ERVINGEN

Ivar Aasen

Nasjonalbiblioteket

Oslo 2014

Ivar Aasen: Ervingen

Epub fra Nasjonalbiblioteket, basert på utgave fra 1931, Olaf Norlis Forlag.

Omslag og layout endret av Lars Næsheim

IVAR AASEN

ERVINGEN

SPELSTYKKE I EI AKT

SJUANDE UPPLAGET

OSLO 1931

OLAF NORLIS FORLAG

NIKOLAI OLSENS BOKTRYKKERI – OSLO

PERSONARNE

Hermann Sauenbach,

buande i Flåvik.

Inga,

Dotter hans.

Olav i Bakken,

Grannen hans.

Gunnild,

Olavs Kona.

Åmund,

Son til fyrre Mannen i Flåvik.

Trond på Bøen.

Møtestad:

Ein Bjørkelund nær ved Husom på Hermanns Gard. Ein Benk midt på Staden. Sumarkveld. — Alle Medspelande taler Landsmålet, so nær som Hermann.

FYRSTE KOMA

Trond

Det er då sant, som dei segjer at Flåviki er vænaste Heimstaden i Bygdi. Her er noko til å trøyta seg etter her. Det er både denne Bustaden, og so er det denne væne Gjenta, som kjem til å erva både Gard og Grunn. Det er tvo Ting; eg veit mest inkje, kven som er størst; for ei slik Gjenta kunde ein vilja hava, um ho ikkje åtte Skoen på Foten. Og no vonar eg mest, at eg skal få henne og. Han Hermann hev ikkje noko imot di, og so er det Spursmål um, kva ho vil sjølv. Ho læst no so, at ho ikkje vil hava meg; men det trur eg ikkje noko på; for desse unge Vækjorna skal no alltid vera kræsne og vandsame, må vita; dei gjeng der og ventar på noko stort, men når so det store inkje vil koma, so fær dei nøgja seg med noko mindre. Og no hev eg gjenge her so lenge og luska, at Folket trur det er avgjort med oss tvo, og at me er Festarfolk; det trur no heile Grendi, og so vilde det vera Skam, um det ikkje vart noko av di. No lyt eg tala med Far hennar og driva på, at det kann verta avgjort for Ålvor; for elles er det mangt, som kann koma i Vegen, når det drygjer for lenge. Men der ser eg, han kjem gangande med same. No lyt eg vera fin.

ANDRE KOMA

Hermann og Trond.

Hermann

Nå, er det du, Trond, som er ude og går.

Trond

Ja, eg gjekk her og såg ut yver Åkrarne. Eg tykkjer, der ein Hugnad å sjå på Grøda, kor vænt og fagert ho stend på Marki.

Hermann

Ja, det kan ikke negtes, her står et vakkert Grøde. Får vi nu bare en god Høst, så vil der blive noget af dette.

Trond

Det er no allstad vænt med Vokstren i År; men so er det då ingenstad slikt som her; det syner seg der, som er Folk, som kann driva Jordi på rette Måten. (Avsides.) Eg lyt no gjøla nokolite.

Hermann

Å ja, det skulde man tro; men imidlertid har jeg dog ikke set den Fremgang, som jeg ventede, der må være noget galt med Jordbunden, hvad det nu kan være. Jeg syntes meget godt om dette en Tid, men nu ønsker jeg næsten, at jeg ikke havde befattet mig dermed. Disse Småbefordringer duer ikke til noget; man burde gjøre noget stort; men dertil behøver man Penge, eller rettere sagt: en Kapital, og sådant er ikke så let at opdrive.

Trond

Det er no so med dette Jordbruket. Det vil mykje til, og so er det so myki Umsut med di ogso. Men um De no vart trøytt av all denne Umsuti, og De då vilde hava ein Hjelpar, som kunde hava noko til å leggja attåt, so vilde De visst ikkje standa upprådd for det. Der er fulla dei, som vilde vera glade og fegne, når dei slapp inn i eit slikt Rom.

Hermann

Det var måske det bedste at lave det således. Jeg har tænkt på det; men jeg har ikke rigtig bestemt mig endnu.

Trond

Det er sant, — um eg skulde vera so djerv å spyrja: Hev De tenkt noko på det, som me tala um no sist?

Hermann.

Nå, du mener vel dette her med min Datter? Jo, jeg har rigtignok tænkt på det; men i slige Ting må man give sig Tid og betænke sig vel. — Men du har jo selv talt med hende; ved du nu, hvad hun selv synes om det?

Trond

Eg er ikkje viss på det; men eg tenkjer no so, at ho vil fyrst høyra, kva De vil sjølv, og sidan vil ho retta seg etter di.

Hermann

Ja, ja, så kan vi forhandle denne Sag en anden Gang. Jeg skal tale med hende derom.

Trond

Det var mykje snildt. Og um eg då torde tenkja so stort, at De vilde telja henne til og leggja eit godt Ord til for meg, so skulde eg vera rett inderleg glad. Men no torer eg ikkje hefta Dykk lenger denne Gongen. Far vel! (Gjeng).

Hermann

(åleine).

Å jo, nu er han da fin og høflig nok. Det er ellers pudsigt at høre, hvorledes disse Stympere stræver med at tale pent og efterligne os dannede Folk; det viser da altid en vis Respekt for Dannelsen, og så kan der da være Håb om at lede dem, at påvirke dem, at have Indflydelse på dem. Trond er nu også en Klodrian ligesom de andre; og desuden forstår han ikke at gjøre sig elsket af et Pigebarn. Men det er Ulykken, at jeg netop trænger til en Mand, som har noget at gjøre med, og derfor må jeg være nedladende og holde gode Miner. Trond får både Gård og Formue; der vilde jeg altså være sikker, enten det nu gik så eller så med det øvrige, for Exempel med denne Odelssag, som jeg nu får på Halsen. Det var da også et Vovespil af mig at kjøbe denne Gård uden at være sikker på, at der ikke fandtes nogen Arving. Rigtignok hørte jeg, at der havde været en Arving; men han var jo borte for længe siden; han havde reist til Amerika, ja han skulde endog være omkommen på en Reise, blev der fortalt; og således holdt jeg mig ganske tryg. Nu kommer man og fortæller mig, at denne Arving er i Live, og at han endog er kjemkommen for at gjøre sin Ret gjældende. Men han skal ikke glæde sig for tidlig; for det kan nok hænde, at hans Ret er forspildt.

TRIDJE KOMA

Inga. Hermann.

Inga

Far, der var ein Mann upp i Garden, som vilde tala med deg.

Hermann.

Å, det er vel ikke noget, som det haster med. Hør nu, Inga, jeg tænkte just på at sige dig noget. Trond på Bøen har netop været hos mig og talt om dig; han har formodentlig talt med dig også, og hvad har du da svaret ham?

Inga

Eg hev svara, at eg ikkje vil ha honom.

Hermann

Ja, men det er stygt af dig; det skulde du ikke gjøre. Om det nu ikke var så ganske rigtig efter dit Tykke, så skulde du alligevel være høflig og sige noget vakkert, for Exempel, at du behøvde Tid til at betænke dig, eller noget sligt.

Inga

Ja, men kvi skal ein no fara so og gjøla for Folk, når ein inkje meiner noko med di?

Hermann

Ja, ser du: der er mangt, som man ikke skjønner i Ungdommen; men det kommer dog med Årene; blandt andet lærer man, at et godt Udkomme er altid det fornemste. Da jeg for nogle År siden sluttede med Landhandleriet og flyttede hid, mente jeg, at alting nu skulde gå for sig så fortræffeligt; men det har desværre ikke gået så godt, som jeg tænkte; det går til Atters, eller rettere sagt: det går tilbage. Når vi nu kunde komme i Forbindelse med en Mand, som eier noget, så kunde vi snart oprette de faldne Sager og være lykkelige på alle Sider. Og derfor synes jeg, at dette Tilbud ikke er så ganske at foragte; vi kunde måske engang angre på, at vi havde forkastet det.

Inga

Men kunde det ikkje ogso henda, at me vilde angra på, at me tok imot det?

