Om denne boken

Denne eboken er basert på utgaven opprinnelig utgitt som bind 9 i serien "Børnenes Boksamling" i Kristiania, 1901. Oversettelsen er noe avkortet i forhold til den engelske originalen. Kildeutgaven er hentet fra Nasjonalbiblioteket, http://urn.nb.no/URN:NBN:no-nb_digibok_2008101012004

Omlag førti feil i originalutgaven er rettet opp, i tillegg er 'aa' blitt erstattet med 'å'.

Korrektur og omforming til ebok utført av Lars Næsheim

Boken kan fritt distribueres så lenge det ikke tas betalt for det.

Denne utgaven lagt ut 20. november 2012.

H. Rider Haggard

Kong Salomons miner

f

På norsk ved

T. Vetlesen

a

FØRSTE STYKKE.

Elefantjægeren Allan møder Curtis og Good.1)

DET ER i grunden rart nok, at jeg gamle elefantjæger skal sætte mig til at skrive en bog. Vel har jeg fra barndommen af været vant til stræv og arbeide for at tjene mit brød, og har været med på noget af hvert, både jagt og krig og guldgraving; men skrive bøger er noget jeg aldrig har gjort før. Ligevel har jeg nu taget pen i hånd og givet mig i kast med dette arbeide, både fordi mine venner Henry Curtis og John Good har bedt mig om det, og fordi jeg er nødt til at holde mig i ro her i Durban, mens min fod blir lægt – og noget må en jo tage sig til. Ærgerligt nok for resten: nu er jeg en mand på 55 år, jeg har skudt 65 løver i min tid, og er sluppet vel fra dem alle, og så skal jeg ligge her uden at orke andet end at klore med en pen, fordi den 66de har tygget på mit venstre ben, som det kunde være et stykke skråtobak!

Nå, det hjælper vel noget på skrivelysten, at den historie jeg nu skal fortælle er den vidunderligste jeg nogensinde har hørt om. Med et så godt emne lar det sig vel gjøre at få i stand noget som folk kan have moro af at læse.

Lad mig se – det er nu omtrent halvandet år siden jeg mødte godseier Curtis og kaptein Good. Jeg havde netop været på en elefantjagt bortenfor Bamangwato-elven, men havde ikke havt lykken med mig. Elefanter skjød jeg ikke mange af, og til slut fik jeg mig en feber på halsen. Så snart jeg var kommet nogenlunde til kræfter igjen, solgte jeg min vogn, mine okser og det grand elfenben jeg havde samlet, og drog ned til Kapstaden. Der blev jeg en uges tid og så mig omkring i byen, og da jeg ikke havde fundet noget at gjøre som jeg likte, så blev jeg enig med mig selv om at jeg vilde tilbage til Natal. Jeg tinged mig soverum ombord i Natal-damperen, og snart rulled vi lystig ude på bølgerne.

Det var fuldt af folk om bord, og en delt af dem kom lige fra England. Et par af dem bed jeg særlig mærke i. Den ene kunde være så omkring de 30 og var en staut kar at se til; et par vældige aksler havde han og en gild reisning, og så et svært, lyst hår og skjeg, som dannede en vakker ramme omkring hans djerve åsyn. Øinene var store og grå. Så vakre mænd ser en ikke mange af nu for tiden; jeg tænker mig at de gamle nordiske vikinger må have set slig ud. Merkelig nok fik jeg senere vide at Henry Curtis – så hedte han – virkelig har gammelt dansk blod i sine årer; således kan ættmerket holde sig ned gjennem tiderne. For resten var det en mand jeg havde set som han minded mig om. Men hvem var det? Jeg grunded og grunded, men kunde ikke komme på det.

Henry Curtis var stadig sammen med en anden mand der om bord, som en heller ikke kunde lade være at lægge merke til. Han ligned ikke sin ven i meget; han var mere mørkladen, og ikke så høi, men på sin vis ikke mindre kraftig og djerv af udseende. Det må være en sjømand, tænkte jeg, med det samme jeg så ham. Jeg ved ikke, hvad det kommer af – men sjøfolk kjender jeg straks fra andre mennesker. Jeg har også havt mere end én god ven af den stand, og det skal jeg vidne: bedre kamerat end en sjømand skal en ikke så let finde, endda han stundom kan være noget grov i munden.

Denne mand hedte John Good, og han var virkelig sjømand, som jeg havde tænkt – – eller rettere: han havde været det. I 17 år havde han tjent som løitnant i den engelske krigsflåte og var gåt af som kaptein, endda han var bare 31 år gammel. Han havde måttet vige for andre; ti det er mange som vil frem den vei, og hærstyret har nok af folk at vælge imellem. Men slig går det titt i hæren og flåten: når folk er blit rigtig øvet, så må de gå sin vei, og så får de selv se hvorledes de kan klare sig. Ligevel var det ingen bitterhed at merke hos John Good. Sjømændene er et eget folkefærd; de synes at bære prøvelser lettere end vi andre. Jeg tror det må være det store friske hav og Vorherres vind, som tvætter deres hjerter og blåser de mørke tanker ud af deres sind. Men det må være underlige vilkår at arbeide under, når ens stilling skal være så utryg. Nei da vil jeg heller være jæger! Så er en da sin egen herre.

Denne kaptein Good var for resten i visse måder en underlig fyr. Aldrig har jeg set noget mandfolk så fin og pyntelig i klær som han var. Og så glat som han var raget! Men det morsomste ved ham var at han altid gik med et øieglas klemt ind i den høire øiekrog. En kunde tro det var grodd fast der, for han misted det aldrig, endda han ikke havde nogen snor i det. Jeg trodde længe han sov med det om natten, men siden fik jeg se han stak det i bukselommen før han gik til sengs; samme steds gjemte han også sine falske tænder; dem havde han to sæt af.

Kort efter at vi havde lettet anker, blev det mørkt, og vi fik styggeveir. Fra land strøg en tyk råkold tåge over os, ført af en skarp vind, og jog de fleste af de reisende ned under dækket. Vort dampskib var fladbundet og let, og rulled så sterkt at det somme tider så ud som det vilde kantre; men det gjorde det da heldigvis ikke. Det var ikke muligt at gå op og ned på dækket, og jeg holdt mig mest borte ved maskinrummet; der var det godt og lunt. Der stod jeg og korted tiden så godt jeg kunde med at se på svingloddet, som dingled frem og tilbage og viste hvor meget skibet la sig på siden.

Med ett hørte jeg bag mig en ærgerlig røst sige:

«Det svingloddet der viser rent galt; det hænger ikke rigtig!»

Jeg så mig om; det var sjøoffiseren.

«Så? – hvorfor tror De det?» spurte jeg.

«Tror? Det er ikke noget jeg tror. Nei, det kan De lite på: havde skuten nogen gang lagt sig overende slig som den greien der vil narre os til at tro, så stod hverken De eller jeg her. Men slig er det jo altid, når disse kræmmerne skal lage til et skib.»

I dette øieblik blev det ringet til middag, og det var just i rette tid; for jeg liker ikke at høre en kongelig sjøoffiser tale om andre sjøfolk, hvor umulige de er. Jeg ved bare én ting som er værre, og det er at høre en handelsskipper sige sin hjertens mening om orlogsflåten og dens mandskab.

Kaptein Good og jeg fulgtes ad ned til middagsbordet. Her havde Henry Curtis allerede taget plads. Good satte sig ved siden af ham, og jeg bent imod. Et øieblik efter var kapteinen og jeg dybt inde i en samtale om jagt, skydning og alt som hører til det emne. Good spurte og spurte, og jeg havde nok at gjøre med at svare. Til slut kom talen på elefanter.

«Der har De sandelig fundet den rette mand,» sa med ett en af de reisende til Good. «Er det nogen som kan tale om elefanter, så er det nok herr Allan der.»

Det gav ligesom et sætt i Curtis i det samme. Han havde hidtil ikke mælt et ord; men nu bøide han sig fremover imod mig og spurte stillfærdig, med dyb, velklingende røst:

«Med forlov, er Deres navn Allan?»

Da jeg stadfæsted dette, sa han ikke mere; men jeg hørte han mumled noget sligt som: «Det var sandelig et held!»

Da måltidet var endt, og vi reiste os fra bordet, kom Henry Curtis bort til mig og spurte om jeg ikke kunde have lyst til at følge med ind i hans rum, så kunde vi røge en pipe sammen. Jo, det gik jeg gjerne med på, og et øieblik efter sad vi tre sammen, – Curtis, Good og jeg – røgende og pratende, med en flaske whisky og glas på bordet fremfor os.

«Herr Allan,» tog Curtis til orde, da tjeneren havde tændt lampen, «efter hvad jeg har hørt, har De for et års tid siden været i et land som kaldes Bamangwato, nord for Transvaal.2) Har De ikke det?»

Jeg nikked, for jeg var virkelig i Bamangwato den gang. Men hvorledes gik det til, at denne fremmede havde greie på mine færder?

«Var det som handelsmand De fór på de kanter?» spurte nu kaptein Good.

«Ja, det var det,» svarte jeg «Jeg slo mig ned med en vogn fuld af varer udenfor nybygden, og blev der til jeg havde solgt altsammen.»

Henry Curtis sad bent imod mig. Han så visst på mig med sine store grå øine og spurte meget alvorlig:

«Så De der noget til en mand som kaldte sig Neville?» 3)

«Ja, jeg var sammen med ham en stund. Han slog sig ned med sine okser tæt ved min leir, og vi tog os en hvil på en fjorten dages tid, før han drog afsted længer ind i landet. For et par måneder siden fik jeg brev fra en sakfører, som spurte om jeg vidste hvor det var blit af manden. Jeg svarte da i et brev, så godt jeg den gang kunde, på hans spørsmål.»

«Ja, jeg har læst Deres brev,» skjød Curtis ind. «De fortalte i brevet at en mand ved navn Neville var draget fra Bamangwato først i mai måned; han kjørte, skrev De, og havde med sig en kjøresvend, en veiviser, og en kaffer som hedte Jim; han var ment på at kjøre helt op til Inyati – langt, langt inde i Matabele-landet; der vilde han sælge sin vogn og tage veien derfra videre til fods. Var det ikke så?»

Jeg nikked til svar, og Curtis blev ved:

«Så skrev De også at han visst måtte have skilt sig af med vognen, for et halvt år efter havde De set den i en portugisisk kjøbmands eie, og han sa han havde kjøbt den i Inyati af en hvid mand; navnet havde han glemt, men han havde havt en sort tjener i følge med sig og havde eslet sig ind i ødemarken for at gå på jagt.»

Alt dette kunde jeg stadfæste; netop så havde jeg skrevet.

Det var en stund helt stilt; ingen af os sa et ord. Så spurte Curtis med ett:

«Sig mig, herr Allan, De skulde vel ikke for resten vide noget om hvad det var min br . . . jeg mener hvad denne Neville søgte der oppe i de nordlige strøg, eller hvor langt han havde tænkt at fare?»

«Hm-ja-a,» svarte jeg og drog på det, «noget har jeg jo hørt om det, men . . . .» Mere sa jeg ikke, for det var et emne jeg nødig vilde ind på.

Curtis og Good så på hverandre, og Good nikked ivrig til ham. Så tog Curtis på igjen:

«Hør, herr Allan! Nu skal jeg fortælle Dem en historie, og når De har hørt den, vil jeg bede Dem om råd, og mulig om hjælp. Den sakfører som sendte mig Deres brev har talt om Dem som en mand en kan lite på, og jeg ved således at De ikke farer med løs tale eller løber med sladder.»

Jeg kjendte mig helt flad ved al den ros og drak ud mit glas whisky og vand, for at skjule, at jeg blev rød i toppen. Imens blev Curtis ved:

«Neville er min bror.»

Hå–hå! tænkte jeg; der fik jeg greie på hvem det var denne Curtis straks havde mindet mig om. Rigtignok var hans bror meget mindre og havde sort skjeg; men selve dragene, og især øinene, var de samme.

«Han er min yngste bror,» blev Curtis ved, «og jeg har ingen andre søskend end ham. Alt fra vi var små og op igjennem hele barndommen og ungdommen kom vi udmerket godt ud af det med hverandre og var næsten altid sammen. Men så var det – for fem år siden – at det kom til en hård strid mellem os, og jeg må desværre tilstå at jeg gjorde min bror stor uret og bar mig stygt ad imod ham.»

Her nikked kapteinen flere gange; det kunde jeg se i speilet, som kom til at hænge tæt over hoderne på os, fordi skibet duved sterkt netop i det samme.

«De har kan hænde så meget kjendskab til arvelovene i England,» sa Curtis, «at De ved at en mands hele jordeiendom går i arv til hans ældste søn, ifald noget andet ikke er fastsat. Nu hændte det netop at min far døde, den gang min bror og jeg var blit uvenner, og ingen kunde fremføre noget visst om den afdødes sidste vilje. Følgen var at min bror, som ikke havde lært noget han kunde leve af, på én gang blev en fattig mand. Jeg burde jo med glæde have taget mig af ham; men nu var jeg sint på ham, og derfor lod jeg være at gjøre min skyldighed. Jeg vilde han skulde komme til mig og bede om hjælp, men det var han for stolt til. Før jeg vidste ordet af det, solgte han det grand han eide, og reiste med nogen få penger i lommen til Syd-Afrika for at prøve sin lykke her. I tre år hørte jeg ikke det mindste til ham, endda jeg sendte brev på brev efter ham. Kan hænde han ikke har fåt et eneste af dem. Til slut kunde jeg ikke holde det ud længer. Jeg vendte mig til flere mennesker som jeg mente kunde føre mig på spor efter ham. På den måde fik jeg fat i de oplysninger som De har været så god at give min sakfører. Og da jeg havde fåt disse ting at vide, brød jeg over tvert og reiste hid ned selv for at prøve at finde ham. Kaptein Good har gjort mig den tjeneste at følge med mig.»

«Ja,» skjød kapteinen ind, «jeg har jo ikke noget særligt at gjøre nu. Flåten har ikke brug for mig mere, og jeg har ikke videre lyst på at sidde stilt i en krog og dø en langsom sultedød på halv løn. Men hør nu, herr Allan – nu må De endelig være så god at fortælle os alt det De ved om Curtis's bror!»

Fodnoder

1)

Læs Kertis, Gudd.

2)

Læs Transfal.

3)

Læs Nevil.

b

ANDET STYKKE.

Det arabiske sagn om kong Salomons miner.

«HVAD var det De havde hørt om min brors reise til Bamangwato?» spurte Curtis, mens jeg holdt på at stoppe pipen på nyt.

«Jeg har hørt noget,» svarte jeg, «som jeg til denne dag ikke har talt om til noget menneske. Jeg har hørt at han drog afsted for at søge efter kong Salomons miner.»

«Kong Salomons miner?!» ropte Curtis og Good på én gang. «Hvad er det for nogen? Hvor ligger de?»

«Ja, det ved ikke jeg,» måtte jeg svare. «Jeg ved bare hvor folk siger at de ligger. En eneste gang i mit liv har jeg set toppen af fjeldene rundt omkring dem; men for at nå dem måtte jeg være draget gjennem en ørk som er halv-hundred mil bred, og det er en vei som skræmmer. Efter det jeg har hørt, er det ikke mere end én hvid mand som nogensinde har gjort denne reise. For resten tænker jeg det er bedst jeg fortæller Dem hele det gamle sagn om kong Salomons miner. Men så må de love mig at De lar det bli mellem os.»

Curtis nikked, og kaptein Good svarte: «Det kan De lite på.»

«Vi elefantjægere,» tog jeg fat, «hører jo ikke til de fine folk; lærdom er noget vi ikke lægger os efter, og de fleste af os har sjelden stunder til at bry os om det som ligger udenfor dagen og veien. Vi skjøtter vor levevei og lar andre skjøtte sin. Ligevel kan en stundom møde en og anden jæger som har havt både øinene og ørene med sig på sine færder mellem de vilde folk, og som har noget kjendskab til de mange sagn som går fra mund til mund og fra slegt til slegt mellem de indfødte. Slig en mand var det som først fortalte mig sagnet om kong Salomons miner. Evans hedte han, og det var på min første elefantjagt i Matabele-landet, for en 30 år siden, at jeg blev kjendt med ham; året efter blev han slåt ihjel af en vild okse som han havde såret. En kveldstund sad jeg og slog af en prat med denne Evans, og jeg kom da til at fortælle ham om nogen merkelige fornlevninger jeg var kommet over ensteds nede ved Lydenburg1); Jeg udmalte for ham hvorledes jeg midt inde mellem fjeldene havde opdaget en gang som var hugget ind i berget, og som førte ind til en stor hule, der det lå svære hauger med guldmalm.

