig til. Eftersom der gik Trold i Ordet, eftersom det viste sig, hvor det bar hen med denne Norskhed i Sprog og Literatur, veg Folk tilbage eller forargedes, og det kom derhen, at Spørsmålet, om Norge skulde være eller ikke være, — det Spørsmål, som man troede at ha bragt til en lykkelig Løsning i 1814, — kunde synes at bli sat på Dagsordenen igjen Gang på Gang, i nye Former.

Vi véd alle, hvilket voldsomt Røre Wergelands Optræden fremkaldte. Med ham begyndte en Literatur, som var norsk i mere end i Navnet. Med ham brød frem en Ånd på det literære Område, som ved sin Nyhed og Friskhed aldeles svarede til det store Skifte, der havde fundet Sted i Politiken. Man havde på en Måde været enig om at mane denne Ånd frem, idet man sluttede sig om den frie Forfatning og hyldede den som Udgangspunktet for en helt ny Udvikling. Men, da Ånden virkelig kom, var det forbi med Enigheden. Man delte sig nu i to skarpt sondrede, bittert mod hinanden stridende Lejre. Fra først af syntes det bare at være æsthetiske Doktriner eller literære Smagsretninger, hvorom der stredes. Men det viste sig snart, at en anden, dybere, mere omfattende, — politisk, social,— man kunde indtil en vis Grad endog sige: national — Modsætning lå under, — en Modsætning svarende til de to i Hensyn på Sprog og Kultur adskilte Samfund, hvori Folket var delt, og til de store, skarpt markerede Afsnit i Norges Historie: den gamle Tid, da Norge var sterkt og selvstændigt, og den nye efter 1814, da det atter havde rejst sig for at bli, hvad det engang havde været, på den ene Side, og Mellemtiden, da det havde været Lydland under Danmark og levet et Andenhåndsliv, i dansk Historie, dansk Sprog og Literatur, på den anden. Wergeland og hans Tilhængere har været opfattet som det egentlig nationale Parti og med Grund, forsåvidt som han havde med sig det meste af Sammenhængen i det norske Folks Historie. Men også om Modstanderne gjaldt det, at de repræsenterede eller hævdede et Stykke af denne Sammenhæng. Der var, fra historisk og nationalt Synspunkt seet, noget Ret på begge Sider; derfor måtte Kampen bli såmeget langvarigere og bittrere. Wergeland var for ny og gik for voldsomt frem og fremkaldte derved en nødvendig Reaktion mod sig; det Gamle har også sin Ret. Hans Løsen var: den uægte Lodning i Ringen, d. v. s. Traditionerne fra Afhængigheds- eller Dansketiden, skulde brydes væk; deri lå en utvilsom rigtig Tanke, forsåvidtsom disse Traditioner var noget fremmed, noget, som ikke havde Rod i Folkets eget Liv, og derfor måtte bort, for at den nationale Sammenhæng kunde bli helt restitueret, hvilket jo igjen var et uomgjængeligt Vilkår for en sund og jevn Udvikling af det norske Folk i Fremtiden; men de måtte ikke og kunde ikke brydes bort; dertil havde de spillet en altfor dybt indgribende Rolle og fået en altfor bred Plads i vor Historie; hvad det gjaldt om, var at Folket voxede dem af sig, assimilerede dem således med sit eget Væsen, at de forsvandt, ophørte at være noget for sig eller at danne ligesom et eget Strømleje i den fremadskridende Bevægelse,