Hermann

Nå, du vil også være klog! — Å jo, det kunde også være muligt, men det er dog ikke så sandsynligt. Trond er dog en føielig Person, som man nok altid vilde komme tilrette med. Men sig mig nu engang: synes du da slet ikke om ham?

Inga

Nei.

Hermann

Jeg må rigtignok tilstå, at der var en Tid, da også jeg havde andre Planer. Jeg tænkte nemlig, at du skulde få en Smule Oplærelse, eller med andre Ord: en Opdragelse, så at du kunde blive et passende Gifte, eller rettere sagt: et passende Parti, for en dannet Mand. Men Omstændighederne tillod mig ikke rigtig at fuldføre mit Forsæt, eller rettere sagt: at realisere min Idé. Din Moder var død, og så kunde jeg ikke holde dig inde længere. Du måtte have Selskab; du kunde ikke leve uden Selskab; og da her nu ikke var andet end bare Bondefolk, så gik du der og tumlede omkring iblandt dem så længe, at du blev selv som en Bondetøs i Snak og Tale og i al din Skik. — Å ja, det er just ikke første Gang, at sligt hænder; det går nu så op og ned med Folk i Verden.

Inga

Ja, men det, synest eg, er ikkje nokon Skade. Eg tykkjer, det er so undarlegt, når eg høyrer framande Folk segja, at her ikkje er noko Sellskap å finna; dei gjeng der og grem seg, at her ikkje er Folk å snakka med; og då er det fullt av Folk på alle Sidor, og so snilde og vituge Folk, som nokon kann vilja røda med.

Hermann

Å ja, Barn, du har ikke Adgang til at se noget bedre; derfor synes du, at det er altsammen vel. Men siden du nu er så vel fornøiet med Bygdeskikken, så synes jeg netop, at en Mand som Trond ikke er så ganske at foragte. Imidlertid vil jeg for det første kun bede dig, at du må være høflig imod ham og ikke vise ham så tvært ifra dig; for Resten behøver vi ikke at haste med nogen Afgjørelse. — Men nu må jeg hjem og se, hvad der er at gjøre. (Gjeng).

Inga

(åleine).

Jau, det skal vera Hugnad! Men det kann no vera, når det ikkje er verre. Eg lyt no freista å vera lika blid med honom som med andre; men noko meir kann eg no ikkje lova. Nei, eg hev set andre Gutar, som eg likar betre. Eg såg endå ein i Dag, som eg tykte var vænare en alle hine; men det var ein framand, som eg ikkje kjende, og difor er det ikkje noko til å tenkja på. (Gjeng).

FJORDE KOMA

Åmund. (Sidan) Inga.

Åmund

Å, so skulde eg då vera so lukkeleg, at eg fekk sjå atter gamle Fødestaden endå ein Gong! Det er lenge no, sidan sist eg var her; men so er det og so mykje større Hugnad å leita upp atter dei gamle Tufterna. Å, eg er so inderleg glad. (Syng).

Her er det Land, som hugar meg best,

og hit hev eg lengtat lenge;

her var det stødt, som Hugen var fest

og gjekk i sitt gamle Gjenge.

Vida hev eg flutt[1] og fare i Kring,

aldri såg eg slike hyggjelege Ting.

Ja, mykje hev eg set,

og meir hev eg frett,[2]

men her hev eg set det beste.

Her heve alt ein vænare Lit,[3]

han gjerer meg so godt i Hjarta;

her er det rett, som alt hadde Vit

og kunde både læ’ og garta.[4]

Folket og eg er like som eitt;

alt kva dei segjer, skynar eg so greidt,

og aldri er der Ord

på all den vide Jord,

som ganga meg so til Hjarta.

Her kann eg kjenna Bygder og Bol[5]

og Berg i so ymsa Rader.

Fjøra og Fjell og Himmel og Sol

er tekkar’[6] enn andre Stader.

Sårt hev eg sakna Heimen ei Tid,

difyr’ er han no so kjær og so blid,

Lat koma kva, som kann,

eg møter som ein Mann,

og aldri fer eg ut or Landet.

Nei, utor Landet fer eg inkje, men utor Garden? ja det er ei onnor Sak. Stakkars Åmund, du gled deg på tunt Øl. Der er ingen heime, som ventar på deg, og ingen, som vil sjå deg heller. Der er kome nytt Folk i Faderhuset; vil du sjå inn i det, so lyt du tigga um Lov, og det kann henda, at du inkje slepp inn eingong. Det er kome i framande Hender alt det, som du skulde hava; og det kann lett ganga so til, at du aldri fær atter ein einaste Grand, og då lyt du fara ut-atter lika snaud, som du kom, og kannhenda ein god Mun snaudare. (Gjeng noko til Sida).

Inga

(kjem fram på Møtestaden, men ser ikkje Åmund).

No kann det snart vera Tid til å ganga burt på Leikvollen og sjå, um der er mykje Folk; for der skulde vera som ei Leikstemna no i Kveld. (Syng).

Du Sundagskveld, du Sundagskveld,

du er då alltid min beste Kveld.

Du ljose, blide Sundagskveld,

du er då min kjæraste Kveld.

Når Ungdomen sankast or Bygdi her ned

til Gaman og Song etter gamall Sed,

til Dans og Sprang på den grøne Vang.

då fell ikkje Stundi lang.

Dei Bygdarfolk, dei Bygdarfolk

dei hava so strævall[7] ein Sumars-Bolk.

Dei Bygdarborni lengta so hardt,

at Helgi ho koma skal snart.

Dei får ikkje Stund til å koma i Lag,

når ikkje det hender ein Heilagdag;

dei får ikkje Tid ei einaste Rid,

so lenge som Vyrka[8] lid.

(Då ho snur seg, fær ho sjå Åmund og kvekk og spring burt).

Åmund

Nei, — er ho alt burte, og eg fekk ikkje tala med henne? Kva Gjenta kann no detta vera? Det var ein Song, som eg inkje hadde høyrt, og det var ein ny Tone med. Det var liksom eit framandt Lag og eit kjent Lag i Hop, ein Svip av Utlandet og ein Svip av Fødelandet saman-mengde. Nei, det var då leidt, at eg skulde skræma henne; men eg kunde ikkje tala til henne, fyrr en ho var ferdug med Songen. Å, det må vera eit godt Hjarta; det kunde eg merka på Laget hennar, då ho song um Borni, kor dei lengta etter Helgi.

1) flyttet.

2) spurgt, hørt.

3) Udseende, Farve.

4) spøge.

5) Bosteder.

6) behageligere.

7) streng.

8) Søgnedagene.

FEMTE KOMA

Olav. Åmund.

Olav

Sjå, der finn eg den, eg leitar etter. Eg hadde ei Von um, at du vilde taka Vegen hit og sjå på dei gamle Tufterna. Giv det må hava hendt i ein heppen Time! Du kann ikkje tru, kor glad eg hev vore sidan i Dag, då eg såg, at du var heimkomen; for me hadde ikkje høyrt noko um deg på lang Tid, og det sidste, som me høyrde, var det, at du skulde vera burtkomen. Det er no so mange Drøsor, som kjem inn i Bygderna; det er som Ordtøket lyder: dei lyg so lenge, til dei trur det sjølve.

Åmund

Det er ikkje anna ventande, en at Folk må tru slikt, når ein er so lenge burte og ikkje fær senda nokor Helsing heim. Eg hadde fulla tenkt å koma heim-atter fyrr; men det vart ikkje noko av di.

Olav

Det er sant, eg kom ikkje til å spyrja etter det i Stad, — kor kom det til, at du vart so lenge burte?

Åmund

Det er snart å fortelja. Du veit, at det var ei Tid, då det var mykje smått for Far min; han hadde havt ymsa Uheppor og var komen i

Skuld og Gjeld, og so skulde eg då ut og tena nokre Pengar, so eg kunde hava noko til Hjelp for både meg og honom. No var det ikkje noko å tena den Gongen, utan ein kom noko langt burt; og so for eg då sud i Landet, og sidan bar det utanlands; for eg høyrde alltid det, at di lenger ein kom, di større Løn skulde ein få. Å ja, det var sant nok; det vart større Løner, men so vart det so mykje større Utlegg med, at det vart lenge, fyrr eg tyktest hava noko å fara heim med. Og inkje fekk eg nokon Frettnad heimanfrå helder, fyrr eg frette det, som eg minst vilde høyra; då laut eg skunda meg på Heimvegen, men langt var det, og seint gjekk det, so eg er rædd for, at eg er komen alt for seint.