Evans sad en stund og hørte på mig, men så sa han at han kunde fortælle om endda rarere ting, og så kom han med en hel historie om at han langt inde i Syd-Afrika havde fundet levninger af en by, som han mente måtte være den som i bibelen kaldes Ofir. Jeg kan endnu mindes hvor opmerksomt jeg lydde til gamle Evans's fortælling; jeg var ung den gang, og disse eventyrlige frasagn om jødernes og fønikernes færder for tusender af år siden optog alle mine tanker. Med ett ropte Evans:

«Har De nogen gang hørt tale om Suliman-fjeldene?»

Nei, det havde jeg da ikke. Så fik jeg vide at de ligger langt oppe i nordvest for Masjukulumbwe-landet, og i de fjeldene var det – fortalte Evans – at kong Salomon havde sine diamantgruber!

«Hvorledes kan De vide det?» spurte jeg.

«Jo,» svarte han, «for Suliman er det samme som Salomon på arabisk, og desuden har en gammel kone fra Manika-landet fortalt mig mere om dette. Hun sa at folket som lever bortenfor disse fjeldene er en gren af zuluerne, og at de taler et mål som ligner deres. Hos dem lever store trollmænd, som har fåt sin kunst fra hvide mænd i gamle dage, sa hun, og de ved om en underfuld grube med blanke stener.»

Jeg lo bare af dette den gang; men den stakkars Evans drog afsted, og blev dræbt, og i tyve år tænkte jeg ikke mere på den ting. Men så kom jeg en dag til at høre mere om Salomons-fjeldene og om det land som ligger bag dem. Jeg var bortenfor Manika-landet på et sted som kaldes Sitandas kral2). Et uselt sted var det, ikke mad at få kjøbt, og næsten ikke vildt at se. Feber fik jeg der også, og var så ilde stedt som muligt, da en dag en portugiser kom did i følge med en sort tjenestegut. Portugiserne fra Delagoa-strøget er vanligvis et hjerteløst folkefærd, som driver trælehandel og farer ilde med negrene; men denne mand slegted ikke på sine landsmænd i det stykke; han minded om de fine spanske herremænd i gamle dage som jeg har læst om. Det var en lang tynd fyr med store sorte øine og krøllet gråt skjeg. Han kunde noget engelsk, og jeg noget portugisisk, og så kom vi i snak med hverandre. Jeg fik da vide at han hedte Josef Silvestra, og at han havde sit hjem i nærheden af Delagoa-bugten.

Da han drog afsted dagen efter, sammen med sin sorte reisefælle, sa han, i det samme han tog hatten af og bad far-vel: «Ifald vi nogen gang mødes efter denne dag, er jeg den rigeste mand i verden, og da skal jeg komme Dem i hug.» Jeg lo et lidet gran af dette – meget kunde jeg ikke le, dertil var jeg for skral – og jeg så ham drage afsted bort imod den store ørk i vest. Jeg måtte undres på om manden var gal; ti hvad i al verden vilde han på den kant?

En uge gik, og jeg holdt på at komme mig efter feberen. En kveld, just som jeg sad på jorden fremfor mit lille telt og tygged på det sidste ben af en usel høneskrot jeg havde kjøbt i dyre domme af en indfødt, og så solen gå ned, hed og rød, bag ødemarken, får jeg se et menneske slæpe sig ned over bakkeheldningen midt imod mig. Det så ud til at være en europæer, efter klærne at dømme. Han kom først krybende på hænder og fødder, så reiste han sig og skjangled afsted et stykke, men så seg han i knæ og tog til at krybe igjen. Jeg sendte en af mine folk bort til ham, for jeg skjønte han trængte hjælp. Og da han så kom frem til teltet – hvem tror De vel det var?»

«Josef Silvestra, kan jeg tænke,» svarte kaptein Good.

«Ja, han var det, eller rettere, en gjenganger af ham; for han var nu bare skind og ben. Hans hud var gul som af galdefeber, og de store mørke øinene stod næsten ude af hodet på ham; for alt kjød var borte. For resten bare gult skind, hvidt hår og skarpe knoker som stak frem her og der.

«Vand! for Guds skyld, vand!» stønned han. Jeg så hans læber var sprukne, og mellem dem kom tungen til syne, opsvulmet og sortladen.

Jeg gav ham vand med noget melk i, og han drak i lange drag, visst to liter, uden stans. Mere turde jeg ikke lade ham få. Så greb feberen ham igjen; han faldt over ende og tog til at røre en hel del om Salomons-fjeldene og om diamanter og om ødemarken. Jeg førte ham ind i teltet til mig og gjorde det grand jeg kunde for ham – lidet nok var det for resten – men jeg så jo straks at det led mod slutten med ham. Ved midnatstid blev han noget roligere, og jeg la mig ned for at få sove en stund. I grålysningen vågned jeg, og så ham sidde opreist på leiet, en underlig, mager skikkelse, og stirre ud over ødemarken. Solen sendte i det samme sine første stråler over vidden fremfor os og gylded den høieste top af Salomons-fjeldene.

«Der er det!» ropte den døende mand på portugisisk, og strakte ud sin lange, tynde arm; «men jeg når aldrig did, aldrig – og ingen anden heller!»

Han tidde en stund, og så ud til at gå på råd med sig selv. Så vendte han sig til mig og sa: «Min ven, er De der? Det tar til at sortne for øinene mine nu.»

«Det er bedst De lægger Dem,» sa jeg; De trænger til hvile.»

«Ja,» svarte han, «nu får jeg snart hvile – den lange hvile! Hør, min ven, det er snart slut med mig. De har været god imod mig. Jeg vil give Dem et papir. Kan hænde De orker at nå frem gjennem ørken som har dræbt min stakkars tjener og mig.»

Så ledte han efter noget inde på brystet, og drog frem en skindpung. Den var snøret sammen med en skind-rem, som han ikke kunde få løst; han flidde den til mig.

«Tag den op!» sa han. Jeg gjorde det, og fik fat i en gulnet lerredsklut, som det var skrevet noget på med en falmet, rustbrun skrift. Indi lå et papir.

Så tog han til orde, med svagt mæle, for han holdt på at miste kræfterne:

«På papiret står det samme som er skrevet på kluten. Det har taget flere år for mig at tyde det. Hør nu efter! En af mine forfædre som var landlyst af de styrende i Lissabon, en af de første portugisere som kom til dette land, har skrevet dette, da han lå døende på fjeldene der borte, som ingen hvid mand har nådd, hverken før eller siden. Hans navn var Josef Silvestra, og han levde for 300 år siden. Hans sorte tjener som vented på ham på denne side af fjeldene, fandt ham død, og tog brevet med sig hjem til Delagoa. Det har været i ættens eie siden; men ingen har, efter alt det jeg ved, umaket sig med at tyde det, før jeg til slut tog mig fore at gjøre det. Mig har dette kostet livet; men en anden kan det gå bedre, og han kommer til at bli den rigeste mand i verden. Nu kan De få papiret. Men giv det ikke til nogen anden. Prøv selv at gjøre reisen!»

Så tog han til at tale vildt igjen, og en time efter var han død.

Fred være med ham! Han var udsliten og slukned stilt og rolig. Jeg grov liget dybt ned i jorden og la store stener oppå graven, for at ikke vilddyrene skulde få fat i ham. Et par dage efter, da jeg var blit noget sterkere, forlod jeg stedet.»

«Men brevet, hvor er det?» spurte Curtis ivrig.

«Ja, hvad stod der i det?» la kapteinen til.

«Nå ja, mine herrer,» svarte jeg, «siden dere så endelig vil det, så skal jeg fortælle det. Jeg har ikke vist dette brev til noget menneske, så nær som min afdøde hustru, som mente det var nogel tull, og en gammel, fordrukken portugisisk kjøbmand, som oversatte det for mig – og som morgenen efter havde glemt det hele. Hjemme i Durban har jeg både lerredskluten og den yngre Silvestras afskrift; men her i lommebogen har jeg den engelske oversættelse og en eftergjort tegning af det gamle kort – ifald det kan kaldes noget kort.»

Og dermed læste jeg op for dem den gamle portugisers brev:

Jeg, José da Silvestra, som nu holder på at dø af sult i den lille snefrie hule på nordsiden af den sydligste af de to fjelde som jeg har kaldt Shebas nuter, skriver dette i året 1590 med en benstikke på en lap af min skjorte; til blæk bruger jeg mit eget blod. Ifald min tjener skulde komme hid og finde det, så må han tage det med sig til Delagoa og lade min ven . . . . . (ulæseligt navn) melde saken stil kongen af Portugal. Han kan da sende en hær hid, og ifald den er i stand til at nå levende frem gjennem ødemarken og over fjeldene og vinde seier over de djerve kukuaner og deres djævelske kunster – prester må være med til hjælp – så kommer han til at blive den rigeste konge som har levet siden kong Salomons dage. Med mine egne øine har jeg set de utallige diamanter som er hauget op i Salomons skatkammer bag «den hvide død»; men den onde kvinde Gagul har voldt at jeg ingen ting har kunnet få med mig, knapt nok mit liv. Den som kommer efter mig må følge kortet og klyve op over bræen her, til han kommer til toppen; nedenfor på nordsiden går Salomons store vei, som efter 3 dages færd fører til kongens kral. Gagul må bli dræbt. Bed for min sjæl! Far vel!

José da Silvestra.

Da jeg havde endt oplæsningen af dette brev og vist mine tilhørere gjengivelsen af kortet som den gamle spanske herremand havde tegnet med sit blod i sin dødsstund, var det helt stilt nogen øieblik.

«Det må jeg sige,» tog kaptein Good til orde, «nu har jeg reist 2 ganger rundt jorden og oplevet noget af hvert, men noget så rart har jeg hverken hørt eller læst om før.»

«Ja, det var en forunderlig historie,» sa Curtis «Skal jeg tro De sidder her og skrøner for os?»

«Ifald De tror det, herr Curtis,» sa jeg, og stak papirerne i lommen, «så skal De være fri for mere af det slaget.»

Dermed reiste jeg mig for at gå; for jeg hører ikke til de jægere, som farer med skryt og tull og lyver sammen eventyr som aldrig er hændt.

Da la Curtis sin store hånd på min aksel. «Sid ned, herr Allen,» sa han. «Jeg ber om forladelse. Jeg ved jo nok at De ikke tænker på at narre os; men historien lød så forunderlig at jeg knapt kunde tro den.»

«De skal få se det egte kort og det egte brev, når vi kommer til Durban,» sa jeg, noget mildere; for når jeg tænkte over saken, var det i grunden ikke at undres over at min fortælling vakte tvil. «Men jeg har ikke fortalt Dem om Deres bror. Jeg kjendte Jim, som var med ham. Han var en duelig jæger og i det hele en bra kar, til en infødt at være. Jeg talte med ham, straks før de drog afsted.

«Jim», sa jeg til ham, «hvad er det færden gjælder? Er det elefanter?»

«Nei,» svarte han. «vi skal prøve at finde noget som er mere værd end elfenben.»

«Hvad kan det være?» spurte jeg, for jeg var nyfiken. «Er det guld?»

«Det er nok mer værd en guld også,» svarte han med sit bredeste smil. «Det er diamanter det gjælder.»

«Da jeg tidde og risted vantro på hodet, la han til:

«Har De nogen gang hørt tale om Salomons-fjeldene?»

Jo, det havde jeg da.

«Har De hørt om diamanterne der?»

«Å ja,» svarte jeg, «væv og tull hører en nok af.»

«Dette er ikke væv og tull. Jeg har kjendt en kone som kom derfra til Natal; hun havde et barn med sig. Hun har fortalt mig om landet bag fjeldene. Nu er hun død.»

«Dere kommer til at mætte gribbene, både du og din herre, ifald dere prøver på at nå Salomons-fjeldene,» sa jeg.

«Kan hænde det,» svarte han med sit vanlige grin. «Alle skal vi jo dø en gang; men jeg skulde nu have lyst til at prøve mig frem i et andet land. Her er det snart ingen elefanter igjen.»

En halv time efter så jeg Neville kjøre afsted med sin vogn. Jim kom løbende tilbage. «Far vel!» sa han. «Jeg vilde ikke lægge i vei uden at sige Dem far-vel, for jeg tror selv De har ret, når De spår at vi ikke kommer levende tilbage.»

«Har din herre virkelig sat sig fore at drage til Salomons-fjeldene?» spurte jeg.

«Ja, han har det,» svarte Jim. «Han siger han er nødt til at friste lykken, hvor det så skal være; så kan han ligeså godt prøve at få fat i diamanterne.»

«Hør, Jim!» sa jeg, «vil du vente et lidet grand og tage en seddel med til din herre? Men lov mig at du ikke skal give ham den, før dere når Inyati.»

Dette var Jim straks villig til, og så skrev jeg på et stykke papir: «Lad ham, som kommer, klyve op over bræen på den sydligste af Shebas nuter, til han når toppen, så får han på nordsiden se Salomons store vei.»

«Når du nu giver din herre seddelen,» sa jeg til Jim, «så sig ham, at han gjør vel i at følge dette råd nøie. Men du må ikke give, ham seddelen nu, for jeg vil ikke at han skal komme tilbage og gjøre mig spørsmål som jeg ikke kan svare på. Nu må du skynde dig; vognen er snart ude af syne.»

Jim tog seddelen og strøg sin vei.

Siden den tid har jeg hverken set eller hørt noget til Deres bror, herr Curtis.»

«Hør nu, herr Allan,» sa Curtis, «jeg er draget ud for lede efter min bror. Jeg vil følge hans spor helt frem til Salomons-fjeldene, og over dem også, til jeg finder ham, eller til jeg får vide at han er død. Vil De slå følge med mig?»

Jeg kvidde mig for at svare på dette. At våge sig ud på en slig færd tyktes mig næsten at være den visse død, og selv om jeg for min egen del ikke var ræd for at gjøre et vågestykke, så havde jeg en søn at sørge for, og derfor havde jeg ikke videre hug til at sætte livet ind netop nu.

«Nei tak, herr Curtis,» svarte jeg, efter at jeg havde tænkt mig noget om, «jeg tror helst jeg vil lade det være. Jeg er for gammel til at fare på slige eventyr. Og jeg har jo set hvorledes det gik min stakkars ven Silvestra. Desuden har jeg en søn, som bare har mig at lite på her i verden, og derfor tør jeg ikke gå med slige vågestykker.»

Både Curtis og kaptein Good så meget modfaldne ud, da de hørte dette svar.

«Herr Allan,» sa Curtis igjen, «jeg får ikke fred med mig selv, før jeg har gjort alt hvad jeg kan for at finde min bror. Derfor må jeg gjøre denne reise. Kræv hvad De vil til løn for Deres tjeneste; det skal bli dem udredet, før vi drager afsted. Ja, det som mere er: før vi reiser, skal jeg sørge for at Deres søn blir vel hjulpen, ifald det skulde gå galt med os på færden. De kan da selv skjønne hvor vigtigt det er for mig at få Dem med. Og ifald vi når frem og finder diamanter, skal de bli delt ligt mellem Dem og kaptein Good. Jeg bryr mig ikke om dem. Så uvisse voner er jo ikke meget værd, forstår sig; men noget lignende gjælder jo også, når talen er om elfenben. For resten skal De selv have frie hænder til at fastsætte vilkårene. Alt udlæg til færden blir det selvfølgelig min sak at sørge for.»

«Det må jeg sige,» svarte jeg «noget så godt tilbud har jeg aldrig fåt før; sligt er sandelig ikke at blåse af for en fattig jæger og ødemarkstraver. Men», la jeg til, og klødde mig bag øret, «det er også det vågsomste eventyr jeg har været med på, og jeg må have nogen tid til at tænke over det. Men De skal i ethvert fald få mit svar, før vi når Durban.»

«Det er jeg nøid med,» svarte Curtis, og så sa vi hverandre god-nat, og jeg gik til mit soverum. Men jeg lå længe våken den nat, og da jeg sov, drømte jeg hele tiden om Silvestra og diamanterne.

Fodnoder

1)

Læs Leidenburg.

2)

Kral o: negerleir, negerby.

c

TREDJE STYKKE.

Umbopa kommer i vor tjeneste.

REISEN fra Kap-staden til Durban tager vanligvis fire eller fem dage, eftersom en har skib og veir til. Går en ind-om Øst-London, blir en sinket 24 timer; så lang tid tager det, før godsbådene blir færdige med sine vendereiser til og fra skibet. Denne gang var sjøen rolig ude ved banken, og sjauerne kom letvint ud til os med sine lange rækker af stygge, fladbundede båder, som det hev godset ned i med det samme uvørne kast, enten det var glas eller uldvarer. En kasse med 4 tylvter champagneflasker gik i knas, så vinen flød i strømmer. De sorte sjauerne drak af hjertens lyst, men da jeg ropte ned til dem at det var de hvide mænds sterkeste medicin, blev de rent rædde, og jeg tror ikke de våger sig til at drikke champagne en anden gang.