Man omdøbte efter 1814 Skriftsproget og kaldte det norsk istedetfor dansk. Det måtte imidlertid gå op for Folk, at der ved den blotte Navneforandring ikke var udrettet noget, at den alene kunde gjelde som Udtryk for et Savn eller en Vexel, der blev draget på Fremtiden. Det måtte komme derhen, at der opstilledes Krav på et virkelig norsk Skriftog Kultursprog, og det kunde ikke være tvilsomt, hvor et sådant var at søge. Det nationale Gjenrejsningsarbejde hos Nordmændene havde fra første Færd vist hen til Bonden som «den sande norske Mand», og Rigtigheden heraf var ikke på noget Område mere indlysende end på det sproglige. Intet kunde være vissere, end at Skriftsproget i Norge og det inden de såkaldte højere Samfundsklasser brugelige Talesprog var dansk af Oprindelse og vedblev at være dansk trods Mærkerne, som det havde fået af at være i norsk Brug, — intet kunde fremdeles være vissere, end at Bondesproget var ægte norsk, en direkte Ætling af det gammelnorske. Kravet måtte altså bli, at det Sprog, der i Århundreder havde været Organ for Folkets fremadskridende Åndsliv og hvori dets ypperste, repræsentative Mænd havde nedlagt sit Arbejde, skulde vige, gi Plads for et hidtil udyrket, literaturløst Almuesprog, der havde vegeteret i det Skjulte, og hvorpå man var vant at se ned som på et halvbarbarisk Jargon, en Udartningsform af den dannnde Tale. Det var ingen anden Råd: Kravet lod sig i Længden ikke afvise; man begyndte med at skrige op over det som over den rene Usands; man har efterhånden erkjendt Nødvendigheden af at diskuttere det; Enden må bli, at det opfyldes på en eller anden Måde, i en eller anden Form; skulde Norges Selvstændighed ha nogen Mening, nogen varig Livs- og Modstandskraft, kunde man ikke bli stående ved at sætte den op i Grundlovsparagrafer eller hævde den i det blot forfatningsmæssige; man måtte søge at gjennemføre den også i Hensyn på Sprog og national Kultur. I Sverige, hvor Dansken, ifølge Danmarks politiske Supremati i Unionsperioden, havde fået almindelig Indgang som Skrift- og Kultursprog, blev, i den nærmeste Tid efterat Rigets politiske Emancipation var bleven gjennemført, Svensken påny indsat i sin Herskerret og Dansken drevet ud. Det synes på Forhånd indlysende at Norges Gjenrejsning som Stat må komme til at drage efter, sig et tilsvarende sprogligt Ombytte, men naturligvis mutatis mutandis. Resultatet må i begge Tilfælde bli det samme, nemlig at det nationale Sprog blir herskende, men det kan ikke opnåes ad den samme Vej eller på samme Måde i det ene Tilfælde som i det andet. Hvad der i det sextende Århundrede kunde ske i en Fart og par ordre de roi, må i vore Dage forberedes langsomt ved den offentlige Diskussion og kan alene gjennemføres indenfra som et Værk af selve den literære Udviklingsgang. Det danske Sprog i Sverige blev aldrig synderlig mere end en blot ydre Form eller Mode; det kom aldrig til at spille nogen videre indgribende Rolle i det svenske Folks Udviklingshistorie; intet svensk Arbejde blev nedlagt deri, som er værdt at tale om, eller som har havt nogen varig Betydning; det fik ikke nogen virkelig Hjemstavnsret og kunde følgelig drives ud eller lægges af, uden noget Tab for Nationen, som et Klædeplag, der er bleven slidt, eller som ikke vil passe længer. Helt anderledes står Sagen med det danske Sprog i Norge. Vort Folks Udvikling er for en stor Del foregået gjennem dette Sprog som Organ; vore største Navne er knyttet dertil; meget af vort Folks ejendomelige Væsen og Indhold har gjennem Tiderne fundet sit Udtryk deri. Det er følgelig ikke til at undres på, at man hos os med så stor Styrke har holdt fast ved dette Sprog og hævdet det, som om det var Nationens eget, — at man har stillet og stiller en så sejg Modstand ligeoverfor Målrejsningen eller Kravet på et virkelig norsk Skriftsprog. Målrejsningen er, fra historisk og national Synspunkt seet, fuldt berettiget, men Modstanden mod Målrejsningen eller Hævdelsen af det danske Skriftsprog er det på en Måde også. Man har havt Uret, forsåvidt man påstod, at dette Sprog er norsk ligesåvelsom dansk, men man har havt Ret til at hævde, at det, om end fremmed, har erhvervet Hjemstavnsret derved, at et så stort Stykke norsk Historie er nedlagt deri. Om vi tænker os, at Kravet på, at det skal vige for et nationalt Skriftsprog, kunde bli gjennemført på en ligeså summarisk Måde hos os som i sin Tid hos Svenskerne, så vilde det ikke kunne ske, uden at Folket blev åndigt lemlæstet, sat på en forfærdelig Måde tilbage i sin Udvikling, udplyndret for Resultaterne af lange Tiders Arbejde. En tilfredsstillende Løsning af det sproglige Stridsspørsmål, der er bleven rejst hos os og måtte rejses, kan altså alene være at opnå på den Måde, at de to Skriftsprog, det norske og det danske, blir brugt jevnsides gjennem lange Tider, at de får kjæmpe med hinanden om Overtaget under lige ydre Vilkår, og at det ene optar såmeget som mueligt af hvad der er lagt af Indhold i det andet, så at det sproglige Ombytte, når det engang endelig gjennemføres, kan ske med så lidet Tab for Folkets Historie som mueligt. Medens man i den første Glædesrus efter 1814 stundom tænkte og talte, som om man stod ved Målet for det nationale Gjenrejsningsarbeide, var man altså i Virkeligheden ikke endnu kommet udover de indledende Skridt. En lang Vej lå og ligger fremdeles foran os, inden vi kan siges at være nået endog bare såvidt i politisk og national Selvstændighed som vore skandinaviske Frændefolk. Der er fremdeles dybe Modsætninger inden vort Folk, som må udjevnes, der er Stof til megen Strid, som må udkjæmpes, der er mange og vanskelige Opgaver, som det gjelder at løse, for at vi skal bli en virkelig samlet Nationalitet. Men vi tør på den anden Side føle os tryg på, at Målet ikke vil kunne forfejles, og at Striden, hvor skarp den end kan bli, vil holde sig indenfor de med vor Selvstændighed givne Grænser. Og vi kan da også se på de mange og store Opgaver, som vi endnu har igjen at løse, ikke bare med Sindsro, men endog med en vis Tilfredshed. Der vil ialfald derved være sørget for, at vi blir holdt vågen.