Olav

Å ja, det kann vera alt for sant; men so hev du då Odelsretten å stola deg på.

Åmund

Dei segjer, at det skal vera i seinste Laget med det ogso; d’er no alltid so, at eg hev ei Von, men nokor Vissa hev eg inkje.

Olav

Ja, lat oss vona det beste då. Eller er det ikkje so dei segjer, at ein skal venta det beste og bu seg mot det verste?

Åmund

Eg hev høyrt det so og, at ein skal venta det verste, til ein ser det beste; og det, segjer dei, skal vera det klokaste.

Olav

Det kann vera det klokaste, men det er ikkje det tekkaste. Men anten det er no so eller so, du, so vil me ikkje gjera oss nokor Sorg endå. No i Dag vil eg, at me skal berre hava Moro og sitja saman og røda um alt det, som kann vera til Hugnad.

Åmund

Eg segjer det same. Eg er so glad for det, at eg eingong fann Folk, som eg kann tala fritt med, og vera viss på, at den eine skynar, kva den andre segjer. Det er lenge no, sidan eg var so heppen. Eg kom ofta i Lag med gildt Folk og hadde ymist Moro med; men det vart aldri noko fullkome Skyn; når dei skjemta og log, tykte eg ofta, at der var ikkje noko til å læ åt; og når eg sjølv skulde segja noko fyndigt og trøysamt[1], so var det liksom dei inkje høyrde det eller visste, kva eg meinte. Her slepp eg å ottast for slikt.

Olav

Ja, her skal du få Lov til å bruka Heimemålet ditt. — Men eg er so forviten til å høyra, kor det stend til uti den store vide Verdi. Kann du segja meg med nokre få Ord, kor det ser ut i dei gildaste Bygdom der?

Åmund

Det er snaraste å segja, at det ser ut som i ei Maurtuva; det kryp og kravlar på alle Kantar, det strævar og ståkar på alla Sidor; det er ei endelaus Røra, som det stend i Steinbrjotar-Visa. Ja, den Visa hev du vel ikkje høyrt; eg skal kveda henne åt deg, um du vil.

Olav

Ja, lat få høyra!

Åmund

(Syng).

Dei træla, — dei træla

frå Morgon til Kveld, ja dei træla.

Dei stræva, — dei stræva,

det varer um Alder og Æva.

Dei freista alt, som dei kann vinna,

dei sanka alt, som dei kann finna.

Ja dei leita, — ja dei leita

etter alt det, som Vinningar kann heita.

Dei grava, — dei grava

i Berg og i Myr, ja dei grava.

Dei byggja, — dei byggja

på Hus og på Veg og på Bryggja.

All Jordi, trur eg, dei vil jamna;

all Malmen, trur eg, dei vil samna.[2]

Ja dei emna, — ja dei emna[3]

på so mangt, som eg inkje veit å nemna.

Dei kappast, — dei kappast;

som Hunden um Beini dei nappast.

Dei strida, — dei strida;

eit Hefte vil ingen Mann lida.

Sin Skatt vil alle med seg føra

igjenom den endelause Røra;

til dei stupa, — til dei stupa,

og til andre kjem i Staden til å krjupa.

Olav

Eg hadde mest ei Von um, at det skulde vera so. Men so lyt eg no få vita noko meir um detta, når me få betre Tider.

Åmund

Eg er so forviten til å høyra, kor det stend til her i Bygdom. Her er vel mange Umskifte no, sidan sidst eg var her. Dei held på og snur og brøyter på alle Ting i andre Land, og so er det Von til, at denne Nyfikna kunde ovra seg[4] her i Landet og.

Olav

Å ja, eg skulde tru det! Her er Nyfikna nok, og stundom for mykje med. For d’er so leidt med di, at det, som er Gagn i, det kjem seinaste, og det, som er berre til Syn og Skin, det kjem alltid fyrst. Eg likar inkje alt, som eg ser. Eg ser nok, at Folk vil skapa seg um i Bunad og Klædnad, og i Ord og Tale og ymis Åtferd; men eg ser ikkje just, at dei vert visare for alt det. Eg høyrer, dei skrøyter av Forfederne våre og talar fagre Ord um våre gamle Ættarmerke; men eg er rædd for, at skulde det halda fram, som det stemner, so vart det ikkje stort atter av dei gamle Ættarmerki. Dei talar um Framgang, og det kann vera godt nok; men eg synest no ofta so, at det gjeng fram på den eine Sida og atter på den andre; det gjeng i Ring liksom Hespetreet. Eg tenkjer, me kunde gjera like god Framgang, um me heldt noko fastare på gamalt Mål og gamall Bunad. Lat oss ganga fram i det, som er godt, men ikkje ganga so, at me gløymar vår Fedra-Sed, som det stend i Visa. (Syng).

Dei vil alltid klaga og kyta[5]

at me ganga so seint og so smått;

men eg tenkjer, dei tarv ikkje syta:

me skal koma, um ikkje so brådt. —

Ja, det skyt ikkje fram, so det dunar

(som no ingen kann undrast uppå);

men det munar då jamt, ja det munar,

so det stundom er Hugnad å sjå.

Lat det ganga fram, lat det siga!

Berre eitt eg ynskjer og bed:

at me ikkje so høgt måtte stiga,

at me gløyma vår Fedra-Sed.

Lat oss ikkje Forfederne gløyma,

under alt, som me venda og snu;

for dei gav oss ein Arv til å gøyma,

han er større, en mange vil tru.

Lat det merkast i meir en i Ordi,

at me halda den Arven i Stand,

at når Federne sjå att på Jordi,

dei kann kjenna sitt Folk og sitt Land.

Åmund

Takk skal du hava. Du kann tru, det gjerer godt å høyra atter dei gamle Tonarne, når ein hev vore nokre År burte. Hadde me vore fleire saman, so vilde eg, at me skulde setja oss til og kveda gamla Visor, so lenge til me vart trøytte. Eg vart ikkje lite glad, då eg gjekk fram med Leikvollen her i Stad og høyrde ei Fela; eg tykte, det drog meg, at eg skulde burt i Leikstemna og dansa. Men eg laut halda meg frå denne Gongen; for skulde Folk sjå, at eg er heimkomen, so hadde eg vorte so kringsett av gamle Kjenningar, at eg fekk ikkje snu meg; og no hev eg ikkje Tid til å røda med deim endå; for eg hev ymse Ærender, som det hastar med.

Olav

Det er ventande det, at du hev mange Ærender no både hjå Småfolk og Storfolk, og so gjeng det vel ikkje fort med di heller; det stend ikkje alle ferduge til å taka imot deg; det kann ganga, som Guten song, då han gjekk og kravde Pengarne sine: Ein Gong gjeng han og tek seg ein Tur, då er han for full av Tankar; ein Gong ligg han og tek seg ein Lur, og då fær du Skam, um du bankar; ein Gong sit han og et’ si Steik, og då kunde Feittet stinnast[6]; ein Gong sit han i Femkort-Leik, og då kunde Drykken linnast[7].

Åmund

Han hev ikkje spart Humlen, den som bryggja detta. Ha, Ha! Nei, du Olav, du er då lika lystig, som du hev vore.

Olav

Ja-menn er eg so, alt medan ingi Uheppa slær på. Eg tykkjer, det er stygt, når eg ser ymse Folk, som hev berre gode Dagar og endå kann ganga so grettne og grinalle, som dei vilde skræma alle Folk ifrå seg. — Men der ser eg, at me fær meir Sellskap. (Avsides.) Ja, det var no leidt, at ho Inga skulde vera med; for då fær me ikkje tala um alt, som me vilde.

1) morsomt.

2) samle.

3) gjøre Anlæg.

4) komme op.

5) knurre etc.

6) stivne, strøkne.