Hele tiden under færden op til Natal tænkte jeg på Henry Curtis's tilbud, men talte ikke om det, før vi en varm januardag stævned langs kysten af Natal, og vented at nå Durban ved solefaldstid. Strandsiden er vakker på disse kanter, med grønne marker og kaffer-kraler her og der ind-imellem og en endeløs hvid kant af frådende brænding udenfor. Aller vakrest er det straks før en kommer til Durban. Hvide elver fosser nedover heldningen, skog og kjærr skifter med haver og sukkermarker og hvide bygninger. Disse gårde gjør landskabet hyggeligt, for i mine øine må menneskene være med, skal naturen blive rigtig vakker; kan hænde det er mit lange ophold i vildmark og ulænde som har givet mig denne kjærlighed til dyrket jord og dannet menneskeliv, endda de driver bort det vilde dyreliv. Edens have var uden tvil vakker, også før mennesket levde der; men jeg tænker mig, at den blev ti ganger vakrere fra den dag da Eva tog til at færdes der.

Vi nådde for resten ikke fuldt så snart frem, som vi havde tænkt. Da vi kasted anker, var klokken mange, og det var for sent at gå iland. Vi tog derfor vort kveldsmål i god ro, og gik så igjen op på dækket. Månen var ståt op og lyste så klart at en næsten ikke kunde få øie på de rappe blink fra fyrtårnet. Lugt af løv og krydderiurter strømmed fra land, og i de mange vinduer i byen skinned lysene venlig ud til os, og om bord på en stor brig i nærheden af os holdt folkene på at synge, mens de gik rundt spillet og hev op ankeret. Ellers var alt stilt. Om det så var den arge hunden som en af de reisende havde med, så havde den slåt sig til ro nu, uden at bry sig om en sint apekat som sad på huk i et bur oppe på dækshuset, og som den gjødde til og erted op sent og tidlig; nu havde den git sig hvilen i vold og lå, så lang den var, fremfor kahytsdøren og sov.

Curtis, Good og jeg satte os borte ved styrehjulet. Det var stilt en stund, men så spurte Curtis:

«Nå, herr Allan, har De nu tænkt over tingene?»

«Ja», sa nu også kaptein Good, «hvad råd har De taget? Jeg håber De slår følge med os».

Jeg reiste mig og banked pipen ud, før jeg svarte. Jeg havde ikke gjort det helt op med mig selv før; men netop i dette øieblik slog jeg det fast.

«Ja, mine herrer», sa jeg, «jeg går med, og De skal nu få høre vilkårene».

Jeg satte mig ned igjen ved bordet hos dem, og tog således til orde:

«For de første må De, herr. Curtis, udrede alle udlæg, og det elfenben, eller hvad andet af værd vi kan komme til at vinde, skal bli ligelig delt, således som De har lovet, mellem kaptein Good og mig.

For det andre må De, før vi draget afsted, på forhånd lade mig få, som løn for min tjeneste under færden, 500 pund sterling1), mod at jeg påtager mig at tjene Dem med troskab, til vi er vel færdige med vort foretag, eller til De selv giver det op,- eller til en ulykke gjør ende på det.

For det tredje må De før afreisen, for det tilfælde at jeg under færden mister liv eller helse, ved et skriftligt vidnesbyrd binde Dem til at lade min søn Henrik, som er i London for at uddanne sig til læge, få 200 pund sterling årlig i 5 år. Efter den tid tænker jeg han er i stand til at sørge for sig selv. Dette er de vilkår jeg sætter frem. De finder kan hænde de er svære nok».

«Alt det går jeg med glæde ind på», svarte Curtis. «Jeg er så opsat på at gjøre denne færd, at jeg gjerne vilde betale endnu mere for at få nytte af Deres råd og hjæl.»

«Godt», sa jeg, «så er vi enige. Og da De nu har hørt mine vilkår, skal De også få høre mine grunde til at følge Dem ud på en så vågsom færd. Lad mig da først sige, mine herrer, at i de dage vi nu har kjendt hverandre er jeg kommet til at like Dem bedre og bedre, og jeg tror derfor vi skal komme godt ud af det sammen. Det har ikke lidet at sige, når en skal ud på en så lang færd i et ukjendt land. For nu at tale om reisen selv, så holder jeg det rent ud sagt for lidet rimeligt at vi kommer fra den i live, ifald vi våger os over Salomons-fjeldene. Hvorledes gik det den gamle herremand Josef Silvestra for 300 år siden? Hvorledes gik det hans ætling for 20 år siden? Og Deres bror, herr Curtis, har ialfald ingen hørt noget om, siden han drog ud på den kant. Tør vi tre vente at det kommer til at gå os bedre, end det er gåt vore forgjængere?»

Jeg stansed et øieblik for at se virkningen af mine ord. Kaptein Good lod til at blive noget modfalden ved at høre dem; men Curtis så lige fast ud som før.

«Vi får tage vor lod som den falder», sa han.

«De undres kan hænde», blev jeg ved, «hvorledes det kan have sig at jeg, som De har hørt slet ikke er nogen ven af uvorne vågestykker, er villig til at gå med på en så farlig færd ud i det mørke og ukjendte. Jeg skal sige Dem det åbent. Jeg er en fattig mand. I næsten 40 år har jeg nu drevet på med jagt og handel, og har ikke tjent mere end snaut nok til livsophold. En elefantjægers liv, fra den tid han tager fat på sit yrke, varer vanligvis ikke mere end 4-5 år. Nu har jeg holdt på syv ganger så længe, og skal jeg bli ved som hidtil – og det havde jeg tænkt, for jeg har ikke vidst noget andet at slå ind på – så har jeg vel ikke så længe igjen. Når så min gjæld er betalt, får min søn ingen ting at leve af i den tid han holder på at uddanne sig for sin livsgjerning, mens det nu kan bli sørget for ham i 5 år. Der har De, i korthed sagt, mine grunder til at slå følge med Dem.»

«Herr Allan», tog nu Curtis til orde, etter hele tiden at have hørt på mig med dyb alvor, «Deres grunder til at give Dem ud på denne færd, endda De mener den må gå galt, øger end mere min tillit til Dem. Om De har ret eller ikke, det kan bare tiden og udfaldet vise; Jeg for min del kommer i ethvert fald til at holde ud, om det så skal koste mine sidste kræfter. Men går det galt med os, så skal vi da ialfald få skudt en hel del vildt først – hvad, Good?»

«Ja, ja!» ropte kapteinen. «Og vi er alle tre vante til fare og møie, så vi skal nu ikke gi os så let».

«Dermed tænker jeg vi går ned og drikker en skål for fremtiden og for et godt udfald», sa Curtis. Og så gjorde vi. Dagen etter gik vi i land, og jeg tog mine to venner med mig op i byen til det sted som jeg kaldte mit hjem. Det er et lidet murstenshus med 3 værelser og et kjøkken og et liden have udenfor. I den har jeg flere gode frugttrær, som jeg har fåt af en kjending som har skjøn på sligt. En af miner gamle jagtfæller steller med haven; han duer ikke til andet nu, efter at en olm bøffelko har ødelagt hans ene ben.

Curtis og Good valgte at ligge ude i haven om natten, i et telt vi satte op der mellem appelsintrærne, og et bedre sovested kunde en ikke få end denne vakre haveflek med de vellugt-åndende frugttrær som på denne tid bar blomst og kart og frugt på én gang.

I de dage som nu fulgte var jeg optaget af at gjøre indkjøb og ruste os til færden. Noget af det første Curtis og jeg tog fat på var at få udstedt, på fuldgyldig vis, det papir som skulde trygge min søns fremtid. Det faldt vanskelig nok, fordi Curtis havde sin odel og sit eie på den andre siden af havet. Tilslut fik vi en sakfører til at hjælpe os; men han tog hele 20 pund sterling for sin umak. Min egen veksel på 500 pund fik vi også greiet.

Så kjøbte jeg for Curtis's regning reisevogn og træk-okser. Vognen var på én gang sterk og let, ikke helt ny; men det var i grunden bra at den alt havde ståt sin prøve, uden at lide nogen skade; så kunde vi så meget tryggere kjøbe den. Den var 22 fod lang, med jernåser mellem hjulene. Den var «halv-tjældet», d. v. s. agterdelen var overdækket i 12 fods længde; fremme var den åben, med god plads til alt vort reisegods. Under halvtaget var det soverum til et par mænd, knotter til at lægge børserne på, og gjemmesteder for et og andet som vi måtte tage særlig vare på. Til trækdyr kjøbte jeg 20 sterke og vel øvede Zulu-okser, som jeg havde set på for et års tid siden. Det vanlige tal til en slig vogn pleier at være 16 stykker; men jeg vilde have nogen omfram på denne færd, for alle tilfældes skyld. Disse Zulu-okser er mindre og lettere end Kaplands-okserne, men holder bedre ud og blir ikke så snart sårbent. Mod lungesygen, som er så farlig for det tamme storfæ i disse strøg, var de hærdet ved kopsætning.

En anden vigtig ting som vi måtte sørge for var lægemidler. Heldigvis havde Good i sin tid tænkt på at blive sårlæge, og gjennemgåt en læretid i dette øiemed; hans kundskaber kom os nu til god nytte.

Så var det våben-indkjøbet. Efter samråd med Good kjøbte jeg i det hele 13 skydevåben, dels store rifler med to løb, de største til elefantjagt, andre til jagt på bøfler, antiloper osv. eller til vern mod mennesker, dels lettere børser til mindre vildt,- og endelig 3 revolvere. Desuden et rigeligt forråd af patroner som høvde til disse våben. Tilslut var det at hyre tjenestefolk. Vi blev enige om at vi vilde nøie os med fem mand, en kjøresvend, en veiviser og tre tjenere.

Kjørekaren og veiviseren fik vi uden vanskelighed; til det valgte vi to zulukaffere, Goza og Tom. Men at få gode og pålitelige tjenere faldt ikke så let, og dette valg var næsten det vigtigste af alt; ti det kunder ventelig mangen gang gjælde vort liv, om de var tro eller ikke.

Til slut fik jeg fat på to mand, en hottentot, som hedte Ventvøgel2), og en zulukaffer ved navn Khiva, som havde den gode side at han kunde tale engelsk. Ventvøgel kjendte jeg fra før; det var en af de dueligste jægere jeg nogen gang havde været ilag med, og seig var han som en vidje. Han syntes aldrig at kunne blive træt. Men som de fleste af sit folk havde han den feil at han var glad i flasken. Kunde han få tag i en flaske brændevin, så var han ikke at lite på. Men nu skulde vi jo snart have alle brændevinsboder langt bag os, og så var vel denne skavank ikke noget at bry sig om.

Da jeg fåfængt havde set mig om efter en tredje mand som vi kunde bruge, tog vi det råd at give os på vei med dem vi havde fåt, i det håb at vi kunde få fat i en høvelig kar længer oppe i landet. Men kvelden før den dag vi havde eslet os afsted, kom zulukafferen Khiva og sa mig til, at det var en mand ude som vilde tale med mig. Vi sad netop ved middagsbordet, og da jeg var færdig med mit måltid, lod jeg manden komme ind. Det var en stor, vakker kar, og tålig lysladen til en zulukaffer at være. Med det samme han steg ind, løfted han knortekjeppen som til hilsing, og så satte han sig ned i en krog, på zuluernes vanlige vis med benene i kors under sig, og der blev han siddende uden at sige noget. I førstningen lod jeg som jeg ikke la videre merke til ham, for giver du dig straks i samtale med en kaffer, så holder han dig for en mand som ikke er værd at bry sig om. Jeg så for resten straks at hans hår var lagt i den vanlige ring, opsat med gummi og fedt, som zuluerne pynter sig med fra den tid de har nådd en vis alder og værdighed. Jeg syntes også jeg drog kjendsel på ham.

Da en passelig lang tid var gåt, vendte jeg mig til ham og spurgte: «Nå, hvad heder du?»

«Umbopa», svarte han, med langsomt, dybt mæle.

«Jeg har visst set dig før.»

«Ja, inkosien (herren) så mig ved Isandlwana dagen før slaget.»

Nu kom jeg det i hug. Jeg havde været veiviser for den engelske hær i den ulykkelige krig med Zulu, men var blit sendt bort med nogen godsvogne dagen før slaget. Mens jeg vented på trækdyrene, kom jeg i samtale med denne mand, som var høvding for en del af det indfødte hjælpemandskab. Han ytred at det var utrygt at slå leir på sted. Jeg sa at han gjorde bedst i at tie still og overlade sligt til folk som havde bedre skjøn. Men bagefter fik jeg årsak til at sande hans ord.

«Jeg mindes det», sa jeg. «Hvad er det for resten du vil mig?»

«Jeg har hørt», svarte han, at du og to andre hvide mænd fra hin side af havet har tænkt at gjøre en lang færd nordover. Er det sandt?»

«Ja, det er sandt».

«Jeg har hørt at du vil over Lukangaelven og langt bortenfor Manika-landet. Er det også sandt?»

«Hvorfor spør du om det? Hvad råker det dig?» svarte jeg, noget tvert, for vi havde tænkt at holde øiemedet for vor færd som en løndom for os selv.

«Ifald du tænker at fare så langt», sa han, «så vil jeg gjerne være med.»

«Hvor er du fra? Hvor er din kral? Lad os først få vide hvem vi får at gjøre med. Hvad er det du heder, sa du?»

«Mit navn er Umbopa. Jeg hører til Zulu-folket, men jeg har ikke hjemme her. Min æt lever langt nord i landet. Den blev der oppe, den gang zuluerne kom hid ned for tusend år siden. Jeg har ikke nogen kral. Jeg har gåt omkring i mange år og været snart her, snart der. Jeg var et lidet barn, da jeg kom nordenfra til Zulu. En tid stod jeg i Zulu-kongens hær; men siden drog jeg til Natal, fordi jeg havde lyst til at lære de hvide mænds levesætt at kjende. I krigen var jeg med på deres side. Siden har jeg havt arbeide i Natal, Men nu er jeg træt af det, og vil se til at komme nordover igen, for jeg kjender mig ikke hjemme her. Det er ikke penger jeg attrår, men bare en plads i færden og fri kost som løn for mit arbeide, og det mener jeg at være værd. Jeg har talt».

Jeg vidste ikke rigtig hvad jeg skulde svare til dette. Jeg havde ingen grund til at tvile på at det var sandt, dethan fortalte; men det var ikke frit for at hans tilbud om at være med uden pengeløn vakte nogen mistillit hos mig. I min rådløshed oversatte jeg hans ord for Curtis og Good, og bad om at få høre deres mening. Curtis vilde han skulde reise sig op. Jeg bad ham gjøre det, og i det samme han steg frem, lod han sin lange krigskappe glide ned, så han ikke havde andet på sig end et kort skjørt om lenderne og et halsbånd af løveklør. Han så godt ut, det skal være visst; over seks fod høi var han, kraftig bygget, herdebred og velskabt; jeg har aldrig set en stautere indfødt. Han var ikke meget mørk heller, så nær som der han bar merker efter assegai-sår.3) Curtis gik bort til ham og så ham ind i hans stolte, vakre åsyn.

«De passer godt sammen, de to,» hviskede Good til mig; «store og sterke er de begge.»

«Jeg liker dit udseende, Umbopa, og jeg vil tage dig i min tjeneste,» sa Curtis på engelsk.

«Det er godt,» svarte Umbopa på Zulumål, og med et øiekast på den hvide mands høide og drøide la han til:

«Vi er mænd, du og jeg.»

Fodnoder

1)

Et pund sterling er omtrent 18 kroner.

2)

Læs Fentfegel.

3)

Assegai o: kaffernes korte spyd, som bruges både på længere hold som kastespyd og på nært hold til at stikke med.

d

FJERDE STYKKE.

På elefantjagt.

JEG SKAL ikke fortælle vidt og bredt alt som hændte os på vor færd op til Sitandas kral, flere hundred mil fra Durban, men bare nævne det vigtigste. Det sidste stykke måtte vi drage til fods; ti vi måtte lade vognen stå igen, fordi tsetse-fluen med sin giftige brodd ellers kom til at gøre ende på vore trækdyr.

Vi drog ud fra Durban i slutten af januar, og i den andre ugen af mai slog vi leir i nærheden af Sitandas kral. Vi havde på veien oplevet flere hændelser, men da de for det meste var af det slags som møder enhver jæger i Afrika, skal jeg her, for ikke at trække fortællingen ud, bare tale om den merkeligste af dem.