Fodnoder

1

E. Holm, Danmark-Norges udenrigske Hist. 1791—1807, II. B (se især S. 245— 251). — Det står imidlertid fast, at Lederne af den danske Politik også ved denne Lejlighed udviste pedantisk Formalisteri og Mangel på Dygtighed og Omtanke. Se Carl Th. Sørensen, Den politiske Krise 1807, med et Tillæg af E. Holm, Dansk hist. Tidsskr. 6. Række, I. S. 1—78.

2

Erindringer, 2. Udg. S. 38.

3

Intell.-Sedl. 1807 No. 98.

4

L. v. Buch, skriver i sin «Reise durch Norwegen» (1810) I. S 224: «Mag man in Christiania noch so laut schreien, dass die Engländer raüberisch die dänische Flotte entführt haben; es liegt in des Menschen Natur, dass man hier jeden Schein ergreift, der diese Engländer, von denen man viel Gutes erwartet, rechtfertigen könnte. Man frage in Christiania, wie viele im Herzen die unerhörte That den Engländern zurechnen, und die nicht mit voller Ueberzeugung sagen möchten: Nein, ihre Minister haben es gethan, nicht die Engländer».

5

Erindringer, S. 135—36.

6

Danmarks Krigs- og politiske Hist. 1807—1809.

7

Ræder, l. c. II. S. 411.

8

Se «Budstikken» 3 Juni 1808.

9

Ræder, Danmarks Krigs- og politiske Hist. 1807—1809, III. S. 59—60.

10

C. A. Adlersparre, 1809 och 1810, I. S. 190.

11

Se Adlersparre’s og Anekarsvärd’s Vidnesbyrd, Åll, Erindr. 2. Udg. S. 670-673.

12

Y. Nielsen, Grev Herman Wedel-Jarlsberg, I. S. 301—302, 318—321. C. A. Adlersparre, 1809 oeh 1810, I. S. 201 f., II. S 287.

13

Se ovenfor S. 279—280.

14

Erindr. S. 207—8.

15

Åll, Erindr. S. 208.

16

Pavels’s Autobiographi ved C. P. Riis (1866) S. 233.

17

B. Moe, Tidsskr. for norsk Personalhist. I. S. 162—181.

18

M. Birkeland, Selskabet for Norges Vel, S. 1 ff.

19

Birkeland, l. c., S. 18—19.

20

Se Wergeland, Konstitutionshist. (Samlede Skrifter, IX, S. 47), Fredrik VI.S vrede Ord til Udgiveren af «Tiden», Præsten Wulfsberg: «Vogt jer! jeg lider ikke jert Blad. Det har indeholdt Ting, som gå ud på at skille mine Rigers Interesser. Således stod der noget om Norges Ønsker. Men vogt jer, som sagt! jeg har Magt til at undertrykke det, og — vogt jer blot!»

21

S. 258.

22

Se ovenfor S. 295.

23

Birkeland, Selsk. for Norges Vel, S. 30—31.

24

Y. Nielsen, Wedel, I. S. 470—72.

25

Birkeland, Selsk. f. N. Vel, S. 45—46.

26

J. C. Berg i Wessel-Berg, Reskripter, IV. S. 842. — Åll, Erindringer, S. 232.

27

Schinkel-Bergmann, Minnen ur Sveriges Hist., V. S. 88; Åll, Erindr. S. 232; Pavels, Dagbøger. 20. Febr. 1813.