7) slappes, dovne.

SETTE KOMA

Gunnild. Inga. Olav. Åmund.

Åmund

(avsides).

Nei, kvar kann den Gjenta vera frå?

Gunnild

No, so skal me råkast her då; eg hadde mest ei Von um noko slikt. No var me tenkte på å ganga burt på Leikvollen. (Avsides til Olav). Men det var gale det, at desse tvo skulde møtast. Skulde ho no spyrja meg, kven han er, so veit eg ikkje kva eg skal svara.

Olav

(til Gunnild).

Det er lika eins med meg. Me fær finna på noko til å venda det av med. — (Høgt.) Eg skulde og hava Hug til å ganga på Leikvollen; men so hadde eg so mykje no å røda med denne Mannen, at eg gløymde alt anna. Han sa det i Stad, at hadde me vore fleire saman, so skulde me setja oss til og kveda gamla Visor; og hadde eg kunna so mange no som fyrr, so skulde eg fulla havt Hug til det same.

Gunnild

Å, du kann vel nokre Stubbar endå, når du berre kjem på deim.

Åmund

Er dei so trottuge til å kveda Visor her i Bygdi no, som dei var fyrr?

Inga

(avsides).

Han må vera her or Bygdi.

Olav

(til Åmund).

Å, det er no so ymist med di; det sullar og mullar kvar på si Vis; for eg skal segja deg: me hev ikkje lært å syngja etter Notar endå, som dei gjer burt i Storbygdom; der kann dei inkje syngja, utan dei hev Notar; ja du veit kva eg meiner: d’er noko som er uppsett på Papir med nokre Tverstrik og små Klumpar i Endom, mest liksom det, som me kallar Rovetroll.

Åmund

Ja, det hev eg set nok utav.

Olav

Ja. Og so vil dei ikkje vita av andre Tonar en slike, som er skrivne. Vil du syngja noko anna en det, som stend på Setelen, so segjer dei, det er Fals og Fusk. Og so skal ein ikkje syngja, utan ein hev nokre fleire med seg; då skal dei setja i, alle på ein Gong, og gaula som mest dei vinn.

Gunnild

Ja, men det må vera vænt å lyda på.

Olav

Det kann so vera; men då høyrer du berre Læta; du høyrer ikkje eit Ord av Songen.

Åmund

Men brukar dei ikkje å stevjast sume Tider, når dei er so i Lag i Bygdi.

Olav

Å nei, det er ikkje slik no som fyrr; for me hev so mykje anna å gjera no, må vita. Me skal røda um Regjeringi og um Tingmennerne; me skal døma um ymse Diktarar og Diktarverk og um alt det, som stend i Avisom; me skal vera med i ymse Bulag eller Samlag og læra oss til å halda Talar og drikka Skåler og meir slikt. Ja — det er sant: d’er reint gale dette, at me ikkje hev nokon Drykk for Handi her; for når Rett skulde vera, so skulde me ikkje tala eit vist Ord, fyrr me hadde eit Bord framsett og ei Kanna med Puns uppå, so heit, at det rauk upp med Øyrom; då fyrst skulde me få upp Målet.

Åmund

Eg tykkjer no so, at eg tenkjer og talar best, når eg ikkje ser nokon Drykk.

Olav

Då er du lik meg. — Å nei, du Gunnild, eg kann ikkje segja, kor glad eg er .... (Avsides). Hyss, der hadde eg so nær forsnakka meg. (Høgt). Men me rødde um å stevjast. Det skulde vera Moro å freista det no med same, når berre Kvendfolki vilde vera med.

Åmund

Ja, det skulde vera det gildaste. Då hev det beste Laget med Kvedingi, når ein høyrer både Mannsmål og Kvendemål.

Gunnild

Men kva skal me stevjast um då?

Olav

Um det, som sviv oss fyrst i Hugen. Du, Inga, skal vera med og svara oss.

Inga

Ja, men de må ikkje koma med noko, som eg ikkje kann svara på.

Olav

Lat oss byrja. (Syng).

Hava me gløymt våre gamle Stev,

so læra me andre Gongen. (Til Inga.

Høyr meg, Gjenta, du er so hæv;

kom, hjelp oss her med Songen.

Inga

Å, mine Visor dei er so få,

eg kann so lite kveda;

men fær eg standa og lyda på,

so er det mi største Gleda.

Gunnild

Å, her du aldri tarv vera bljug;

me fylgja so langt, som me lika;

her vert no ingen Leik so drjug,

at nokon frå tarv vika.

Åmund

Me møtast her i ein liten Kring[3]:

til Gledskap alle me hika.

Lat oss nemna kvar sin Ting

av alt, som best me lika.

Olav

Eg likar ein Heim, som er væn å sjå,

med grøne Engjer og Vollar

og fager Åker med gule Strå

og Skog med skyggjande Kollar.

Gunnild

Eg likar endå ein Ting attåt:

eit Liv, som leikar og hoppar,

ein Fenad, fager og frisk og kåt,

og Fuglar i alle Toppar.

Inga

Der er ein Ting, som eg likar gildt,

at Kjenningar sitja saman,

at kvart eit Andlit er blidt og mildt,

og kvart eit Ord er Gaman.

Åmund

Eg likar noko av same Slag,

det kjem inn-på same Vegen.

Eg tykkjer vænt um eit fagert Lag,

det gjerer meg glad og fegen.

Og vænast viser no Laget seg,

når Kvinna er med i Talen.

Ei fager Gjenta, so synest meg,

er største Pryda i Salen.

Olav

Der skal de høyra, det er ein Gut,

som kveda kann og garta.

Gjev, me fekk kveda den Kvelden ut!

Det gjerer so godt i Hjarta.

Men der ser eg, han Hermann kjem og ein Mann til; og då er det best, at me tokkar oss ut or Vegen; for dei kunde hava noko å tala um seg imillom.

(Dei gjeng.)

3) Kreds.

SJUANDE KOMA

Hermann og Trond.

Hermann

Dette kunde lettelig blive os en slem Streg i Regningen. Men er du nu vis på, at Prokuratoren skulde komme til Bøen nu i Aften?

Trond

Ja det er eg viss på; for der er tilsagt Hest åt honom.

Hermann

Det var da rigtig så beleiligt, som det kunde være. (Tek upp eit Brev). Det er sandt: jeg har ikke forseglet Brevet og har ikke set det rigtig igjennem heller; jeg skrev i sådan Hast, at det vist ikke blev alt rigtigt. Lad mig se! Å jo, der er just ikke megen Skik på det. Der står: «jeg har hørt, at de skulde komme» i Stedet for: jeg har erholdt Underretning om, at de skulde ankomme; således skulde det hete. Og så står der: «for et uventet Tilfælde» i Stedet for: på Grund af en uforudset Begivenhed. Og så dette: «der er lagt megen Omkostning på Jorden» i Stedet for: der er anvendt betydelig Kapital på Grund-Eiendommen. Og så står der: «Halvdelen av den Vidde, som kunde dyrkes» i Stedet for: femti procent af det dyrkbare Areal. Og ligeså nedenfor: «dobbelt så god som før», hvor det skulde hete: hundrede procent bedre end forhen. — Det var simpelt! Det er ikke Spor af Dannelse i det. Jeg ved ikke hvad Prokuratoren vil tænke om sligt. Men jeg har nu ikke Tid til at gjøre det om igjen; det er såvidt, at han ser Meningen, og dermed får det gå. Vil du nu gå og levere ham dette. Og så har jeg her også et Brev om Kjøbet af Gården, som han skulde se på, hvis han har Tid til det. (Gjev Trond Brevi). Se nu til at snakke pent og ordentligt; ved du nu, hvad du nu skal kalde ham?

Trond

Eg kallar honom Prutterakkaren.

Hermann

Å fy for Skam! Kan du ikke lære at sige Prokuratoren?

Trond

Prukkerakaren? Jau eg skal prøva.

Hermann

Prokuratoren, hører du!

Trond

Prukkerataren, Purkerataren, Purkerakaren.