Det var i Inyati vi til vor sorg måtte skilles fra vognen. Vi havde da bare tolv okser igjen af de tyve vi havde havt med os fra Durban. De otte havde vi mistet ved sygdom og forskjellige uheld. Og da tsetsefluerne nu tog mere og mere overhånd, lod vi vognen og okserne, som sagt, blive tilbage under Toms og Gozas omsorg, og fik desuden en skotsk missionær, som bodde der på stedet, til at have et øie med vor eiendom. Så hyrte vi en fem-seks bærere, og drog videre sammen med Umbopa, Khiva og Ventvøgel. Vi var ikke videre lette om hjertet ved denne afreise, og vi undredes nok alle i stilhed på om vi nogen gang kom til at se vognen igjen. En stund gik vi vor vei uden at tale sammen; men så tog Umbopa, som gik længst fremme, på at synge en sang i Zulu-målet, om nogen djerve mænd som var trætte af hverdagslivet og al dets tomhed, og som derfor drog ud i ødemarken for at finde noget nyt at leve for eller også dø. Og se! da de var nådd langt ind i ødemarken, så de at den slet ikke var nogen ødemark længer, men et rigt og vakkert land, fuldt af fedt kvæg, vildt at veide og fiender at fælde.

Vi måtte le og tog sangen for et godt varsel. Umbopa var en gild kar; det var en viss værdighed over ham, men glad og lystig var han også, og når han ikke netop havde en af sine særegne stille timer, da han sad for sig selv og grunded, havde han en merkelig evne til at holde modet oppe hos os alle. Vi blev derfor alle meget glade i ham.

En fjorten dages vei fra Inyati kom vi gjennem et vakkert, vel vandet og skogrigt land. Bakkerne var fulde af trær og busker, især en mængde makabell-trær, fulde af store, modne, gule frugter. Dette træ er elefanternes bedste føde; mange steder fandt vi spor efter dem, og ikke sjelden var trærne brudt ned eller revet op med roden. Elefanten er en ødelæggende kostgjænger.

En kveld kom vi til et tørt elveleie ved foden af en bakke; en og anden liden dam med godt rent vand blinked her og der mellem løvet, og rundt omkring var det fuldt af spor etter dyr. Både heldningen på den ene side af elveleiet og en vid slette på den andre var fulde af busker og kjærr. Sletten ligned en stor have eller en mørkegrøn, bølgende sjø.

I det samme vi steg ned til en af dammene, skræmte vi op en flok høie giraffer, som satte afsted i det for dem særegne tvesprang, med halerne i veiret og smeldende hover. De var så langt borte at det ikke var noget rimeligt skudhold; men Good, som gik længst fremme og havde en god kule i børsen, kunde ikke styre sig, og skjød på den sidste i flokken, en ung kvige. Ved et merkeligt træf fik den kulen midt i nakken, hvirvelsøilen blev knust, og giraffen rulled i koll med de rareste byks, som det kunde været en hare.

«Jeg mener jeg dræbte den på flekken,» ropte Good.

«U, Bugvan!» ropte kafferne, «u! u!»

De kaldte Good «Bugvan», d. v. s. glasøie, på grund af øieglasset han stadig gik med. Siden den dag havde «Bugvan» ord for at være den største mester i at skyde, endda han i grunden var en dårlig skytter; men hver gang han skød imist, talte kafferne bare des sterkere om hvor godt han havde truffet giraf-koen.

Mens et par af «gutterne» – så kaldte vi vore indfødte følgesmænd – blev sat til at flå giraffen og skjære af de bedste stykker, gav vi andre os til at lage en indhegning i nærheden af en af dammene. Vi skar ned en hel mængde tornebusker og la dem tæt sammen i en ring, så det blev et slags gjærde. Ind i ringen bar vi så meget tørt græs som vi kunde få fat i, og i midten tændte vi op et stort bål. Da vi havde fåt vor indhegning færdig, kom månen op, og så nød vi ved bålet vort måltid af girafsteg og ristede margben. Jeg ved ikke noget som smager bedre end girafmarg, det skulde da være elefanthjerte, som vi fik dagen efter. Under måltidet høsted kapteinen megen tak og mange lovord for sit udmerkede skud. Da vi siden sad på marken rundt omkring ilden og røgte og prated, må vort lag have set nokså rart ud: jeg med mit korte grå hår som stod ret ud, liden og mørk, tynd og let, og så den høie, svære Curtis med de lange lyse lokker. Men det merkeligste udseende havde nok ligevel herr John Good, kaptein i den kongelige britiske flåte. Som han sad der på skindskreppen, kunde vi tro han netop var kommet fra en makelig harejagt på et engelsk gods, så fin og velstelt så han ud. Han var klædd i brune jagtklær og bar en hat som svarte til; på leggene havde han brune knappestrømper. Han var vel raget, som han pleide, og havde krave af gummilær om halsen – han førte et helt forråd af slige med sig – og øieglasset og de falske tænder var på sin plads, det kan en nok vide.

Således sad vi nu der og fik os en prat til vore piber, kafferne i en flok for sig et stykke borte fra os andre. Umbopa sad som vanlig helt for sig selv og grunded. Snart la den ene efter den andre sig ned ved ilden, og tulled sig ind i sit teppe for at lægge sig til at sove.

Da hørte vi med ett larm og skrig af dyr langt inde i kjærret bag os. «Det er visst en løve, som er på færde,» sa jeg, og vi fór alle op for at lye. Straks efter hørte vi borte fra dammen, bare hundred steg fra os, de lange, sterke lurtoner af en elefant,

«Unkungunklovo! Unkungunklovo!» (elefant! elefant!) hvisked kafferne, og få minuter efter så vi et følge af svære mørke skikkelser drage langsomt op fra elveleiet og bort imod kjærret. Good kom på benene i en hast, brændende af jagtlyst; han mente nok at det skulde gå ligeså let for ham at fælde elefanter som at skyde giraffer; men jeg trev ham i armen og drog ham ned.

«Det nytter ikke,» sa jeg, «lad dem gå sin vei.»

«Her lader til at være et rent paradis for jægere,» sa Curtis. «Jeg mener vi får stanse her en dag eller to og lægge os efter disse dyrene.» Jeg blev forundret ved at høre Curtis tale i den tone, for han havde hidtil altid været den som drev mest på, især efter at vi i Inyati havde fåt visshed for at en engelskmand ved navn Neville virkelig havde solgt sin vogn der og var reist derfra op i landet. Men jagtlysten havde nok fåt magten over ham nu.

Det gav et sætt i Good, da han hørte sin vens ord, for han vilde svært gjerne prøve sin lykke som elefantjæger, og sandt at sige syntes jeg for min del også det var tungt at lade en slig flok stryge sin vei uden at gjøre skud på den.

«Godt, mine venner!» sa jeg. «Jeg tænker vi kan trænge en liden opkvikking. Og lad os nu lægge os til ro, for vi må afsted i grålysingen; så kan hænde vi kommer over dem, mens de beiter, før de drager videre».

De andre samstemte i dette, og vi laged os i stand til natten. Good tog klærne af sig og risted dem, gjemte sit øieglas og sine falske tænder i en af lommerne, la tøiet pent sammen og stak det ind under sit vandtætte laken for at holde det frit for duggen. Curtis og jeg tulled os ind i vore tepper, og faldt snart i den dybe, drømmeløse søvn som er en færdesmands bedste løn. – –

Hvad var det for et brag – –?

Med ett lød nede fra vandet et vildt gny som af et voldsomt slagsmål, og i næste øieblik hørte vi gang på gang en række gruelige brøl. Det kunde ikke være tvile om hvor dette kom fra; bare en løve kunde volde sligt styr. Vi fór op alle sammen, og så ned imod vandet; vi så noget dernede som kasted sig hid og did, gult og sort var det, og det drog sig opover imod os. Vi greb vore rifler og sprang ud gaf indhegningen. Mens vi gik bort imod det, faldt det over ende og lå og velted sig på jorden; men da vi nådde frem til det, rørte det sig ikke mere, men lå helt stilt.

Vi fik nu se hvad det var. På græsset lå en stor død antilope, og oppå den, gjennemboret af dens store krogede horn, en svær løve med mørk man, også død. Det som her var hændt var tydeligvis dette: Antilopen var kommet ned til vandet for at drikke; der havde løven ligget på lur, og da den havde kastet sig over antilopen, var den blit spiddet på de skarpe og sterke horn. Da løven ikke kunde komme løs igjen, havde den revet og slidt med klør og tænder i nakken på dyret, som havde sat på sprang, rasende af pine og rædsel, og rendt til det styrted.

Vi ropte nu på kafferne og fik slæpt de to dyrekropper op til indhegningen. Så la vi os til ro igjen, og vågned ikke før på morgensiden.

Straks det tog til at lysne, var vi på benene og laged os i stand til jagten. Vi tog med os vore tre rifler og et godt forråd af patroner. Vore store vandflasker fyldte vi med kold te, som jeg altid har fundet er det bedste til at slukke tørsten med. Så holdt vi i største skynding et lidet morgenmåltid. Umbopa, Khiva og Ventvøgel lod vi følge med os. De andre Kaffere blev tilbage for at flå og skjære op antilopen og flå løven.

De brede elefantspor var lette at følge. Ventvøgel ransakte dem nærmere, og mente det måtte være en 20-30 dyr i flokken, de fleste af dem fuldvoksne hanner. De lod til at have været på færde hele natten; klokken blev 9, og det var alt meget varmt, før vi, af merker i løv og bark og andre spor efter dem, kunde skjønne at de ikke var langt unda.

Snart fik vi øie på flokken; det var, som Ventvøgel havde ment, en 25 stykker. Nu holdt de rast i en liden dalsænkning; de lod til at have beitet fra sig, og stod og vifted og dasked sig med sine store ører, omtrent halvtredje hundred steg fra os. Jeg tog en dott tørt græs og kasted op i veiret, for at se hvad vei luftdraget gik. Det grand vind som rørte sig bar fra elefanterne bort imod os. Vi krøb varlig fremover fra busk til busk, til vi bare var en meter fra de store dyr. Bent fremme for os stod tre svære hanner og vendte bredsiden til; den ene havde vældige stødtænder. Jeg hvisked til de andre, at jeg vilde tage den som stod i midten; Curtis sigted på den til venstre, og Good på den med de store tænder.

«Fyr!» hvisked jeg. De tre tunge rifter smeldte løs, og Curtis's elefant styrted til jorden, død som en sten, skudt bent gjennem hjertet. Min sank i knæ, og jeg trodde den holdt på at dø; men et øieblik efter var den på benene igjen og satte afsted, det bedste den orked, lige forbi mig. Nu gav jeg den det andre løb i siden, så den faldt og blev liggende. I en hast stak jeg ind to nye patroner, løb tæt bort til det sårede dyr og gjorde ende på dets sidste strid med en kule gjennem hodet. Så snudde jeg om, for at se hvorledes det var gåt med Good og den svære elefant, som jeg havde hørt skrige i rasende pine, i det samme min fik dødsskuddet. Da jeg kom bort til kapteinen, fandt jeg ham halv-tullet af spænding. Dyret havde fåt kulen i kroppen, men havde så gjort helt om mod sin fiende, som bare så vidt fik kommet sig af veien: derefter havde han fyret på må-få efter den sårede elefant, som nu rendte i stormløb bort imod den kant der vor leir var. Resten af flokken havde imens sat afsted med stort gny og i vildt sprang med en anden kant. En stund samrådde vi os nu med hverandre, om vi skulde sætte efter det sårede dyr eller følge flokken; vi valgte det sidste, og vi la da ivei i den tanke at vi havde set hine svære tænder for sidste gang. Jeg har ofte siden ønsket at vi havde gjort det. Det var en let sak at følge elefanterne; faret efter dem gjennem kjærret var som en bred vei; under sit rasende løb havde de tynget ned busker og knækket trær, som om det havde været halmstrå.

Men at nå dem igjen var ikke så let gjort, og vi stræved os fremover i to timer brændende solstek, før vi fandt dem. De stod alle i flok, så nær som en han, og jeg skjønte på deres urolige adfærd og den måde de løfted snablerne på, for at veire efter vinden, at de vidste det var fare i nærheden. Den ene han som stod en 40 meter fra de andre, holdt åbenbart vakt; den var en halv-hundred meter eller så fra os. Vi var rædde for at den skulde se os eller få veir af os og varsle de andre, især siden landskabet her var nokså åbent; derfor tog vi hold på den alle tre; de tre skud faldt på én gang, og den sank død til jorden. Atter fór flokken afsted i vildt sprang; men en 100 steg længer fremme var et tørt elvefar med bratte sider; der blev de borte, og da vi nådde frem til den ene kant, så vi dem stræve op over bakken på den andre og støde hverandre til side, vilde af rædsel, som det kunde være en flok vetskræmte mennesker, mens de fyldte luften med støn og skrig og lange lurtoner fra sine snabler. Nu var leiligheden inde for os, vi fyrte løst, så fort som vi kunde lade, og dræbte fem af de stakkars bester og vi havde uden tvil fældet hele flokken, ifald de ikke med én gang havde sluttet med at klyve op over bakken og lagt afsted ned igjennem elveleiet. Vi var for trætte til at følge dem, og havde i grunden fåt nok af dette blodbad; otte elefanter på én dag, det burde vi jo være nøid med.

Da vi så havde hvilt en stund og kafferne havde skåret ud hjertet på to af de døde dyr, vendte vi tilbage til vor leir. Dagen efter var vi ment på at sende bærerne afsted for at bryde ud stødtænderne.

Straks efter at vi havde nådd det sted der Good havde såret den svære elefant, kom vi over en elgeflok, men lod være at skyde på den, for vi havde nu nok af kjød. De traved frem-om os og stopped op bag et lidet buskekjærr en 70-80 meter borte; der snudde de om og så på os. Good var nyfiken efter at se dem på nært hold, flidde sin rifle til Umbopa og gik, sammen med Khiva, bort imod kjærret. Vi andre satte os ned for at vente på ham; vi havde ikke noget imod at få en liden hvil.

Solen holdt netop på at gå ned i sin rødeste glans, og Curtis og jeg var rent fortabt i det herlige syn, da vi med ett hørte en elefant skrige og så den svære, mørke skikkelse fare frem og tegne sig mod den røde aftenhimmel. Et sekund efter fik vi se noget andet, og det var Good og Khiva, som løb frem imod os, pustende og stønnende, med den sårede elefant – for det var den samme – farende bagefter sig. Vi våged ikke at fyre, om det også havde nyttet på så langt hold, af frygt for at træffe de to flyende, og så hændte en stor ulykke: Good faldt som et offer for sit fine, glatte skotøi; han gled ud med foden og stupte på hodet bent fremfor elefanten.

Vi satte i et udrop af rædsel, for vi vidste han måtte dø, og løb bort til ham, så fort vi kunde. Nogen sekunder efter var alt slut, men på en måde end vi havde tænkt. Khiva havde set sin herre falde, og den bra zuluer havde, i steden for at frelse sig selv, snudd om – og slynged nu sin assegai midt i synet på elefanten. Den traf ham i snablen.

Med et skrig af pine greb dyret den stakkars zuluer og satte sin svære fod på hans krop, tvinded snablen om hals og aksel på ham og rykte til. Den stakkars Khiva blev bogstavelig talt slidt i to.

Vi fór frem imod det rasende dyr, og fyrte gang på gang, til elefanten faldt død oppå de sørgelige levninger af zulueren.

Good vred sine hænder af sorg over den bra neger som havde givet sit liv for at frelse hans, og jeg selv, endda jeg er vant til noget af hvert, kjendte en klump i halsen. Umbopa stod og så på den vældige døde elefant og på det skamferte lig af den stakkars Khiva.

«Nu ja», sa han langsomt, «han er død; men han døde som en mand».

e

FEMTE STYKKE.

I ødemarken.

VI HAVDE dræbt ni elefanter, og det tog to dage at få tænderne frem til leiren og gravet dem ned i sanden under et stort træ som var synligt milevidt omkring. Det var en svær mængde elfenben af bedste slag. Hver tand veiede mellem 40 og 50 kilo, de to største af dem – tænderne af den elefant som havde dræbt Khiva – tilsammen mellem 70 og 100 kilo, regnet efter et løst skjøn. Khivas lig grov vi ned i en jordhule efter en myrebjørn, og gav ham assegaien med i graven til vern på sin færd til en bedre verden. Den tredje dag drog vi videre, i det håb at vi en gang måtte komme tilbage og grave op igjen den skat vi havde gravet ned. Efter en lang og slitsom færd og mange eventyr som jeg ikke har tid til at tale om, nådde vi Sitandas kral, som vor ødemarksfærd skulde gå ud fra. Det var en større neger-landsby med nogen akerflekker, og bortenfor dem en stor udmark med høit græs, der tamt kvæg og mindre vildt færdedes om hverandre. På den andre siden af disse marker lå den store ørkenvidde. Overgangen viste sig så brått at det var rent merkeligt. Straks nedenfor det sted der vi slog leir gik en liden elv, og på den andre siden var en stenet heldning, den samme der jeg for 20 år siden havde set Silvestra komme krybende tilbage, efter sin ulykkelige udfærd for at nå Salomons gruber, og bag denne heldning strakte sig de øde, vandløse vidder, fulde af sten og sand og tornekjærr. Det var kveld, da vi satte op vore telt, solen gik stor og rød ned bag ørkensletten og sendte sine stråler ud over den endeløse flade. Curtis og jeg lod Good stelle med teltene, og gik op på bakken og så udover. Luften var klar, og langt, langt borte kunde vi skimte de blå linjer af Salomons-fjeldene, her og der kantet med hvidt.