28

N. Höjer, Norsk nationel Historieskrifning, Hist. Tidskrift, udg. af Svenska hist. Föreningen, 1887, S. 215 ff.

29

Se ovenfor S. 280—81.

30

Y. Nielsen, Wedel, I. S. 224 ff.

31

Schinkel-Bergmann, V. S. 105.

32

Major v. Koch. Se Y. Nielsen, Grev Wedel i 1813, Letterstedt’ske Tidskrift, 1883, S. 513, jvfr. ssts. S. 517.

33

Dagbøger 8 Aug. 1812.

34

S. 335.

35

.N. Höjer, Norsk nationel Historieskrivning, Svensk hist. Tidskr. 1887, S. 239 ff.

36

Se Depesche af 27 Decbr. 1813 fra den danske Underhandler i Kiel, Bourker, til den danske Udenrigsminister, Rosenkrantz. Y. Nielsen, Kielerfreden, Kristiania Vid. Selsk. Forhandl. 1886.

37

Såsom Udnævnelsen af to svenske Statholdere over Norge, en i det Nordenfjeldske og en i det Søndenfjeldske, umiddelbart efter Kielerfredens Afsluttelse, og Karl Johans Vrede over, at Adlersparre ikke vilde modta den ham tilbudte Stilling som Statholder i det Nordenfjeldske, af Hensyn til den Agtelse han havde for det norske Folk.

38

«Föreningen emellan Sverige och Norge».

39

Kristian Frederiks Dagb. udg. af C. Brøndsted, Kbhvn. 1883.

40

Brevet selv findes trykt i C. T. Sørensen,Kampen om Norge, II S. 209; det heder her: «Overdrages mig Norges Throne, da antager jeg den, om det også var ved Randen af Afgrunden, blot for at skaffe min Søn Arveret til dette Rige».

41

Sørensen, Kampen om Norge, II S. 160.

42

Vidnesbyrd herom i Falsen’s Piecer om Einar Thambeskjelver og Odelsretten; — se min Hist. Indl. til Grundloven, 1. Udg. S. 195—97.

43

Brev fra Presten Finkenhagen i Surndalen til Biskop Bugge af 13 Januar 1813 — (A Skavlan, Norge i 1814, En Nydannelses Hist. Kr.ania 1882, S. 56—57): «For mig er det ikke usandsynligt, at nærværende Krigsoperationer i Holsten og Jylland måtte udvikle sig til Fordel for vort gamle Norge, om ikke hæve det til sin Selvstændighed. Dertil kunde det komme, at Danerne blev nødt til en Cessionsakt, i hvilket tænkelige Tilfælde brave Nordmænd intet andet havde at gjøre end strax at hylde vor kjække, Norge hengivne Prins Kristian Frederik og under hans Fane fægte for vor Frihed og Uafhængighed». — Pavels skriver. Dagb. 26 Januar 1814, — samme Dag som han havde fået Underretning om Kielertraktatens Indhold —: «Det første Rygte, at Throndhjems Stift skulde afståes, gjorde langt ubehageligere Sensation; det vilde voldt tusinde Farer og Ulykker og vel tilsidst draget hele Norges Fald efter sig. Nu derimod lader Norge sig vist ikke afstå. De Partier, som vistnok existere i Landet, kunne ej vel rejse Hovedet, og Demagogerne, hvoraf der vel findes adskillige, blive ej hørte. Thi alle have et Foreningsbånd, som ingen af Partierne kan protestere mod: den lovlige Thronarving ... Længe varer det nok ikke, inden Christian den Første proclameres som Norges Konge .... Til Aften havde jeg indbudt Treschow, Sverdrup, Præsident Bull, Lector Hersleb og Mariboe. Hvad Samtalens Emne var, behøver jeg ikke at sige. Om den udenlandske Politik, om Napoleon var endnu Dissens; om den indenlandske derimod fuldkommen Enighed». — P. Motzfeldt, Breve og Optegnelser, S. 488—89.

44

Sørensen, Kampen om Norge, II. S. 215, 298—99.

45

J. Mankell, Fälttåget i Norge år 1814. S. 102—3.

46

Pavels, Dagb. 31 Aug. 1814: «Alt er tabt undtagen Æren, sagde hin store General, hvis Armée havde lidt et totalt Nederlag. Vi begyndte med at tabe Æren og med den går hele Resten Pokker i Vold. Fuimus Troes!»

47

Dagb. 16 Aug. 1814: «Hvad skal der blive af os, når Kongen (Kristian Frederik) forlader os? ... Fra det Øjeblik Kongen nedlægger Regjeringen og forlader os, er vor Sag tabt. Til ham var mit Håb om Norges Frelse bundet; med ham vil Norge falde, det er mig indlysende».