Hermann

Å, gå bare og skynd dig; det bliver så ikke ret alligevel. (Trond gjeng). — Disse Bondeklodser kan dog aldrig lære at tale et ordentligt Sprog. Å ja, der er da ikke noget at gjøre ved det; de er så mange, at man ikke kan få nogen Skik på dem; om man tager en og tugter ham op, så virker det dog ikke noget på Mængden. Jeg er selv næsten bleven til en Bonde igjen; det går mig omtrent ligesom min Datter, jeg har i lang Tid måttet omgåes med bare Bønder, og så har jeg måttet nedlade mig til at tale simpelt, så de kunde forstå mig; derved er jeg kommen ud af den rette Maner, så at jeg ikke mere kan skrive til en dannet Mand, hvis jeg ikke har god Tid til at studere det ud i Forveien. Nei, det er dog sandt, hvad jeg nylig læste etsteds: Når en dannet Mand skal bo i en Afkrog og blot omgåes med udannede Folk, så vil han om nogen Tid blive ganske rustificeret: ja ganske rigtig; han bliver rustificeret, ganske forrustet ligesom gammelt Jern. (Gjeng).

ÅTTANDE KOMA

Olav og Åmund.

Olav

Ja, det er leidt nok; eg hev harmast på det stundom, eg og.

Åmund

Eg kann ikkje anna en harmast, når eg ser, kor Garden er tilstellt. Eg hadde gledt meg til å sjå atter den fagre Skogen og dei grøne Vollarne; men det vart ikkje stor Fagnad med di. Det er so mykje, som er umsnutt og umskapa, at ein inkje kann kjenna det atter; og so er det berre slik Umskapnad, som ikkje er noko Gagn i.

Olav

Ja, du veit, kor det er med slike Folk: d’er no altsaman gale, det som me hev gjort, og so skal det då verta umskapa må vita. Og so ser eg, det vil ikkje verta nokon Framgang med di; det vert oftare berre Stakkarsdom.

Åmund

Eg må segja, eg likar det so illa, at eg er mest lika glad anten eg fær noko av denne Garden eller ei. Det er ikkje den Heimen, som eg hadde i Hugen; og so er eg då ikkje verre komen, en at eg kann finna meg ein Heim på ein annan Stad.

Olav

Ja, men du tenkjer då vel aldri å sleppa det frå deg soleis vanfreista?

Åmund

Det var visst det klokaste; so fekk då kvar hava sitt i Fred. Men eg er noko tvihuga. D’er vondt å skilja seg frå Fødestaden og; d’er mange Minne der, som dreg Hugen heimatter.

Olav

Ja det trur eg vel! D’er ingen Heim slik som Barneheimen. Og so er det no ikkje verre, en at du kann retta på mangt og mykje. Du kann spara ymse unge Tre, som renn upp; du kann taka nye Tre og setja deim, kvar du vil; so hev du Moro av å sjå kor dei veks. D’er ikkje liten Hugnad det! — Og difor vil eg no, at du skal standa på din Rett og inkje sleppa honom, fyrr en du ser Log og Dom for det.

Åmund

Eg lyt freista på det og sjå, um der er nokor Von for meg.

Olav

Det var godt å høyra; det skal du hava Takk for. — Men det er sant: eg hev ei Ærend til ein Mann, som eg hadde so nær gløymt. Far vel so lenge. Me finst vel snart atter. (Gjeng).

Åmund

(åleine).

Nei, her lyt eg standa ei Stund til og sjå på dei gamle Bjørkerna. Det var då vel, at denne Bjørkelunden fekk standa i Fred. Her er den vænaste Staden, som eg hev set i Dag, og her tykkjer eg, at eg minnest Barndomen best. Å, kor alt i Verdi er umskiftelegt! — Men der ser eg ei Gjenta koma gangande, og det er den same fagre Gjenta, som var med oss her i Stad. Kvar skal eg tru, ho kann vera ifrå? Ho heiter Inga, høyrde eg, og det er det einaste, som eg veit. Ho kjem denne Vegen; ho ser visst ikkje meg. Men no skal eg då sjå til å møta henne likevel.

NIANDE KOMA

Inga. Åmund. (Sidan) Hermann.

Åmund

God Kveld på nytt! Det var eit godt Møte. Men lat meg no ikkje skræma deg, som eg gjorde fyrste Gongen i Dag. Eg tenkjer du er rædd meg endå.

Inga

Nei, langt ifrå!

Åmund

Nei, det er sant; me er kjent Folk no, sidan me heldt på å stevjast i Stad.

Inga

Ja, men det vart so lite av den Leiken; det var berre som eit lite Tiltak, og so vart det ikkje meir.

Åmund

Nei, det hadde vorte større Moro, når det hadde vart noko lenger.

Inga

Og so trur eg, at det høver ikkje rett til slik ein Sumarkveld; for då er det so mykje vænt og fagert å sjå på Markom, at ein hev ikkje Hug til å slå seg til Ro.

Åmund

Det er rett. D’er Vetterkvelden, som høver best. Og so er det so godt, når d’er berre gamle Kjenningar saman. — Men det er sant: eg sa, at me var kjent Folk; men det var no ikkje alt so rett, for eg hev endå ikkje fenge vita, kvar du er ifrå, eller kvar du hev Folket ditt. Eg spurde honom Olav i Stad; men so kom det noko i Vegen, so eg ikkje fekk nokor Greida på det.

Hermann

(utanfyre).

Inga! Inga!

Åmund

(til Inga).

Å ja, me finst vel snart. (Gjeng).

TIANDE KOMA

Hermann, Inga.

Hermann

Hvad Slags Kjendskab er det, du har med denne Person? Jeg så nok, hvem du talte med.

Inga

Eg veit ikkje noko um honom, anna en ho Gunnild sa, at det var ein av Kjenningom deira.

Hermann

Og endda kan du gå og snakke så fortrolig med ham?

Inga

Ja, men han er so inderleg snild å snakka med.

Hermann

Stakkels enfoldige Barn! De største Skjelmer kan også være snilde at snakke med. Ved ikke du hvem han er, så ved nok han hvem du er.

Inga

Nei, han veit ikkje kven eg er; det var det han spurde um no sist, og so fekk eg ikkje Tid til å fortelja det.

Hermann

Nå, det har han også villet indbilde dig! Jo, det må være en rigtig Lurendreier. Å! det var da en ulykkelig Time, da det Menneske kom her på Land.

Inga

Men kva skal no alt detta hava på seg? Kva Mann kann det vera, eller kva hev han med oss?

Hermann

Stakkels Barn! Jeg kvider for at sige dig det. Du får tidsnok vide det. Vi får nok alt for god Leilighed til at kjende den Mand, både jeg og du, desværre. (Gjeng).

Inga (åleine).

Nei, no veit eg då aldri meir, kva eg skal tru eller tenkja. Eg hev mest kunna merka, at det var noko, som ikkje var rett vore. Men kven kunde no tru, at ein Mann kunde vera so snild og endå vera ein Skarv? Nei, so gale kann det no ikkje vera heller; for då vilde ikkje han Olav og ho Gunnild hava so god Kjennskap med honom. Men noko gale må det vera, kva Slag det no er; kann henda det er noko, som inkje dei andre veit. — Å nei, d’er då syrgjelegt, at ein skal vera nøydd til å tenkja illa um den, som ein trudde best av alle. (Gjeng).

ELLEVTE KOMA

Hermann. Åmund.

Hermann

(åleine).

Jeg anker på, at jeg ikke kom til at tale mere med ham. Det første Bekjendtskab lovede ikke noget godt. Det er en dristig, næsevis Knegt; og således er nu disse Karle, som har været udenlands. De har ingen Respekt for Dannelsen; de indbilder sig at være jævngode med en af os. Men vi får se til at holde dem nogle Skridt fra Livet. — Se der kommer han igjen. (Til Åmund). Nå, du går og ser dig omkring. Ja, nu kan du da se, at Gården er i en anden Stand, end den var før.

Åmund

Å ja, men eg vilde no heller, at han skulde vera i same Stand som fyrr.

Hermann

(argad).