«Der borte», sa jeg «er grænsemuren for Salomons miner; men Vorherre ved om vi nogen gang når over den».

«Min bror skulde være der, og så sandt han er der, skal jeg nå ham på en eller anden vis», sa Curtis i den tillitsfulde tone som var særegen for ham.

«Jeg håber det samme», svarte jeg, og vendte om for at gå tilbage til leiren, men fik da se at vi ikke var alene. Bag os stod Umbopa, høi, og alvorlig, og stirred mod de blå tinder i synsranden.

«Er det did du vil drage, Inkubu?» spurte han, vendt til Curtis, og pegte på fjeldene. Inkubu er et kaffer-ord for elefant; så kaldte vore indfødte Curtis.

Jeg blev ærgerlig over denne måde at tale til min ven på, og satte Umbopa skarpt i rette for hans mundkåthed.

Kafferen lo på en rolig, tryg måde som ærgred mig.

«Hvorledes ved du at jeg ikke er ligemand til den herre jeg tjener? Han er uden tvil af kongelig byrd; det kan en se både på hans skikkelse og hans øine; men det kan hænde jeg også er det. Sig mine ord til min herre, for jeg ønsker at tale både med ham og med dig.»

Jeg blev, som sagt, halvt sint på ham for hans djervhed, for jeg var ikke vant til at blive talt til på denne måde af kafferne; men han gjorde et visst indtryk på mig, og desuden var jeg nyfiken efter at få vide hvad han havde at sige, og så oversatte jeg hans ord for Curtis, og la til at jeg syntes fyren var mere djerv end sømmeligt var.

«Ja, Umbopa,» sa nu Curtis på sin vante rolige vis, «det er did jeg tænker at reise.»

«Men ødemarken er lang,» svarede Umbopa, «og der er ikke vand, fjeldene er høie og dækket med sne, og ingen kan sige hvad som er på den andre siden, bag det sted der solen går ned. Hvorledes skal du komme did, Inkubu, og hvad har du der at gjøre?»

Jeg oversatte igjen.

«Sig ham,» svarte Curtis, «at jeg reiser did, fordi jeg vil lede efter min bror, som jeg mener er reist did før mig.

«Det er sandt, Inkubu; en mand jeg mødte på veien fortalte mig, at en hvid mand var draget ind i ørken for to år siden, bort imod de fjeldene der, sammen med en sort tjener. Ingen har set dem komme tilbage igjen.»

«Hvorfor mener du det var min bror?» spurte Curtis.

«Jeg kan ikke vide det visst,» svarte Umbopa. «Men da jeg spurte hvorledes den hvide mand så ud, blev det svaret, at han havde dine øine og sort skjeg. Tjeneren han havde i følge med sig hedte Jim».

«Det kan ikke være tvil om at det har været han,» sa jeg.

«Jeg er også viss på det,» sa Curtis med et nik. «Når Georg har sat sig noget hodet, pleier han altid drive det igjennem; slig var han alt i gutteårene. Har han tænkt at sætte over Salomons-fjeldene, så har han også gjort det, med mindre en ulykke er kommet over ham, og derfor må vi lede efter ham på den andre siden.»

Umbopa skjønte engelsk, endda han næsten aldrig talte det.

«Det blir en lang færd,» skjød han ind, og jeg oversatte hans ord.

«Ja,» svarte Curtis, «meget lang. Men der er ingen færd på jorden en mand ikke kan gjøre, når han sætter sin vilje ind på det, intet fjeld han da ikke kan stige over, ingen ørk som da kan stanse ham.»

«Det er meget sagt,» svarte kafferen, da jeg havde oversat Curtis's ord. «Men du har ret. Mennesket må dø, og det kan i værste fald bare komme til at dø noget snarere end ellers. Jeg vil gå med dig gjennem ødemarken og over fjeldene, med mindre jeg blir liggende igjen på veien».

Han stansed en stund, og tog så på at tale om liv og død i det billedrige sprog som de indfødte stundom bruger:

«Hvad er livet? Sig mig det, hvide mænd, I som er vise og kjender løndommene i verden, både i den verden vi lever i, og i den som ligger bag stjernerne, I som sender talen vidt omkring uden at bruge mund og mæle; sig mig, hvide mænd, hvad er løndommen i vort liv? Hvor kommer vi fra, og hvor blir det af os? I ved meget, men det ved I ikke. Livet er intet, og livet er alt. Det er den hånd som vi holder døden borte med. Det er den lysende orm, som skinner i mørket og slukner om morgenen; det er oksernes hvide pust om vinteren; det er skyggen som løber over græsset og blir borte ved solefald.»

«Du er en underlig fyr,» sa Curtis, da han havde talt til ende.

Umbopa lo. «Det synes som vi to ligner hverandre, Inkubu. Kan hænde jeg også leder efter en bror bag fjeldene?»

Jeg så på ham, ikke uden mistro. «Hvad mener du?» spurte jeg. «Hvad ved du om det som er bag fjeldene?»

«Noget ved jeg, ikke meget. Det er et underligt land, det der borte, fuldt af trolldom og fagre ting. Der er djerve mænd, og der er en stor, bred vei. Det har jeg hørt. Men hvad nytter det, at tale om dette? De som lever får se.»

Atter så jeg på ham med tvil. Den mand tyktes mig at vide vel meget. Han lod til at merke min mistro, og la til:

«Vær ikke rædde for mig, hvide mænd! Jeg lægger ingen snarer for dere. Ifald vi kommer over fjeldene, skal jeg sige det jeg ved. Men døden sidder på toppen af dem. Snu heller om og skyd elefanter, det er mit råd. Umbopa har talt.»

Uden at sige mere løfted han sit spyd til hilsing, og vendte tilbage til leiren.

«Det er en merkelig mand,» sa Curtis.

«Ja,» svarte jeg, «næsten for merkelig. Noget er det han går og tier med, hvad det nu er. Men jeg tror ikke det nytter at trætte med ham. Det er en underlig færd vi er ude på, og én løndom mere gjør vel hverken fra eller til.»

Dagen efter gjorde vi os færdige til at drage videre. Det var rent umuligt at føre vore store elefantrifler og flere andre af vore tunge ting med gjennem ødemarken, og derfor sendte vi bærerne fra os, og gjorde aftale med en gammel indfødt, som havde sin kral tæt i nærheden, at han skulde passe på det gods vi lod ligge igjen, til vi kom tilbage. Det var med tungt hjerte jeg overgav så mange af vore bedste ting i en fremmed mands verge. Gamlingen lod til at like svært godt flere af disse greier, og jeg måtte derfor skræmme ham noget, for det tilfælde at han skulde være langfingret.

Først og fremst ladde jeg alle børserne, og lod ham vide at om han bare rørte dem med en finger, så kunde det hænde en ulykke. Han måtte straks til at prøve med en af de største riflerne; skuddet gik af, og fór bent igjennem en af hans okser, som netop i det øieblik blev drevet frem-om kralen, og selv fik han en god trykk, i det samme kolven spændte tilbage. Han blev rent forskrækket, bar sig ilde for oksen han havde mistet, og var skamløs nok til at kræve at jeg skulde bøte skaden. Det vilde jeg ikke gå indepå, kan en vide. Men nu var han blit ræd for vore greier.

«Pak ned igjen den trollskapen!» sa han; «væk med den, ellers tar den livet af os alle!»

Jeg gjemte tingene på et høveligt sted, og trued ham med al verdens ulykker, ifald nogen af dem kom til skade eller blev borte for os, og han loved og svor at han skulde passe på dem som de kunde være hans egen fars liv og sjæl.

Da vi på denne måde havde sørget for det gods vi måtte lægge igjen, gjorde vi færdigt det vi skulde have med os, vi fem – Curtis, Good, jeg, Umbopa og hottentotten Ventvøgel. Det var lidet nok; men hvorledes vi stelte os, kunde vi ikke få det til mindre.

Det vi tog med os var disse ting: 3 større og 2 mindre rifler og 3 revolvere, med omtrent halv-femte hundred patroner som passed til disse skydevåben; 5 store vandflasker, som tog omtrent 4 liter hver; 5 uldtepper; 12 kilo tørket kjød; 5 kilo glasperler (til gaver); et udvalg af lægemidler, deri medregnet 30 gram kinin; 2 små sårlæge-instrumenter; 3 kniver; et kompas; et tålig stort forråd af fyrstikker; tobak; 1 flaske brændevin; en liden fin sil til at rense vand med; en mur-ske. Lægger jeg så til: de klær vi stod og gik i, så har jeg nævnt rubb og stubb. Det var ikke meget reisegods til en slig langfærd; men mere turde vi ikke friste at bære. Endda blev det tung nok bør til mands at gå med gjennem den brændende ørk; men det var ikke muligt for os at få det minket, for alt dette var bare nødvendige ting.

Efter meget stræv fik jeg overtalt tre indfødte fra landsbyen til at følge med os det første veistykke, 12 kilometer; hver af dem skulde bære en stor græskarflaske med halv-femte liter vand. Til løn fik de en god jagtkniv hver. Min mening var at sætte os i stand til at fylde vore vandflasker igjen efter den første natsfærd; for vi tog det råd at reise om natten, når det var mest svalt. Jeg fortalte disse indfødte at vi drog ud for at skyde strudser, som det var fuldt op af i ødemarken. De snakked længe frem og tilbage og kvidde sig og risted på hodet; dette var gal mands verk, mente de; vi kom til at dø af tørst – det holdt jeg i grunden selv også for ikke så urimeligt – men knivene havde de stor lyst på, og enden blev at de samtykte i at gå med; de mente nok som så, at det fik bli vor egen sak, hvorledes det gik os bagefter.

Dagen efter hvilte vi os og sov, og ved solefaldstid holdt vi et rigeligt måltid på stekt kjød og te; det blev ventelig længe til vi fik smage te næste gang, ytred Good med et suk. Da vi så havde gjort alt færdigt til at drage afsted, tøvred vi endda en liden stund, til månen kom op. Klokken 9 steg den frem over synsranden og sendte sit sølvhvide lys ud over den øde vidde, som lå udstrakt fremfor os, ligeså ukjendt og gådefuld i sin dybe stilhed som det stjernestrødde himmelhvælv over os. Vi reiste os op, færdige til at gå. Vi tre hvide mænd stod der for os selv; Umbopa, med assegaien i hånden og børsen på akslen, stod nogen få steg længer fremme og så ud over ødemarken; Ventvøgel og de tre leiede indfødte, som bar vandkarene, stod i en flok noget bagenfor os.

«Mine herrer,» sa Curtis med dyb røst, på sin jevne og rolige måde, «vi drager nu ud på en af de vanskeligste færder som mænd nogensinde har gjort. Det er meget tvilsomt om vi slipper vel fra det. Men vi lover hverandre, alle tre, at holde sammen i godt og ondt til det sidste. Og nu, i øieblikket før vi gir os afsted, lad os nu i stilhed bede til ham som råder for menneskenes liv og skjæbne, lad os bede ham om at han vil styre vor færd til det bedste for os, hvorledes det end går.»

Med disse ord tog han hatten af og stod et par minuter med hånden for øinene. Det samme gjorde også Good og jeg.

Jeg for min del tør desværre ikke kalde mig nogen gudfrygtig mand – det er vel de færreste jægere – og Curtis har jeg aldrig hørt tale således før, og bare én gang senere. Ligevel tror jeg han i dybet af sit hjerte var meget gudfrygtig, og Good var også en bra mand, efter alt at dømme som jeg havde set af ham. Det er jeg i hvert fald viss på, at vi alle tre nu bad af hjertet, og om mig selv ved jeg at jeg aldrig, så nær som ved en eneste leilighed, har bedet en varmere bøn end i denne stund; bagefter kjendte jeg mig også meget lettere til sinds.

«Og nu,» sa Curtis, «nu afsted, alle mand!»

Dermed la vi i vei.

Vi havde ingen ting til at retlede os, så nær som fjeldene i synsranden og Josef Silvestras kort, som var tegnet af en døende mand på et stykke lerred for 300 årsiden. Meget oplysende kunde en slig tegning ikke være; alligevel var vort bedste håb knyttet til denne gamle klut. Ifald vi ikke havde lykke til at finde den lille dam med dårligt vand, som efter den gamle herremands tilvisning skulde ligge midt i ødemarken, omtrent 95 kilometer fra vort udgangssted og ligeså langt fra fjeldene, måtte vi efter al rimelighed sætte livet til af tørst. Og efter min mening kunde vi ikke gjøre os stort håb om at finde den på denne store vidde, bortgjemt som den mulig lå mellem sandhauger og tornekjærr. Og selv om Silvestra havde tegnet rigtig, hvem kunde vide om dammen ikke var tørket væk af solen for lang tid siden, eller fyldt op af sandfok?

Så drog vi os fremover i den tunge sand som skygger gjennem natten. Tornekjærret rev os i skindet, og skoene fik vi, ret som det var, fulde af sand, så vi måtte stanse for at tømme dem; men endda luften kjendtes tung og trykkende, var natten tålig sval, og vi gjorde gode fremsteg. Ødsligt og stilt var det her i ødemarken, så stilt at det var rent uhyggeligt. Good syntes nok det samme, og prøvde en gang på at sætte noget liv i tingene ved at blistre en lystig vise; men det klang så sørgeligt på dette øde sted så han gav det op. Kort efter hændte noget som gjorde os rædde for et øieblik, men siden fik os til at le godt. Good var den som styrte færden og gik længst fremme; han bar kompasset, fordi han i egenskab af sjømand havde bedst greie på sligt. Vi andre gik bagefter, mand for mand. Med ett hørte vi ham sætte i et rop, og så blev han rent borte for os. Straks efter hørte vi et brag af kneggende og trampende dyr, som vi skimted gjennem halvmørket, i det samme de satte afsted i tvesprang, så sandgovet stod om dem. De indfødte kasted fra sig det de bar på, og vilde til at gjemme sig bort; men da de kom i hug at her ingen gjemmesteder fandtes, kasted de sig fladt ned på marken og hylte og bar sig. Curtis og jeg blev også forskræmt, og ikke bedre blev vi til mode, da vi fik se Good trave i vei bort over vidden på ryggen af en vild hest, skrigende af alle livsens kræfter. Et øieblik efter så vi ham løfte armene i veiret og falde til jorden med en dump. Da skjønte jeg hvad som havde hændt. Han var kommet over en flok kvaggaer,1) havde snublet over en af dem, og var blit hængende på ryggen af det opskræmte dyr, som havde sat på sprang. Jeg ropte til de andre, at Good var uden fare; men jeg var ræd for at han kunde have stødt sig stygt. Til min trøst fandt jeg ham siddende i sanden, med øieglasset som vanlig fast i øiet; han var blit ristet og stødt nokså voldsomt, men uden at få nogen alvorlig skade.

Så gik vi fremover igjen, uden flere uheld, til efter kl. 1; da gjorde vi holdt, hvilte os en halv times tid og drak noget vand – ikke meget, for vandet blev mere kostbart for os efter hvert som det minked, og så drog vi afsted igjen.

Vi gik, og vi gik, og til slut tog det til at lysne i øst. Svage blegrøde stråler kom glidende som forbud; derefter steg dagskjæret i voksende glans, og strømmed snart i gyldne strimer ud over ørkenvidden. Blegere og blegere blev stjernerne, og til slut blev de rent borte; månens åsyn falmed for den glødende klode som nu hæved sig over himmelbrynet, tændte de sidste natlige tåger i brand og gjorde grålyset til høiklar dag i det minut.

Vi holdt frem på vor gang uden stans, endda vi nok kunde trænge til en hvil; men vi vidste, at når solen kom noget høiere op, blev det rent umuligt at gå længer. Omtrent kl. 6 fik vi øie på nogen bergknauser som stak op af sandvidden et stykke fremme, og did fik vi da slæpt os. Heldigt var det at en af fjeldknatterne luted noget udover, så den gav tålig godt læ for heden. Der la vi os, drak noget vand og åd et stykke tørt kjød, og snart efter lå vi i en fast søvn, dødtrætte som vi var efter gangen.

Klokken blev 3 om eftermiddagen, før vi vågned, og vi fik da se at bærerne laged sig istand til at gjøre vendereise. De havde alt fåt nok af ødemarken, og hverken kniver eller noget andet kunde friste dem til at gjøre et steg længer. Så drak vi os en god slurk vand, og da vandflaskerne var tømt, fyldte vi dem igjen fra græskar-krukkerne; da det var gjort, så vi folkene give sig afsted på hjemveien.