48

S. 452 og 763.

49

Således skriver Kristian Frederik i sin Dagbog under 17de Januar 1814: «Biskop Bugge fra Throndhjem kom igår og har spist til Middag hos mig; det er en åndfuld og særdeles dygtig Mand. Han forsikkrer, at Befolkningen her (sic!) i Stiftet er fast bestemt på, ikke at ville være Svensker; men Båndet med Danmark hænger kun i. en Tråd (ganske som i Bergen)».

Udsigt over den norske Historie

Del 1

Forord.

Indledning.

I. Fælledsarisk og fælledsgermanisk Cultur.

II. Den saakaldte ældre og yngre Jernalder i de skandinaviske Lande. — Vikingperioden.

III. De nordgermaniske Nationaliteter: Nordmænd, Svear, Gauter og Daner.

IV. Aristokrati og Kongedømme hos de skandinaviske Folk og navnlig hos Nordmændene.

V. Harald Haarfagres Samling af de norske Fylker.

VI. Islands Bebyggelse og ældste Forfatning.

VII. Fylkesaristocratiets Reaction mod Kongedømmet og Statseenheden under Haakon Adalsteinsfostre, Eirikssønnerne og Haakon Jarl.

VIII. Olaf Tryggvessøn. — Christendommens Indførelse.

IX. Olaf den Hellige. — Christendommens og Eenhedsstatens endelige Sejr.

Del 2

I. Kongedøme og Lendermandsaristokrati, 1030-1130.

II. Kirken og Christendomen 1030—1130.

III. Borgerkrigene indtil Sverres Optræden. — Forbund mellem Aristokrati og Hierarchi.

IV. Kong Sverre. — Birkebejner og Bagler.

V. Gjennemførelsen af Sverres System under Kongerne af hans Æt. — Den nyere Landslov.

VI. Den islandske Stats Opløsning og Undergang. — Den norrøne Literatur paa Island.

VII. Den norrøne Literatur i Norge. — Literaturens og Sprogets Forfald.

VIII. Udviklingen af en Rigsadel eller Tjenstadel i Danmark og Sverige. — Spor af tilsvarende Dannelser i Norge.

Del 3

Forord.

I. Hanseaternes Handelsherredøme og den store Mandedød.

II. Kalmarunionen og de skandinaviske Nationaliteter.

III. Hovedpunkter af Norges politiske Historie fra 1319 til 1448

IV. Hovedpunkter af Norges politiske Historie 1448—1532.

V. Literære og kirkelige Forhold i det 14de og 15de Aarhundrede. Reformationen i Danmark og Sverige.

VI. Grevefejden. — Den sidste Kamp for Opretholdelsen af det norske Rigsraad og den katholske Kirke i Norge.

VII. Reformationens og Grevefejdens umiddelbare Følger for Norge i politisk og national Henseende. — Indførelse af dansk Sprog, dansk Lovgivning, danske Retsvedtægter. — Grændserne, ved hvilke denne Denationaliseringsproces blev staaende.

Del 4

Forord.

I. Norges materielle Fremgang i Tidsrummet 1536—1660.

II. Nationale Stemninger og Tilstande i Tidsrummet 1536—1660.

III. Enevoldsregjeringens Karakter og Styrelsesgrundsætninger ligeoverfor Norge. — Protektions- og Centralisationssystem. — Norges materielle Fremskridt i Tiden 1660—1814.

IV. Nationale og literære Forhold og Tilstande inden det dansknorske Samfund i Tiden fra Enevoldsmagtens Indførelse indtil Holbergs Optræden.

V. Gjennembruddet i den danske Literatur og det dansk-norske Aandsliv ved Holberg; — dets Karaktér og umiddelbare Virkninger i Hensyn paa Forholdet mellem dansk og norsk Nationalitet.

VI. Rationalismen eller det attende Aarhundredes Oplysning. — De nye politiske Idéer, som ved den sattes i Kurs, og deres Virkning paa Nationalfølelsen. — Bondeforgudelsen. — Natursværmeriet.

VII. Trykkefrihedstiden. — Det norske Selskab. — Universitetssagen.

VIII. Regjeringsskifterne i 1772 og 1784. — Politiske Stemninger og Tilstande hos det danske Folk i Slutningen af det attende og Begyndelsen af det nittende Aarhundrede.

IX. Politiske og nationale Stemninger og Tilstande hos det norske Folk i Slutningen af forrige og Begyndelsen af dette Aarhundrede (1772—1807).

X. Krisen i 1807—1814. — Slutningsreflexioner.