Så? Det kan jeg tænke! Det skulde være, som han Far og han Bedstefar havde det. Det var naturligvis galt, at man skulde gjøre et Fremskridt, en liden Afvigelse fra den gamle Slendrian. Man burde endnu en Stund have Leilighed til at glæde sig ved det gamle Svineri.

Åmund

Å, det var no ikkje alt so gale med det gamle Bruket heller. Der var ymse Åkrar og Engjer og Veitor, som inkje hadde gjort seg sjølve. Dei gamle hev ogso gjort Framstig og teke mange tunge Tak og aldri gjort noko Skrøyt av di. Og dei visste å berga seg med ein liten Gard, so at dei livde av honom og inkje trengde nokor hjelp ifrå andre Kantar. Det er ikkje alle, som kann den Kunsten.

Hermann

Nå! Så blev da også Levemåden derefter. Bare Elendighed og Svineri altsammen.

Åmund

Eg hev set større Svineskap hjå Folk, som låst vera gildare.

Hermann

(avsides).

Den Karl bliver nok ikke så let at blæse fra sig. (Høgt.) Det nytter nu ikke stort at ræsonnere om den Ting. Men hvordan tror du nu, at vi skulde forliges om Eiendomsretten?

Åmund

Å, det laut no vel verta ei Råd med di. Eg vilde ikkje, at nokon skulde lida Urett. Og so laut eg no fyrst høyra, kor du sjølv vilde hava det.

Hermann

Hør engang: jeg liker ikke dette «Du»; vi har ikke drukket Dus med hinanden.

Åmund

Nei, men eg tykte at De sagde Du til meg, og difor trudde eg, at det skulde so vera.

Hermann

Man må da vel sige Du til en Bondegut.

Åmund

Ja, ja, det kann so vera. Det kann henda, at når ein Bondegut vert Landhandlar, so stig han so høgt upp um Bonden, at han ikkje meir kann hava noko Samlag med honom.

Hermann

(avsides).

Hvad for noget? Skulde han vide noget om min Herkomst? (Høgt). Hør engang: har du været i Nærheden af Mandal nogen Tid?

Åmund

Ja, eg hev vore der, og eg var kjend med Folk, som var derifrå og.

Hermann

(avsides).

Se så! Han kjender altså min Historie. Ja, da får jeg nok tale i en anden Tone. (Høgt.) Jeg frygter for, at jeg har fornærmet Dem, og i så Fald må jeg da bede om Forladelse. Men hør nu engang: jeg vil nævne et vist Tilfælde som til et Exempel. Dersom De traf en indflyttet Mand i Deres Hjembygd, og De så vidste, at denne Mand på et andet Sted havde gjort adskillige Dumheder, som dog senere var altsammen forladt og forglemt, hvad vilde De da gjøre med den Historie? De vilde vel ikke fortælle den til enhver, som vilde høre den?

Åmund

Det trur eg ikkje, at eg vilde fåst noko med[1]. Det, som var avgjort på andre Stader, det kom ikkje nokon ved på min Heimstad; det var ikkje nokon der, som trengde um å vita det, og so vilde det vera berre Slarv, som var ein Mann til Skade og ingen til Bate. Men det kunde vel henda, når eg kom i nokon Strid med Mannen sjølv, at eg vilde lata honom høyra, at eg visste det. Elles var det ikkje noko til å drøsa med.

Hermann

(avsides).

Det er sandelig en bedre Karl, end jeg havde tænkt. (Høgt.) Det glæder mig at høre, at De har en sådan Tænkemåde, og jeg må atter bede om Forladelse for, at jeg ikke har modtaget Dem, som jeg skulde. De vil ellers let indse, at det måtte falde mig lidt fortrædeligt at komme i nogen Tvist om denne Eiendom.

Åmund

Det kann eg inkje undrast på.

Hermann

Det vil altså være mig en Trøst, at jeg har med en så fornuftig Mand at bestille. Og forøvrigt får vi vel først høre, hvad Loven siger om Tingen.

Åmund

Ja, det vert vel det rettaste, det.

Hermann

Og så får vi da tale nærmere om Sagen en anden Gang. Nu for Øieblikket har jeg noget at udrette. Far vel sålænge. (Gjeng).

Åmund

(åleine).

Jau, no kom det anna Mål i Bjølla! Eg kann ikkje anna segja, en eg harmast på all den Skamrøda um våre Foreldre og all deira Sed og Vis. Og kva Fyremun hev no slike Folk? Han er

komen frå ein liten Skarvegard, som heiter Saudebakken; difor skriv han seg Sauenbach. Han var Krambudsvein nokre År og slog stort på og lånte Pengar og sumla deim burt; og sidan kann det vera meir, som ikkje eg veit. Det kann ikkje hava noko stort på seg; men det vilde vera leidt, um Folk her skulde vita det; for dei vilde neisa honom med di, når han kom i Trætta med deim. Men det skal han no inkje ottast for. Eg vil ikkje gjera nokon Skade på hans gode Namn.

1) befatte sig med.

TOLVTE KOMA

Olav. Gunnild. Åmund.

Olav

Sjå der er Mannen atterkomen. God Kveld på nytt! No hev du vel tala med Husbonden sjølv.

Åmund

Å ja, men elles er ingen Ting avgjort.

Olav

Nei, det er ikkje å venta endå. Men kor kjem du av det med honom?

Åmund

Å, det var noko kvast i Fyrstningi, men so vart det linnare sidan.

Olav

Å ja, du hev no set so mange Slags Folk, at du veit, kor ein skal greida seg.

Åmund

Men det er sant: eg kjenner so lite til Ungdomen her på Staden. Her er ei Gjenta, som eg vilde so gjerna høyra noko um.

Olav

(læjande).

Ei Gjenta? Hyss? Ver ikkje galen, Gut. Sjå aldri på nokor Gjenta, fyrr en alt anna er avgjort.

Gunnild

(avsides).

Det må visst vera ho Inga. Å! det var leidt, at ho skulde vera fest.

Åmund

Ja, men det var no alltid godt å vita, kva Folk ein hadde fyre seg.

Olav

Det var so ja, men du kunde snart få vita det, du inkje vilde. Det er ein fårleg Ting med desse Kvendi: dei gjeng der so fine og blide, som dei vilde lokka Folk inn i Fanget; men er det då so, at du læt deg draga, so veit du ikkje av, fyrr en du stend so fast, at du kann korkje koma att eller fram. Der er ei gamall Visa um det, som du kanskje ikkje hev høyrt. Lat meg sjå, kor ho byrjar. (Syng).

Aka på Isen håle

med uskodd Øyk og kåt,

beita i Stormen stride

med styrelause Båt,

renna i Kapp med Reinen,

når Råsi[1] er tung og våt:

det må ein Galning vera,

som so vil fara åt.

Ganga og gjera seg fager

og fara so fint og smått,

løyna sitt rette Lynde[2],

til Målet fyrst er nått,

giva deg goda Voner

og svika deg sidan brådt:

det hev eg høyrt so ymse,

skal vera Kvende-Hått.

Gunnild

Nei, no får me til å stevjast atter.

Ganga og gjera seg smeikjen[3]

og fria tidt og trått,

freista dei arme Vækjor[4]

til både stort og smått,

lata deim sidan fara

og ha’ deim til Glis og Lått:

det hev eg høyrt so ymse,

skal vera Karmanns-Hått.

Olav

Ganga so byrg og kræsa[5]

og skifta sin Hug kvar Dag,

kappast um største Stasen

og kaupa av alle Slag

lata ein annan syta

for Enden på slikt eit Jag:

det hev eg høyrt so ymse,

skal vera Kvende-Lag.

Gunnild

Ganga so bratt og skrøyta

og låst vera hæv og hag,[6]

sitja i Drikkarstemna

og sumla Natt og Dag,

koma so heim og dundra

og truga med Hogg og Slag:

det hev eg høyrt so ymse,

skal vera Karmanns-Lag.

Olav

Endå lyt eg no segja:

der er so ymse Slag.

Råkar ein på det gode,

so ser ein eit anna Drag;

møter det gode Hjarta

eit Hjarta med same Lag;

ja, då er der ljosa Voner

som Sol på ein Sumardag.

Ja, når dei rette møtast,

so fær det sitt rette Lag.