En halv times tid senere drog vi selv videre. Det var en ødslig vei at gå; ikke en fugl, ikke et kryb at se, så nær som et par strudser, på hele den endeløse sandslette. Det var åbenbart altfor tørt til at noget slags vildt kunde leve der. Men underlig nok: fluer var det en hel mængde af. Det var vor gamle kjending, husfluen. Den findes nok overalt. Ialfald har jeg fundet den alle steder der jeg har været. Og før i tiden var den nok lige ens som nu. Jeg har set den indelukket i rav som har været tusender af år gammelt, og der så den ligedan ud som dens ætlinger i dag, og jeg tviler ikke på at den også kommer til at surre om ørene på de sidste mennesker som lever på jorden, uroe deres søvn og svømme og drukne i deres melkekar.

Da solen gik ned, gjorde vi en stans og vented på at månen skulde komme op. Klokken 10 fik vi se den, vakker og blid som altid, og så, drog vi afsted igjen og gik hele natten, bare med en kort hvil omtrent kl. 2 om morgenen, til solen kom, og hviletiden med den. Så tog vi os en slurk vand, og derefter strakte vi os på sanden, og lå snart i dyb søvn alle sammen. Vi havde ikke nødig at sætte ud vakter, for der var ingen ting at være ræd for på denne øde sandslette; her var ikke et liv at øine, andet end fluerne, men de fulgte os trolig. Vi havde bare tre fiender: heden, tørsten og fluerne; men disse tre var værre at stå sig imod end nogen fare fra folk eller rovdyr. Denne gang var vi ikke så lykkelige at finde nogen bergknatt som gav live; vi måtte ligge midt i solsteken. Det holdt vi ud til kl. 7; da satte vi os over ende og stønned efter luft. Det var hedt som i en bagerovn.

«Pu-u!» sukked jeg, og slog efter flueflokken, som surred lystig omkring hodet på mig. Den lod ikke til at bry sig om heden.

«For en hede!» sa Curtis.

«Ja, nu er det varmt,» sa Good.

Havde der endda været så meget som en haug eller et træ til live; men ingen ting var at se uden himmel og sand – sand så langt øiet kunde nå; og ikke det svageste vindpust rørte op i den stille, blanke, solfyldte luft, som lå og dirred over sandhavet som over en gloende ovn. Nogen tornebusker her og der var det eneste som øiet havde at hvile på.

«Hvad i al verden skal vi gjøre?» sa Curtis, «dette holder vi ikke ud i længden.»

Vi så håbløst på hverandre.

«Nu har jeg det,» ropte Good, «vi graver et dybt hul; der lægger vi os ned på bunden og dækker os til, så godt vi kan, med tornebusker.»

Det hørtes ikke meget lovende ud; men det kunde da hænde det var bedre end ingen ting, og så tog vi trøstig fat på arbeidet. Vi brugte murskeen vi havde ført med os og vore hænder til at grave med, og efter en times stræv havde vi fåt et tålig stort og dybt hul. Så skar vi ned alle de tornebusker som var at finde i nærheden, og dem la vi over os, efter at vi var krøbet ned i hullet alle sammen, så nær som hottentotten Ventvøgel, som ikke brydde sig stort om solsteken. Der nede fandt vi noget live for selve solstrålerne; men heden nede i denne sandgrav var ligevel så sterk at vi ikke kunde holde ud der mange timer. Vi lå og pusted og stønned, og væded af og til læberne med en tår vand af vort lille forråd. Havde vi turdet følge vor lyst, så havde vi drukket op alt sammen i de første to timer; men vi måtte spare på dråberne, for slap vandet op for os, vidste vi at vi snart måtte dø en ynkelig død.

Men alt får en ende, når en bare oplever at se den, og således sled vi os også igjennem denne sørgelige dag. Omtrent kl. 3 om eftermiddagen gjorde vi op med os selv, at dette kunde vi ikke stå i længer. Det måtte da være bedre, syntes vi, at stræve og gå til vi styrted, end at ligge stille i dette gravhul og kvæles af tørst og hede. Så tog vi os en slurk hver af vort stadig minkende vand-forråd, som nu var så varmt omtrent som vort eget blod, og dermed sled vi os videre.

Vi havde nu lagt bag os omtrent 90 kilometer af ødemarken. Efter Silvestras kort at dømme skulde denne ørk være omtrent 190 kilometer tvert over, og dammen var tegnet midt på den. Vi skulde således bare have omtrent 5 kilometer igjen til vandet – ifald der virkelig var noget vand at finde nu.

Hele eftermiddagen drog vi os langsomt og tungt fremover. Da solen var gåt ned, hvilte vi igjen, fik os noget at drikke, og la os ned for at sove en liden stund, til månen kom op. I det samme vi skulde lægge os, pegte Umbopa på en haug som vi så vidt kunde skimte i halvlyset; den så ud omtrent som en myretue, og vi mente den kunde være et par kilometer borte.

Da månen kom op, prøvde vi at gå videre, endda vi var så udmaset af træthed og tørst og hede at vi næsten ikke kunde holde os på benene. Vi gik ikke længer, vi skjangled; stundimellem faldt vi overende og måtte tage os en hvil. Vi orked næsten ikke at tale. Før havde Good altid været fuld af spøk og moro, for han var en lystig fyr; men nu var det slut med det.

Udmaset på sjæl og krop nådde vi, omtrent kl. 2 om natten, frem til den omtalte underlige haug. Det var en stor sandmæl, omtrent 30 m. høi, og så vid i bunden at den visst dækked et par mål jord (2000 kvadratmeter). Her gjorde vi stans, og drevet af vor utålelige tørst suged vi i os den sidste tår vand vi havde igjen; det blev knapt en kvart liter til mands, og enhver af os kunde gjerne have drukket ti-tyve ganger så meget. Så la vi os ned. Just som jeg holdt på at falde i søvn, hørte jeg Umbopa sige til sig selv på Zulu-mål:

«Finder vi ikke vand ud på formiddagen, så ser ikke vi månen stå op næste gang.»

Det grøssed i mig, endda det var så varmt. Tanken på en så grufuld død skulde en tro måtte hindre en i at sove; men jeg sovned straks ligevel, så træt var jeg.

Fodnoder

1)

Kvagga og sebra er små vilde hester med stripet skind.

f

SJETTE STYKKE.

Vand! Vand!

TO TIMER efter, omtrent kl. 4, vågned jeg. Da den første sterke trang til hvile var nogenlunde stillet, pinte tørsten mig des mere og hindred mig i at sove længer. Jeg havde drømt at jeg baded mig i en strømmende elv, med græs og trær på bredderne, og da jeg vågned på det hede sandleie, kom jeg i hug det Umbopa havde sagt: Ifald vi ikke finder vand i dag, må vi dø en ynkelig død.

Ingen menneskelig skabning kunde leve længe uden vand i slig hede. Jeg satte mig over ende og gned mit skidne åsyn med mine tørre og hårde hænder. Mine læber og øielåg var klistret sammen, så jeg havde et stræv med at få dem åbnet. Det var ikke længe igjen til solen skulde komme; men det var ingen ting at se af dagslyset endda, for luften var tung og mørk af ylrøk. De andre lå og sov. Jeg sad stilt og vented på at de også skulde røre på sig. Da vi alle var helt våkne, tog vi til at samråde os med hverandre om stillingen. Den var alvorlig nok. Nu havde vi ikke en dråbe vand igjen mere. Vi snudde på vandflaskerne og slikked kanterne; men der var ikke en dråbe at få på tungen. Good, som havde brændevinsflasken i sin bør, sendte den nogen længselsfulde øiekast; men Curtis tog den fra ham, og det gjorde han nok ret i; for at drikke brændevin nu havde bare været at skynde på døden.

«Finder vi ikke vand nu med det aller første, så dør vi,» sa kapteinen.

«Ifald vi kan lite på den gamle herremands kort, så skulde det være at finde et sted på disse kanter,» sa jeg; men ingen lod til at finde nogen trøst i min ytring. Det var klart at de ikke længer havde nogen tiltro til kortet. Det var nu efter hvert blit helt lyst, og vi sad der og stirred modfaldne på hverandre; da så jeg hottentotten Ventvøgel reise på sig og gå omkring, med øinene fæstet på jorden. Med ett blev han stående, gav et rop fra sig og pegte på jorden.

«Hvad er det?» ropte vi, reiste os på én gang og gik bort til det sted han pegte på.

«Ikke andet?» sa jeg. «Det er et friskt spor efter en vild-buk.

«Vild-bukkene går ikke for langt fra vand,» svarte han på hollandsk.

«Nei,» ropte jeg, «det har du sandelig ret i. Gud være lovet!»

Denne lille opdagelse satte nyt liv i os. Det er merkeligt hvorledes en griber efter det mindste håb, når en er i en fortvilet stilling, og næsten kjender sig lykkelig ved det. I en mørk nat er en eneste stjerne bedre end intet.

Imens gik Ventvøgel og satte sin klumpnæse til veirs og snuste i sig den hede luft, som en gammel buk, når den lugter fare. Nu talte han igjen:

«Jeg lugter vand,» sa han.

Da blev vi rent vilde af glæde; for vi vidste hvor merkelig skarpe sanserne er hos de indfødte, og hvor sandspådde de kan være i slige tilfælde.

Netop i dette øieblik steg solen op over synsranden i al sin glans, og viste os et syn så stort og herligt at vi for en stund glemte både tørst og træthed.

Ti der borte, i mindre end 100 kilometers frastand fra os, hæved sig Shebas nuter,1) glitrende som sølv i morgensolens første stråler, og på begge sider af dem, hundreder af mil på hver kant, strakte Salomons-fjeldene sig i en lang række. Ifald jeg nu, her jeg sidder, vilde prøve på at skildre den underfulde storhed og fagerhed i dette syn, da vilde jeg ikke kunne finde ord til det. Bare mindet om det gjør at jeg kjender mig magtesløs. Der bent fremfor os så vi to svære fjeldkoller som jeg tror ikke har sin lige i hele Afrika, kan hænde ikke i hele verden. De stod et snes kilometer fra hverandre, og kunde vel være en 5000 m. høie. En brat bergvæg strakte sig imellem dem; den så ud til at være 1000 m, høi, og løfted sin hvide ryg op mod morgenrøden. Disse fjeld, som så ud til at være gamle uddøde vulkaner, ligned en kjæmpeport; kollerne så i denne frastand helt glatte og runde ud; midt oppe på hver af dem hæved sig en mindre top, dækket med sne. En særegenhed ved disse to nuter var at de så aldeles ens ud. Bort fra dem drog fjeldkjeden sig i en lang linje til begge kanter, her og der med topper som var flade oppå, af det slag som en ofte ser i Afrika, således ved Kapstaden.

At skildre storheden af det hele syn går, som sagt, over mine kræfter. Det var så høitidsfuldt og kom så brått over os at vi var rent overvældet. For en stund spilled morgensolen på sneen og de brune fjeldsider, og så samled det sig efter hvert et dække af tåge og skyer som la sig over det hele, så vi bare så vidt kunde skjelne omridsene som gjennem et slør. Senere opdaged vi at disse tinder vanligvis lå gjemt bag slige skybanker, og det har uden tvil været grunden til at de ikke er blit mere lagt merke til.

Knapt var fjeldene blit borte bag skyerne, før tørsten – bogstavelig talt et brændende spørgsmål – hjemsøgte os på nyt.

Det var godt nok for Ventvøgel at sige at han lugted vand; men hvor vi vendte øiet, var det ingen ting andet at se end tør sand og tornebusker. Vi gik rundt haugen og så nøie efter på den andre siden; men det var bare det samme op igjen; ingen steds var vand at øine, hverken dam eller kilde eller merker efter noget sligt.

«Du er en tulling,» sa jeg til Ventvøgel; «her findes ikke noget vann.»

Men han holdt endda på med at sætte sin stygge, klumpede næse i veiret og snuse og snøfte.

«Jeg lugter det, baas2),» svarte han; «jeg veirer vand i luften.»

«Å ja,» mente jeg, «i skyerne er det vel vand, og et par måneder herefter falder det kan hænde ned og vasker vore ben.»

Curtis strøg sit lyse skjeg. «End om vi prøvde at se efter på toppen af haugen?» spurte han.

«Sludder!» sa Good. «Har en nogen gang hørt at det er fundet vand på toppen af en haug?»

«Vi kan da altid se efter,» skjød jeg ind, og så gav vi os alle til at klyve opover heldningen af sandmælen, endda vi just ikke havde stort håb om at finde noget. Umbopa kom først op; han bråstansed, som fjetret i sten.

«Nanzia manzie!» (her er vand) ropte han med høi røst.

Vi skyndte os op til ham, og sandt nok var det, i en dyb indsænkning øverst oppe på haugen var en dam fuld af vand. Hvorledes vandet var kommet til at samle sig deroppe, gav vi os ikke tid til at tænke på, og ikke heller brydde vi os om at det så urensligt og lidet indbydende ud. Det var vand, og det var nok for os. I ett sætt for vi ned til kanten af det, og et sekund efter lå vi alle på maven og supte den gurmede væde i os med en grådighed som om det havde været en drik for guder. Du store verden, som vi drak! Da vi havde drukket fra os for det første, og ligget en stund og kjendt hvor godt det gjorde, og priset vor lykke og Ventvøgels fine næse og Curtis's gode indfald, så fyldte vi vandflaskerne helt op til korken, og derefter tog vi klærne af os og krøb helt ned i vandet for at lade den velsignede væde trænge ind i vor tørre hud og friske os op helt igjennem. Folk som bare har nødig at snu på en tap for at få vand til at strømme ud, så meget de vil, fra et usynligt og utømmeligt kar, kan vel knapt tænke sig hvad for en velsignelse denne lunkne dam var for os der i ødemarken.

Da vi således havde gjort os til gode en stund og ladt vandet virke på os både indvendig og udvendig, kjendte vi os rigtig friske igjen, og nu vågned madhugen. Det tørre kjød, som vi i det sidste døgn knapt nok havde været i stand til at tage en mundfuld af, kom nu frem, og sjelden har et måltid smagt mig så godt som dette. Da vi var blit gode og mætte, røgte vi os en pipe, og så la vi os ned på kanten af det velsignede vand og sov til middag.

Hele den dag lå vi der ved dammen og hvilte os, og takked vor gode skjæbne, fordi vi havde været så heldige at finde denne høl med vand, om det så var både grumset og stygt. En taksom tanke sendte vi også den for længe siden døde Josef Silvestra, som havde sat så godt merke for den på sin skjortelap. Et rent under var det, syntes vi, at den havde holdt sig så længe, og jeg kan ikke tænke mig anden årsak til det, end at den må have havt tilførsel fra underjordiske kilder, som har hindret den i at tørke bort.

Da vi siden atter havde spist og drukket, kjendte vi os helt vel til mode og satte afsted igjen, straks det blev månelyst. Den nat gik vi over 35 kilometer, så vidt vi kunde dømme efter den tid vi brugte og den raskhed vi nu fór med. Det er selvsagt at vi ikke fandt noget mere vand; men ud på dagen var vi så heldige at finde et skyggefuldt læ bag nogen myretuer. I dagrendingen drev solstrålerne atter for et øieblik tågerne bort fra Salomons-fjeldene, og de to vældige nuter så vi nu meget nærmere, så de tog sig endnu høiere og større ud.

Da det led ud på kvelden, drog vi atter fremover, og – for at gjøre fortællingen kortere end færden – da det blev lyst morgenen efter, havde vi alt nådd et lidet stykke op på den sydligste af Shebas nuter, som vi hele tiden havde stævnet imod.

Nu var vandflaskerne atter tomme, og vi led alvorlig af tørst, men kunde ikke gjøre os noget håb om at få den stillet, før vi nådde op til snelinjen, langt, langt ovenfor os. Efter at have hvilt en time eller to, nødt til det af vor pinefulde tørst, gik vi på igjen, og sled sårt i solheden på lava-heldningen; ti vi fandt nu at det nederste af kollen var bare lava, som var kastet ud af berget i en fjern fortid. Det viste sig således at fjeldene havde havt vulkansk ophav, som vi havde gjettet på, da vi så dem fra sandmælen.

Kl. 11 var vi rent udmaset, og den gamle nødstilstand pinte os på nyt. Lavaslaggerne, som vi måtte slide os op over, var tålig jevne i sammenligning med lavaen på andre steder jeg har hørt tale om; men ligevel var grunden skarp og humpet nok til at gjøre os sårbente, nu da vore fødder var hårdt medtagne efter den lange færd i hed sand. Dette nye onde, sammen med de andre vi led under før, gjorde vor tilstand helt fortvilet. Nogen få hundred steg over os så vi nogen store lava-knauser, og vi strævde nu af alle kræfter at nå did op, for at lægge os der i skyggen og hvile. Da vi kom frem til dem, blev vi forundret ved at finde en liden indsænkning i berget som var overgrodd med tæt, friskt græs. Her havde den smuldrede lava i sin tid lagt et mulddække, og vind eller fugler havde vel ført frø hid. Men da vi ikke var i stand til at æde græs, som gamle kong Nebukadnesar, havde vi bare den nytte af denne grønne flek, at den gav en bedre hvileplads end det hårde, varme fjeld.