Trutt på Vegen dei fylgjast

alt utan Kiv og Klag.

Ungdom og Vænleik vika,

men Hjarta slær friske Slag;

og Kjærleiken held sin Varme

og varer til sidste Dag.

Åmund

Det var rett! Det var det, eg vilde venta.

Olav

Å ja! Der ligg ikkje Udyr i alle Vegar.

Åmund

Nei, det vilde no verta alt for stridt. Men, det er sant: med alt detta kom me burt ifrå det, som eg vilde spyrja um.

Olav

(avsides).

Eingong lyt han no vita det, anten det so er vel eller illa. (Høgt). Det var so, ja. Var det ikkje ei Gjenta, som du spurde um?

Åmund

Jau, det var den, som var med oss, då me heldt på og skulde stevjast.

Olav

Det var Motparten din. Det var Dotter hans Hermann.

Åmund

Dotter hans? Det hadde eg då aldri kunna tru.

Gunnild

Nei, det var ikkje so godt å sjå heller. Ein kunde snarast tru, at det var ei Bondetaus; for ho hev havt største Hugen til Bonde-Bunaden, og Faren hev vore so kjær for henne, at han hev late henne råda seg sjølv.

Olav

Eg skulde fortalt det, då me møttest fyrst i Dag; men eg stod liksom fast med di; for eg kom til å tenkja so: Her stend no desse tvo «stridande Partarne» so meinlause midt imot kvarannan, og ingen av deim veit, at den eine skal jaga den andre ut. Får dei no vita aldri so lite, so vert dei rædde kvartanna, og so fær me ikkje meir Moro.

Åmund

Ja, det er eit undarlegt Tilstemne. Eg hev tala med henne seinare ogso; men endå var eg like klok. — Men seg meg no: veit de noko, um ho er fal endå?

Olav

D’er det som er Uheppa, du. Ho skal vera fast og ikkje fal, etter som Folk segjer.

Åmund

Det var illt å høyra.

Olav

Ja, det kann so vera. Kor likar du Gjenta?

Åmund

Eg likar henne betre en alle andre, som eg hev set både heime og burte.

Olav

Ja, då var det tregelegt, at det skulde standa so til. Det var harmelegt! (Til Gunnild). Nei eg hev ikkje lika detta der ned honom Trond.

Gunnild

Eg likar det ikkje eg heller. Men vil de vita, kva eg trur? Eg hev eit Tvilsmål um, at det er ikkje nokor Sanning i det. Det er nok so, at han Trond vil hava henne; men eg trur ikkje, at ho vil hava honom; og er det so, at ho ikkje vil, so vert det ikkje noko av di.

Åmund

Å, giv det var so! Men detta er ein Ting, som eg vil vita no i denne Kveld. Eg gjeng beinast burt i Garden og leitar henne upp.

Olav

Ja kunde det vera Von med detta, so var det ei stor Lukka. Og det kann eg segja deg, at det er ei Gjenta, som det er verdt å trøyta seg etter. Det er den snildaste Ungdom, som kann ganga i tvo Skor.

Åmund

Eg vil hava ei Vissa radt på Timen.

Olav

Å ja, d’er fyrst best. — Men no ser eg, at her kjem Folk, og so fær me gjeva oss utor Vegen.

(Dei gjeng.)

1) Veien.

2) dølge sit Sindelag.

3) indsmigrende.

4) Piger.

5) vrage, være kræsen.

6) flink og dygtig.

TRETTANDE KOMA

Hermann og Trond.

Hermann

Kom lad os sætte os her, så at ikke nogen forstyrrer os. Så du traf altså Prokuratoren?

Trond

Eg fann honom radt og. Han hadde slik Hast på seg, at eg hadde so nær vorte for sein.

Hermann

Det var slemt, at han ikke havde Tid til at skrive nogle Ord til mig. Men hvad var det nu, som han sagde om Brevene?

Trond

Han sa, at det er ikkje noko trygt å lita på med Jordi; for Ervingen hev endå sin Rett uspillt, og soframt han ikkje forseinkar seg eller gløymer noko, so hev han Vinningi.

Hermann

Men er du nu vis på, at du forstod ham rigtig?

Trond

Ja, det er eg viss på; for det var so greidt og tydelegt, at der kunde ikkje vera noko Mistak.

Hermann

Nå, det har just ikke noget heldigt Udseende; imidlertid anser jeg nu ikke Sagen som afgjort endda. Der vil mere til, før jeg giver mig tabt. — Men det er sandt: nu skulde vi tale noget nærmere om dette Giftermålet; jeg har talt om det med min Datter, og jeg formoder, at hun vil føie sig; hun har rigtignok ikke givet sit Samtykke endnu, men jeg tænker dog, at det kommer.

Trond

Ja, men eg tykkjer, det er leidt å bry og plåga henne soleis. Når ikkje Hugen og Hjarta vil den Vegen, so vilde det ikkje vera nokon Hugnad med di.

Hermann

Du har kanske ikke så megen Lyst til det nu som før?

Trond

Det er ikkje for den Skuld: eg kann no hava Lyst; men eg ser, at Gjenta vil ikkje lika det, og difor hev eg tenkt meg um og slege det frå meg.

Hermann

Se så! Jeg havde just en Mistanke om dette. Der må være kommet noget nyt i Veien. Dette der om «Hugen» og om «Hjarta» synes mig at være nye Talemåder; det Verset stod ikke i Visen, da jeg hørte den sidst. Men jeg skal såmænd ikke gjøre flere Skridt i den Anledning. Når jeg ret betænker mig, kan det måske være nyttigt, at det gik forbi. Og dermed anser jeg den Sag som afgjort. (Gjeng).

Trond

(åleine).

Han trur, at det var berre Garden, som eg gjekk og snikte etter; men jau so-menn var det no noko anna med. Hadde Gjenta lika meg, so hadde det alt vore avgjort longo sidan. Men eg var no ikkje god nok til det, må vita. Eg var ikkje so spræk og spralande, som eg skulde. Hadde eg vore ein Galning og ein Sprettebasse som ymse andre, so hadde eg vel havt betre Lukka med Gjentom. Men dei kann no gjera, som dei vil. Dei skal ikkje sjå nokor Sorg på meg. (Gjeng).

FJORTANDE KOMA

Åmund. Hermann.

Åmund

Nei, kvar vart det då av denne Vækja, at eg aldri kann finna henne atter? Ikkje er ho heime, og ikkje er ho burte, og ikkje er ho nokonstad. Hadde eg endå funne Faren, so trur eg, at eg vilde taka det på Enkjemanns Vis og spyrja honom fyrst. — Sjå, der er han med same. No fær eg nøyta meg. — (Til Hermann). Tykk ikkje på det! Eg kjem vel ikkje til nokor Uro?

Hermann

Å nei, jeg kan ikke sige det. Det var kanske noget, som du vilde tale om ... Å, om Forladelse! Jeg er så vant til at sige «Du» her iblandt Landsfolk.

Åmund

Ja, det er det, som eg helst vil høyra. Og eg vil so gjerne sjølv segja «Du» til den, som eg talar med.

Hermann

Å ja, det kan vel gå an på en Måde. Her er jo mange, som siger «Du» til alle Mennesker.

Åmund

Ja, det, tykkjer eg, er det greidaste av alt i Hop. — Men det var noko, som eg vilde segja, og eg veit ikkje, kor eg skal koma med di. Det kann henda, at det er noko uhøvelegt; men det var no for det fyrste berre eit Spursmål. Du hev ei Dotter, som er her heime ...

Hermann

Ja, det er Inga, som du vistnok har set.

Åmund

Eg hev både set henne og tala med henne; men eg var no ikkje so hæv, at eg kjende henne. Eg visste ikkje, kva Manns Barn ho var, fyrr en no nyst. Må eg spyrja, um ho er fest eller forlova?

Hermann

Ja, hun er nok så. Nei — om Forladelse, jeg er så fuld af Tanker —, nei, hun er nok ikke forlovet. Der har kun været talt om en Forlovelse; men hun vilde ikke rigtig samtykke, og så blev der ikke noget af.

Åmund

Eg må segja, eg likar henne so vel, at eg aldri hev tykt so vel um nokor Gjenta fyrr. Og hadde eg kunna vita, at der var nokor Von for meg til å koma saman med henne, so vilde eg halda det for mi største Lukka.

Hermann

(avsides).

Det var noget nyt! (Høgt). Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige. Det er noget som jeg ikke har tænkt på, og slige Ting burde man betænke rigtig vel. Det kunde måske lade sig gjøre. Jeg vil tale med hende derom, eller kanske jeg først får tænke lidt over Tingen, og imidlertid kunde du tale med hende selv, — ja jeg mener bare: så løselig, så foreløbig, så indtil videre. (Ser seg um). Hun er i Nærheden; jeg ser hende der borte. (Åmund gjeng). — Nå, der træffer han hende. — Det er noget nyt dette; men hvem ved, om det ikke er det bedste? Vistnok blir nu denne Mand ikke så let at lede eller påvirke, som Trond vilde være; men så har han da også store Fortrin fremfor Trond, og så er der endelig denne Arveret, som her kommer i Betragtning. Jeg er kjed af dette Jordbrug og vil helst blive det kvit; og på den Måde kunde vi komme så pent og pynteligt fra det. Åmund er ikke nogen Hjemfødning; han har lært adskilligt ude i Verden; desuden er han en kjæk og uforfærdet Karl, som altid vil vide at hjælpe sig. Han vil blive en mægtig Mand i Bygden, en liden Høvding, en Potentat. Rigtignok lider jeg ikke denne Bygdeskik; men min Datter lider den meget godt, og det er da Hovedsagen. Og hun synes nok også meget godt om Personen; det har jeg da selv både set og hørt. — Jo, — her har jeg ikke andet at gjøre, end at tage imod og hjælpe til af al Magt. Det var da besynderligt, at jeg ikke skulde komme på den Tanke før. Da kunde jeg også have undgået adskillig Kiv og Trætte. — Nå! der kommer han allerede tilbake. Men hvad betyder det? Han er så nedslagen. — (Til Åmund). Nå, hvad Svar fik du?

Åmund

Eg fekk Nei.

Hermann

Hvad for noget? Det havde jeg ikke ventet.

Åmund

Ikkje eg heller.

Hermann

Det må være en Misforståelse. Jeg vil tale med hende selv. Hun er vel ikke gået bort? Nei. (Roper). Inga! Inga, kom hid!

FEMTANDE KOMA

Inga. Hermann. Åmund.

Hermann

(til Inga, medan Åmund gjeng noko til Sida).

Hvad er det, som nu er påkommet? Synes du da ilde om denne Mand?

Inga

Nei, men eg høyrde, du tykte sjølv so illa um honom.

Hermann.

Å! Nu forstår jeg. Det var den Gang det. Jeg skal dige dig: jeg kjendte ikke Manden endda. Jeg var bare i slet Humør og meget ærgerlig over, at han skulde komme hjem netop nu på denne Tid. Han har nu engang Retten til dette Bosted, så han gjerne kunde jage os ut herfra, hvis han ellers har Penge til at klare sig med. Men derfor er Manden lige god; det er da ikke nogen Feil, at han er sin Faders Arving. Og så har jeg siden lært ham bedre at kjende og har derved fået de bedste Tanker om ham. Det er en kjæk og dygtig Mand, en prægtig Karl. Og jeg har også fundet, at han har en udmærket god Tænkemåde eller med andre Ord: en ædel, en nobel Karakter.

Inga

Å! det var ei Synd, at eg ikkje visste det.

Hermann

Bi lidt! Jeg skal forklare ham Sagen. Jeg tænker nok, at han kommer igjen.

Inga

(glad).

Ja, men då vil eg svara Ja.

Hermann

Ja, gjør det, Barn; det er det bedste for os alle sammen. — Hvor er han? Nå! — (Til Åmund). Hør nu: det var, som jeg tænkte; det var en Misforståelse. Hun havde nylig hørt, at du skulde være min Uven, og at der var en forfærdelig Strid imellem os, så at det måtte ende med Undergang og Ødelæggelse; og så vidste hun intet videre om Sammenhængen. Men det var nok ikke så, at hun havde noget imod Personen; tvertimod: jeg har en liden Mistanke om, at hun har havt et godt Øie til dig fra det første hun så dig.

Åmund

(glad).

Nei, kann det vera sant! — (Til Inga). So det var ikkje so reint av Hjarta, at du svara Nei?

Inga

Nei.

Åmund

Og so er det meir Von, at det er av Hjarta, når du svarar Ja?

Inga

Ja.

Hermann

Man kan da også se, at dette er af Hjertet. Der er så gode Mærker, som nogen kan forlange. — Jeg må sige at jeg er ret inderlig glad over dette. Det var et meget godt Råd, eller rettere sagt: en meget heldig Plan. Vi kunde ikke have kommet til noget bedre Endskap, eller med andre Ord: til et mere fordelagtigt Resultat. Og nu tænker jeg nok, at vi skulle forliges om de øvrige Sager også.

Åmund

Ja, no vonar eg, at me kunna laga det so, at kvar er nøgd på si Sida. — Men no vilde eg berre, at han Olav og ho Gunnild skulde vera her.

Hermann

Ja! (Ser seg um). De er vist ikke langt borte. Jeg syntes jeg så dem nu i Øieblikket begge to. — Der er de netop. Kom hid, godt Folk!

SEKSTANDE KOMA

Olav. Gunnild. Hermann. Åmund. Inga.

Åmund

(til Olav og Gunnild).

No, godt Folk, skal de høyra noko nytt. For ei Stund sidan var det likt til, at her skulde verta ein Strid um Sætet på denne Bustaden. Eg tyktest hava Retten, og denne Gjenta her tyktest og hava Retten til det. Men no hev me kome til den Endskapen, at me vil slå desse tvo Rettarne saman til ein, og so vil me setja oss båe på same Benken og semjast som me kann.

Olav

Å hå! Stend det so til! Jau det kann eg halda med. D’er Gut, som hev Lukka med seg.

Gunnild

No, Olav, var eg ikkje sannspåd? Eg tyktest vita, at det skulde ganga so.

Olav

Ja, kor kunde du vita det?

Gunnild

Jau, eg ser det mest på Augnelaget, når d’er Folk, som vil i Hop.

Olav

(til Hermann).

Detta var då rett ei gledeleg Tidend; det er visst og sant. Eg hadde so god Kjennskap med Far hans; det var slik Umgang imillom oss, at det var, som det skulde vera same Folket. Difor er det so, at eg unner denne Mannen so godt.

Hermann

Ja, det er da så ganske naturligt. Jeg er også glad over, at Sagen kunde få en sådan Vending.

Olav

(til dei andre).

Ja, no vil eg vona, at her skal verta morosamt. Å! eg er so glad og fegen, som eg fenge eit heilt Rike. Hadde her vore ein Spelmann og ei Fela, so hadde eg lote til å dansa, so gamall som eg er. Men fyrst og fremst so vil eg no kveda. (Syng).

No er alt so godt og vel,

og ingen treng um å sukka.

Det må eg segja, den Mann er sæl,

som heve so god ei Lukka.

No er Striden tagnad!

det var ein heppen Lagnad;

det, som såg ut

til Sorg og Sut,

det vende seg um til Fagnad.

Alle.

No er Striden tagnad כ:

No er Ervingen komen heim,

og heime vil han vera.

No vil han kjennast ved alle deim,

som Kjensla på honom bera.

No skal Frendar finnast

og gamle Segner minnast.

Ein heve gøymt

det, hin heve gløymt,

og so skal allting finnast.

Alle.

No skal Frendar finnast כ:

Innhold

FYRSTE KOMA

ANDRE KOMA

TRIDJE KOMA

FJORDE KOMA

FEMTE KOMA

SETTE KOMA

SJUANDE KOMA

AATTANDE KOMA

NIANDE KOMA

TIANDE KOMA

ELLEVTE KOMA

TOLVTE KOMA

TRETTANDE KOMA

FJORTANDE KOMA

FEMTANDE KOMA

SEKSTANDE KOMA