Så sad vi da der mellem stenene og stønned, og jeg for min del ønsked ialfald at jeg aldrig havde gåt med på denne usalige færd. Mens vi sad der, så jeg Umbopa gå bort over en sprækk i berget, der det grodde nogen grønne vekster, hvad det nu var, og få minuter efter så vi den rolige og værdige kaffer rent som omskabt af vild glæde; han hopped og dansed og svang med armene, mens han holdt noget grønt i hændene. Vi tænkte os at han havde fundet vand, og skyndte oss bort til ham så hastig vi kunde for træthed og verk i benene.

«Hvad er det, Umbopa, søn af en dåre?» ropte jeg på Zulu-mål.

«Det er mad og drikke, inkosi!» svarte han, og vifted med det grønne igjen.

Jeg var straks borte hos ham, og så snart hvad han havde fundet. Det var meloner. Vi havde råket på en flek der det grodde vilde meloner i tusendvis. Fuldmodne var de også.

Så fik vi os et friskt måltid, og vi tog os visst en 5-6 stykker hver, før vi havde fåt nok; en tarvelig frugt var det, men jeg tviler på at noget har smagt mig bedre.

Men det er ikke megen mætte i meloner, og da vi havde stillet vor tørst på det saftige kjød, og brugt en hel mængde af dem til at svale luften noget omkring os, ved at skjære dem i to, kjendte vi os hårdt pint af sult. Noget tørt kjød havde vi jo igjen, men vore maver krævde anden kost, og desuden måtte vi spare på det; for det var ikke godt at vide når vi kunde få mere mad. Men netop i dette øieblik var lykken os god. Da jeg så bort over ødemarken, fik jeg øie på en flok store fugler, det kunde vel være et halvt snes stykker, som kom flyvende bent frem imod os.

«Skyd baas, skyd!» hvisked hottentotten, og kasted sig ned på marken; vi andre gjorde straks det samme.

Jeg så nu at det var en flok trapgjæs, og at de kom til at flyve over hodet på mig i en 30-40 meters frastand. Jeg holdt min rifle færdig, og i det samme de var nær ved os, sprang jeg op. Da de fik se mig, flokked de sig tættere sammen, som jeg havde ventet, og jeg sendte to skud midt ind i flokken der den var tættest. En af fuglene faldt ned lige i nærheden af os, en stor vakker han, som veied sine 10 kilo. Nu var det at sanke brændsel; til det brugte vi tørre melonstilker, og snart lued et bål imellem os, og i det stekte vi vor trapgås. Således fik vi os et måltid som vi ikke havde havt magen til på en hel uge. Vi levned ikke nogen ting af fuglen, andet end fiærene, benene og nebbet, og bagefter kjendte vi os ikke lidet sterkere og friskere.

Da det blev lyst af månen om kvelden, tog vi med os så mange meloner vi kunde bære, og drog atter afsted. Efter hvert som vi nu kom høiere op, tog luften til at kjendes svalere, og det var en stor lindring for os. Vi gik på, så raskt vi orked, og i solrendingen kunde vi vel være op imod et snes kilometer fra snelinjen. Her fandt vi flere meloner, og snart kunde vi være trygge for at vi ikke kom til at mangle vand, for vi vidste at vi der oppe kunde få sne i mængde. Men stigningen blev nu meget bratt, og vi gjorde bare små fremsteg, knapt mere end halvanden kilometer i timen. Den nat tog vi vort sidste stykke tørt kjød. Endnu havde vi ikke set noget levende på fjeldet, så nær som trapgjæssene, og heller ikke havde vi fundet rendende vand; det syntes vi var underligt, når det var så meget sne ovenfor; men da vi senere kom op i høiden, så vi at snelaget helt fra toppen af helded nordover. Denne fjeldkjede var i det hele taget ved sin særegne bygning årsak i at landet søndenfor lå som en ørk, mens landet i nord – som vi snart skulde se – var rigt og vel vandet.

Vi tog nu til at blive alvorlig rædde for at vi ingen ting skulde finde at stille vor sult på. Vi havde med hårde nøden sluppet at dø af tørst; men nu så det truende ud til at vi skulde miste livet af sult. De tre sørgelige dage vi nu gjennemlevde vil jeg helst fortælle om ved at skrive af et par sider af min dagbog.

«21 mai. Vi satte afsted kl. 11 om formiddagen; ti nu var det så svalt at vi godt kunde gå hele dagen. Vi tog et forråd af vandmeloner med os. Vi strævde og gik til langt ud på eftermiddagen, men så ingen flere meloner; vi var nu kommet op over det strøg der de kunde trives. Fugler eller noget slags dyr var heller ikke at øine på nogen kant. Da solen gik ned, gjorde vi en stans for natten og fik nogen meloner til livs; det var alt vi nu havde af mad. Om natten led vi meget af kulde.

22de mai. I solrendingen bar det i vei igjen. Det var nu meget småt med kræfterne. Den dag kom vi bare en 7-8 kilometer fremover. Vi fandt nogen flekker med sne, så vi fik slukket tørsten, men noget vi kunde stagge sulten med var ikke at finde. Om natten slog vi os ned under randen af en fjeldslette. Det var fælt koldt. Vi drak en tår brændevin hver og hylled os ind i vore tepper for at holde livet i os. Vi frøs og sulted så det var en gru. Det så ud til at Ventvøgel kom til at dø i løbet af natten.

23de mai. Vi strævde os videre frem, såsnart solen var kommet op og vi havde fåt et grand varme i kroppen. Nu er vi en rædsom nød, og finder vi ikke snart noget mad, så er jeg ræd for at dette blir den sidste levedag for flere af os. Vi har bare en liden tår brændevin igjen. Good, Curtis og Umbopa klarer sig merkelig godt; men med Ventvøgel stakkar står det ynkelig til. Som de fleste hottentotter kan han ikke tåle kulde. Sulten kan jeg for min del mulig endnu tåle en stund; men jeg kjendes så underlig død og lam omkring livet; det er vel den tomme mave og kulden som gjør det. Det samme siger de andre også. Vi er nu i høide med det øverste af fjeldryggen mellem nuterne, og udsynet er herligt. Bag os breder den store glødende ørk sig helt til synsranden. Over snekanten, øverst oppe, ser vi den øverste hvidklædte tind hæve sig op mod den blå himmel. Ikke noget levende er at øine. Gud hjælpe os! Jeg er ræd for vor time er kommet.»

Dermed lader jeg dagbogen tie, både fordi den ikke er videre morsom, og fordi det som nu kommer må fortælles noget nøiere.

Hele den dag (23de mai) sled vi os langsomt opover; hvert øieblik måtte vi lægge os ned for at hvile. Underlig må vor flok have set ud, slig som vi drog os afsted, magre og udmasede, mens vi stirred omkring os med sulten malet i vore huløiede åsyn. Men det nytted ikke, alt det vi stirred; det var ingen mad at finde. Vi gik ikke meget over 10 kilometer den dag. Ud på kvelden nådde vi frem til foden af den øverste snetop, som hæved sig hundreder af meter op i luften over os, en svær, glat jøkelkoll af hårdfrossen sne. Så ilde det stod til med os, kunde vi ligevel ikke andet end dvæle ved det underfulde syn. Nu da solen gik ned, farved den sneen her og der med gloende rødt og kronte jøkeltoppen med en krans af gyldne stråler.

«Hvad mener dere?» stønned Good, «må vi ikke nu snart være i nærheden af snehulen som den gamle herremand har skrevet om?»

«Jo,» sa jeg, «ifald der bare er nogen hule.»

«Tal ikke så, Allan,» sa Curtis; «jeg har fuld tillid til Silvestras ord. Kom i hug dammen vi fandt efter hans tilvisning. Vi finder nok snart hulen også.»

«Finder vi den ikke før det blir mørkt,» svarte jeg, «så fryser vi ihjel her ude på snevidden.»

Da vi så havde gåt en 10 minuters tid uden at sige noget, blev Umbopa med ett stående stille. Han gik som vanlig længst fremme, hyllet i sit teppe og med et lærbelte om livet; dette belte havde han spændt så trangt som mulig, for at «gjøre sin sult liden,» som han sa. Nu bråstansed han og trev mig i armen.

«Se der,» sa han og pegte på en fremspringende heldning ved foden af jøkelen.

Jeg fulgte hans fingerpeg med øinene og fik se et hul i sneen et par hundred meter fra os.

«Der er hulen,» sa Umbopa.

Vi skyndte os bort til stedet, og fandt at hullet virkelig var indgangen til en hule, og vi kunde ikke tvile på at det var den samme som den Silvestra har skrevet om. Det var ikke for tidlig vi nådde did; for vi var knapt kommet i læ i hulen, før solen blev borte, og så var det mørkt næsten med én gang. Hulen var ikke meget stor, så vidt vi kunde se. Vi la os tæt sammen, for at holde varmen, lunked os med den sidste tår brændevin, en mundfuld tilhver, og prøvde så at glemme al nød og usseldom i søvnens favn.

Jeg er viss på at i denne høide over havet må det den nat have været mindst 14 eller 15 graders kulde. Hvad dette havde at sige for os, udtærte som vi var af heden i ødemarken, af slit og sult, det kan en lettere tænke sig, end jeg kan skildre det. Det må være nok at sige, at nærmere døden har jeg aldrig kjendt mig. Der sad vi time efter time i den kolde nat og kjendte frosten knipe os i hvert lem. Det nytted ikke hvor tæt vi trykte os sammen, for vi havde ingen varme at give hverandre. Somme tider holdt en af os på at falde i en urolig søvn for en fem minuters tid; men ingen af os kunde sove længe om gangen, og det var nok det bedste for os; ti jeg tviler på vi havde vågnet igjen. Jeg tror det bare var vor viljekraft som den nat holdt os i live.

Mod slutten af natten hørte jeg Ventvøgel, som hele tiden havde siddet og hakket tænder, drage et dybt suk, og så merked jeg ikke mere til ham. Han blev siddende urørlig med sin ryg støttet til min. Jeg tænkte ikke mere over det med det samme, og mente han var faldt i søvn. Men efter hvert kjendte jeg at hans krop blev koldere og koldere, og til slut blev den som is.

Endelig tog det til at lysne noget, de første stråler blinkte over snemarken, og da solen var helt oppe, og det var blit lyst omkring os, så vi at Ventvøgel var død, frosset ihjel om natten. Kold og stiv sad han der midt imellem os. Det lange suk jeg havde hørt havde været hans sidste. Nu var han alt næsten stivfrossen. Fulde af gru drog vi os bort fra liget og lod ham sidde i den stilling han var død i, sammenkrøbet, med armene lagt rundt omkring knærne.

Det var nu blit såpas lyst i hulen at vi kunde se alt der inde, Med én gang hørte jeg en af de andre sætte i et rop af rædsel. Jeg vendte hodet og så ind over hulen.

Og dette var det jeg så. Længst inde i rummet, et halvt snes steg bagom os, så jeg en anden skikkelse sidde på huk, med hodet sunket mod brystet og armene hængende ned i sneen. Jeg stirred og stirred, og så at dette også var et lig, og det som mere var: det var liget af en hvid mand, en europæer.

Nu så vi det allesammen, og dette grufulde og uventede syn tog hårdt på vore skrøbelige nerver. Alle som én skyndte vi os ud af hulen, så hastig som vore halvfrosne lemmer kunde bære os.

Fodnoder

1)

På kortet: Shebas barm.

2)

Læs bas (hollandsk): mester, herre.

g

SYVENDE STYKKE.

Salomons vei.

UDENFOR hulen stansed vi; vi måtte sige os selv at vi havde båret os enfoldig ad. En død mand er jo ikke noget at være ræd for.

«Jeg vil gå ind igjen og se på ham», sa Curtis.

«Hvorfor det?» spurgte Good.

«Fordi jeg er kommet på at den døde der inde visst må være min bror.»

Dette var en ny tanke; den greb også os andre, og vi gik alle ind i hulen igjen for at se nærmere på liget. Efter det sterke lys på sneen der ude var vore øine blit så matte, at vi i førstningen ikke kunde se stort inde i hulen; men eftersom vi fik vænnet os til halvlyset, kom vi til atter at se alting tydelig, og gik helt bort til liget.

Curtis la sig ned på knæ og så nøie på den dødes åsyn.

«Gud være lovet!» sa han med et lettende suk. «Dette er ikke min bror.»

Jeg så nu også på den døde. Det var liget af en høi mand på en 40 år eller så, med skarpe drag, gråsprængt hår og langt sort skjæg. Han var gul i huden, som lå spændt tæt om benbygningen, så udmagret var han. Han havde ingen klær på, så nær som levningerne af et par uldstrømper; alt andet var borte. Hele liget var ikke andet end en bengrind med hud over. Det var hårdt som sten, helt stivfrosset. Om halsen hang en kjede med et gult kors af elfenben.

«Hvem kan dette være?» sa jeg.

«Kan du ikke gjette det?» spurgte Good.

Jeg risted på hodet.

«Den gamle herremand, Josef Silvestra, tænker jeg,» svarte Good. Hvem skulde det vel ellers være?»

«Det er da ikke tænkeligt,» mente jeg; «han er jo død for 300 år siden.»

«Men hvad skulde vel være i veien for at liget kunde have holdt sig om det så var 3000 år på et sted som dette?» spurte Good. «Når bare luften er kold nok, kan et lig holde sig, så længe det skal være, og hid ind kommer jo aldrig en solstråle som kan tine det op, heller ingen rovdyr som kan skade eller ødelægge det. Slaven, som han taler om i brevet, har ventelig taget den dødes klær til eget brug og ladt ham sidde slig, da han gik fra ham. Han har vel ikke orket at grave ham ned. Se her,» blev han ved, og luted sig for at tage op et stykke ben, som var skrapet til i den ene ende, «se her er benstikken han brugte til at tegne kortet med.»

En stund stod vi fulde af forundring og bare stirred på liget. Vi glemte næsten helt vor egen sult og træthed. Det vi her så tyktes os underfuldt som et mirakel. Ingen af os kunde længer tvile om at vi her virkelig havde for os liget af den gamle eventyrer.

«Her har vi endda et vidnesbyrd om at dette er Josef Silvestras lig», sa Curtis. I det samme viste han os et lidet sår som den døde havde på den venstre arm. «Se, herfra må det være han fik blæk; han brugte jo sit eget blod til at skrive brevet og tegne kortet med. Skulde en have set noget så merkeligt?»

Nei, det var så visst som noget kunde være: her sad han, stiv og død, den gamle portugiser som for ti ætled siden havde skrevet det brev og tegnet det kort som havde ført os til dette underfulde sted. Der stod jeg og holdt i min hånd den kunstløse pen han havde skrevet med på lærredskluten, og rundt halsen på ham hang kjeden med den korsfæstedes billed, som han i sin dødsstund havde kysset med sine blege læber.

Jeg kunde længe ikke få mine øine fra disse dødsstive drag, disse brustne øine, disse magre hænder, hele denne udtærede og sammenskrumpede skikkelse. Mens jeg stod slig og stirred på ham, kunde jeg i tankerne sætte mig 300 år tilbage i tiden og se det hele for mig: den djerve reisende som stred med døden, pint ihjel af frost og sult, men som ligevel i sin sidste stund tænkte på sine medmennesker og strævde med at lade sin store løndom komme til deres kundskab, for at andre mulig kunde blive heldigere til at nytte den end han selv havde været; jeg jeg så ham i hans tunge, enslige dødskvide, som dette udpinte, iskolde legeme vidned om endnu på det samme sted, 300 år bagefter. Jeg kunde også i disse skarpt skårne drag skjelne en lighed med hans ætling, min stakkars ven Silvestra, som for 20 år siden var død i mit telt.

Ja, der sad han, et grufuldt vidne om den nød som overvælder dem som våger sig ud på så ukjendte og farlige veier, og og der kommer han ventelig til at bli siddende i sin enslige gravhule, med dødens og den evige snes kulde og rædsel omkring sig, gjennem de kommende hundredår, et skræmsel for slige eventyreree som os, ifald andre nogen gang våger sig ind i dette dødsrige. Synet virked næsten lammende på os, halvdøde som vi var i forveien af sult og kulde.

«Kom, lad os nu gå!» sa Curtis med lav røst. «Eller – vent noget!» la han til. «Han skal ikke være fuldt så alene herefter. Nu har han jo fåt en fælle i snegraven. Lad dem sidde sammen, disse to!»

Vi hjalp ham nu med at bære liget af vor stakkars hottentot bort til den gamle portugiser, og støtted det op ved siden af ham. Med ryggen mod bagvæggen af hulen sad de nu der, forenet i døden, den hvide og den sorte mand som tre hundred år havde skilt ad i livet.

Endnu en gang luted Curtis sig ned over Silvestras lig; han prøvde om han kunde få løst snoren som korset hang i; men han var stiv i fingrene af kulde, og så rev han kjeden over med et ryk. Korsbilledet stak han ham i lommen, og jeg tænker han har det den dag i dag. Jeg tog også med mig et minde fra Silvestras grav i snehulen; det ligger i dette øieblik fremfor mig på bordet, her jeg sidder og skriver. Det er benstikken han brugte til pen. Somme tider bruger jeg den også til at skrive mit navn med under et eller andet brev.

Så gik vi bort, og lod de to døde være alene. Midt i den evige sne sidder de nu og holder vakt på det øde fjeld, den stolte adelsmand side om side med den arme hottentot.

Snart stod vi atter ude i det kjærkomne solskin, og gav os igjen ud på vor møisomme gang, og alle undrede vi nok i vort stille sind på hvor mange timer det vel kunde være, før vi kom til at ligge som de to der borte i hulen.

Vi kunde vel have gåt et par kilometer, da vi med én gang merked at vi var kommet til kanten af den høislette vi havde holdt på med at stræve os frem over i de sidste dage. Hvad havde vi så videre i vente? Det landskab som lå nedenfor os kunde vi endda ikke se noget til; det lå indhyllet i morgentågen. Men da skodden en stund efter tog til at letne noget, fik vi se at nogen hundred meter længer nede, der sneen holdt op, strakte det sig en grøn græsmark, gjennemstrømmet af en elv.

Og vi så med det samme noget andet som glæded os endda mere. Ved kanten af det lille vasdrag lå en flok antiloper og solte sig, 10-15 store dyr. Hvad slags antiloper det var, kunde vi ikke se; men det kunde jo også være det samme.

Dette syn gjorde os over al måde lykkelige, for nu så det da endelig ud til at vi skulde få vor sult stillet. Her var mad nok til mange dage, når vi bare kunde få ram på nogen af dyrene. Men det var et urimelig langt hold at skyde på – visst sine 400 meter – og vi havde ikke råd til at gå glip af fangsten ved et uheldigt skud, når vi så hårdt trængte til føde. Hvad skulde vi gjøre? Skulde vi friste at lure os nærmere ind på dyrene for at få kortere skudmål, eller skulde vi våge at skyde herfra som vi stod. Vi sammenrådde os en stund om dette, og valgte at holde os rolig for vinden bar fra os bent ned på dyrene, og rørte vi for meget på os, kunde de let komme til at se os, især siden det lå en snemark imellem, og der måtte vi vel bli lagt merke til, om vi fór aldrig så varlig frem.

«Nei, vi skyder her vi står,» sa Curtis. «Men hvad skal vi vælge at skyde med, de store riflerne eller de snar-skydende mindre børserne?»

Ja, det var nu atter et stort spørsmål som var vanskeligt nok at afgjøre. Af de største rifler havde vi to stykker, som begge blev båret af Umbopa, nu da Ventvøgel var død; med dem kunde vi nå op til en 700 meter; men med de mindre var det uvisst om vi kunde træffe på længere hold end 300, selv om de nok bar noget længer. Det måtte være et svineheld, om vi med dem kunde ramme noget som lå så langt unda som dyrene nu var fra os. Men så var det igjen det gode ved de snar-skydende, at de var ladde med sprængkuler, så en kunde være viss på at fælde dyret, ifald det blev rammet. Det var, som sagt, et vanskeligt spørsmål; men da jeg havde tænkt mig noget om; sa jeg til de andre:

«Lad os tage de snar-skydende! Se de tre bukkene som ligger der længst oppe – lad os tage hver vor af dem. Hold høit oppe på bogen, og tag godt sigte! Umbopa kan sige «fyr!» og så skyder vi alle tre på én gang.»

Det var nu helt stilt en liden stund. Vi stod stive som støtter, med børsen tæt op til kindet, og tog sigte så nøie som vi kunde. Det var vigtige skud, de vi nu skulde løse; kan hænde det gjaldt vort liv om vi traf eller ikke.

«Fyr!» sa Umbopa på Zulu-mål, og i samme øieblik faldt alle tre skud, så det ljomed i fjeldene. Tre skydotter af krudrøg å nogen sekunder mellem os og dyrene, og da de drev bort, fik vi se – hurra! – at en stor buk lå igjen på flekken, mens resten af dyreflokken fløi afsted i vild hast.

Vi satte i et høit skrig af glæde. Atter en gang var vort liv frelst; vi skulde se en ende på vor nød og igjen få noget at stille vor sult på. Så usle og trætte vi var, fór vi ligevel i sprang ned over den sneklædde heldning og bort til den fældede antilope, som alt var død, da vi nådde frem. Nu kom vore kniver til nytte; med dem skar vi straks hjerte og lever ud af dyret.

Men så var det én ting i veien igjen. Vi havde ikke brændsel. Hvorledes skulde vi få kjødet stekt? Så langt vi kunde se var ikke en busk at øine. Vi så på hverandre en stund, rådløse og modfaldne.

«Sandelig, vi har ikke råd til at være kræsne,» mente Good. «Ikke kan vi vente til siden heller. Vi får i et sligt tilfælde finde os i at æde råt kjød.»

Vi havde ikke andet at gjøre, for noget måtte vi have til livs, og vor gnagende sult gjorde den uvante blodige kost mindre usmagelig end en kunde have ventet. Så tog vi da leveren og hjertet og la dem ned i sneen nogen minuter for at svale dem; derefter vasked vi kjødet i den friske, iskolde bæk, og så satte vi tænderne idet, alle fire. Det høres kan hænde fælt ud, men ærlig talt – aldrig har nogen mad gjort mig så godt som dette rå kjød. Det var svært som det hjalp på hele vor tilstand. På et kvarters tid eller en halv time var vi rent som andre mennesker. For hver bete kjød vi fik i os, vendte en del af livslysten og vort gamle lynne tilbage, og blodet tog til at rulle raskere gjennem årerne på os. Men vi kjendte vel til de farlige følger det kunde have, om vi fyldte vore maver altfor sterkt, og derfor var vi enige om at vi vilde passe måden. Da vi havde stillet den værste sult, holdt vi op for ikke at sprænge os.

«Gud være lovet!» sa Curtis. «Dette dyr har frelst livet for os alle. Hvad slags dyr er det? Kjender De det, Allan?»

Jeg reiste mig og gik bort for at se nærmere på antilopen. Det var et dyr jeg aldrig havde set magen til før. Store, krogede horn havde det og var af størrelse som et æsel. Skindet var tykt, hårdækket brunt med svage rødladne striper. Jeg har siden fåt vide, at de indfødte i dette eventyrland har et særskilt navn på denne antilope; de kalder den inko. Den er meget sjelden, lever bare i fjeldstrøgene, helt oppe mellem bræerne, der intet andet vildt trives.

Dyret var rammet høit oppe i bogen; det var et godt skud; men ingen kunde vide hvem af os det var som havde været banemanden. Jeg tror nok Good gjerne vilde have æren for det, siden han havde været så heldig at træffe giraffen, og vi sa intet som kunde røve ham den tro at han havde gjort dette mesterskud.

Nu havde vi havt det så anvint med at få mættet vor sult at vi ikke havde havt stunder til at se os om. Nu satte vi Umbopa til at skjære de bedste stykker af antilopen, så at vi kunde få med os så meget af kjødet som vi kunde bære, og imens tog vi andre det nye land vi nu var kommet ind i nærmere i øiesyn. Al skodde var nu borte, luften var klar og ren, så vi kunde se milevidt omkring os; solen stod alt høit, på himmelen, og klokken kunde være omtrent otte. Vi havde nu en stund ikke andet at gjøre end at hvile os ud og mætte vore nyfykne øine med alt det nye de nu fik se.

Et vakrere land havde vist aldrig ligget udbredt for dem. Men jeg ved ikke hvorledes jeg på bedste måde skal skildre det vi nu så, for jeg er uvant med at bruge pennen og har aldrig i nogen særlig mon havt ordet i min magt.

Bag os og over os hæved Shebas sneklædde nuter sig høit op imod himmelen, og ved vore fødder – det kunde vel være halvandet tusend meter længer nede – havde vi et frodigt sletteland, som strakte sig milevidt udover mod synsvanden. Nærmest os havde vi friske, grønne lier, og længer borte så vi flere steder tæt skog med græssletter indimellem. Længer ude blinked det af sølv og blåt; det var en stor bred elv som slyngde sig gjennem landet. Vi så store flokker af dyr som gik og beited på markerne; men det var så langt borte at vi ikke kunde skjelne om det var kjør og sauer eller vildt hornkvæg. Længst borte hildred det noget i himmelbrynet som vi mente måtte være en fjeldkjede.

På høire siden var landet mer eller mindre ujevnt og bakket; små koller eller fjeldknatter, flade oppå, stod her og der, med vakre grønne marker omkring som så ud til at være dyrket. Her kunde vi også tydelig skjelne nogen små sorte hauger som ligned høisåter: det kunde ikke være andet end slige gammer eller små huskot som de indfødte bygger næsten overalt i Syd-Afrika.

Som et stort kort lå landet udbredt for vore øine, elvene lyste i det som sølvstriper; langt, langt borte blåned det i en krans af fjeld med sne på toppen, men så fjernt at det næsten gik i ett med den blå himmel. Over det hele lyste det klareste solskin, og alt ånded naturens egen fred og stilhed. Længe stod vi der og så ud over landskabet og kunde ikke blive trætte af dette lyse og vanlige syn. Efter den tunge slitsomme færd over sandhavet kjendtes det nu som vi var kommet til et eventyrland.

To ting måtte vi især lægge merke til.

Det land vi her havde for os måtte ligge flere tusend meter høiere end ødemarken vi kom fra, og alle de vasdrag vi kunde øine randt nordover. Søndenfor fjeldkjeden havde vi hårdt måttet savne vand; men her på nordsiden var det nok af åer og bækker som alle lod til at munde ud i den store, brede elv vi så slynge sig gjennem slettelandet, så langt øiet kunde nå.

Vi satte os ned i der i bakken og nød længe dette nye, store syn, som gjorde os en gang stil så godt, fordi vi fik det lige efter den lange, tunge, ødslige færd, først i sand og siden i sne.

Så tog Curtis til orde og spurte os andre:

«Hvorledes var det? – Står det ikke noget, på det gamle kort om en vei, Salomons store vei?»

«Jo, det gjør det,» svarte jeg. «Og i Silvestras brev står det at den store vei efter 3 dages færd skal føre til et sted han kalder «kongens kral.»

Curtis nikked og pegte ud til høire. «Der er den,» sa han.

Good og jeg stirred mod den kant, og sandelig så det ud til, at han havde ret. En stripe drog sig ligesom et bånd tvert over sletten, ikke i kroker og bugter som elvene, men bent frem som en stram snor. Det var ikke urimeligt at denne lange rette linje var en landevei. Vi havde ikke lagt merke til den med det samme, fordi den havde været halvt gjemt, der den nådde ned på sletten, af kjærr og hauger. Vi skifted ikke mange ord om dette med det samme. Hvad skulde vi vel også sige? Vi havde set og oplevet så meget, især i de sidste dage, at vi næsten havde mistet evnen til at undres over nogen ting. En stor, bred landevei her i dette ukjendte og bortgjemte land – det var underligt; men det kunde jo mulig være levninger fra gamle dage.

«Vi må visst kunne komme ned på den,» sa Good, «når vi bøier bort her til høire. Gjør vi ikke bedst i at sætte afsted nu?»

Det var et råd som vi alle snart var enige i, og efter at vi havde vasket os i bækken – noget vi hårdt kunde trænge til – drog vi nedover. Det første par kilometer var tunge at fare, fordi det gik i ur og ulænde og gjennem blød sne, som vi ofte sank dybt ned i; men det bar jo nedover, så det gik tålig fort ligevel. Omsider nådde vi frem på toppen af en bakke, og så nu veien bent nede for fødderne af os.

En udmerket vei var det, jevn og flad, og ben som en snor. Men underligt var det at den endte midt i en ur.

Vi steg ned til den, og snart stod vi på den netop der den stopped bent i en stenrøs. Ovenfor var ikke andet at se end uren og sneen som vi kom fra. Veien var hård og fast og fulde 15 meter bred, noget græsgrodd her og der, men for resten havde den holdt sig merkelig godt.

«Hvad siger De til dette, Allan?» spurte Good. «Kan De skjønne, hvorledes det hænger sammen at en bred, stor landevei fører til en stenrøs?»

Jeg vidste ingen ting at svare. Jeg bare risted på hodet. Good stod længe tankefuld også rundt omkring til alle kanter.

«Jeg tror jeg har det!» ropte han med en gang. Veien har uden tvil i sin tid gåt op over fjeldet her og ned på den andre siden og videre gjennem ødemarken. Men i tidens løb er den blit dækket til af sandfok i ørken, og her på fjeldet – ja, en kan jo tænke sig flere årsaker til at den er blit borte her; udbrudd af lava kan være gåt over den, eller den kan være blit gjemt under fjeldras og sneskred og siden af den voksende fonn.»

Dette tyktes os andre en nokså rimelig gjetning.

Vi gik nu videre ned over heldningen. Dette var noget andet end det vi havde været vante til. Nu slap vi at slite os frem gjennem sne og ur, som vi havde gjort nyss, udpint af sult og tørst og nær ved at fryse ihjel. Nu bar det jevnt nedover en stund, og siden havde vi sletten for os, en fin landevei havde vi at gå på, gode og mætte var vi, og havde det tryggeste håb om at få nok af mad og drikke i det land vi nu skulde træde ind i, og som naturen lod til at have velsignet så gavmildt.

Havde vi ikke Ventvøgels sørgelige død og mindet om Silvestras uhyggelige snehule fyldt os så sterkt, så havde vi nok sunget og ledd af fuld hals, uden at bry os et grand om de farer som muligens trued os dernede i slettelandet, som for os var en helt ukjendt verden.

Des længer vi nådde ned på fladen, des mildere kjendtes luften omkring os, og des frodigere blev jorden. Og veien viste sig, des mere vi fik se af den, at være et rent mesterstykke af veibygningskunst. Curtis, som har reist meget i Europa, fandt at den minded ham om den vidkjendte vei over St. Gotthard i Alperne. Den bygmester som en gang i en fjern fortid havde bygget kong Salomons vei havde, lod det til, været i stand til at overvinde alle mulige hindringer som kan tænkes at møde et sligt foretag. Et sted var det en vældig kløft, visst halvandet hundred meter bred og halvhundred meter dyb. Dette gab var ligefrem blit fyldt med svære tilhuggede stener, og nede på bunden var det muret en vid rende gjennem denne stenvold for at give en fossende elv frit løb gjennem kløften. Et andet sted bugted veien sig frem og tilbage ned over en bratt fjeldside. Men det største kunststykke var ligevel gjort noget længer nede; her gik veien bent gjennem et fjeld, der det var hugget en hulgang i berget på 12-14 meters længde. Hvilken arbeidskraft og ihærdighed må ikke de mennesker have havt som her har brudt sig vei gjennem berget, bare med hammer og brækstang, uden at kjende krud og dynamit!

Inde i selve hulgangen havde vi et andet merkeligt syn.

Her fandt vi at væggene på begge sider var dækket med fint udhugne billeder, for det meste af brynjeklædde hærmænd som stod på krigsvogner og stred. På et af disse billeder så vi, foruden et helt slag, en lang række af fanger som seierherrerne slæpte med sig.

Curtis gik længe op og ned og så meget på disse billeder.

«Folk kan nu længe nok kalde denne landevei kong Salomons vei,» sa han, da han havde undersøgt det gamle kunstverk; «men min ringe mening er nu den, at de gamle ægyptere har været her længe før kong Salomons folk satte sin fod her. Er ikke dette gammelt ægyptisk arbeide, så er det ialfald meget ligt det. Både stil og udførelse svarer så nær som muligt til de billeder jeg har set mange steder i Ægypten.»

Ved middagstid var vi nåd så langt ned over bakkerne at vi mødte skogen. I førstningen var det bare nogen busker her og der, som efter hvert flokked sig sammen i tættere kruller; så blev trærne større og større og samled sig i lunder og holt, og til slut bar det ind i en stor skog. De trær vi så mest af var sølvtrærne; så kaldes de efter sit lyse og blanke løv. Jeg kjendte dem igjen fra heldningerne af det store flade berg ved Kapstaden; det er det eneste sted i Afrika jeg før havde set dem, og jeg blev meget forundret ved at finde dem igjen her.

Det lyste i øinene på Good, da han så alt dette gode træfang.

«Her har vi da brændsel nok,» sa han. «Hvad mener de, andre? Skal vi ikke se til at få os noget til livs? For min del tænker jeg at maven alt er færdig med det rå kjød den fik sidst, og her er det da leilighed til at steke og brase så meget vi lyster.»

Det var en god tanke som ingen af os havde noget imod at sætte iverk, og så bøide vi af fra veien og slog os ned ved en hyggelig liden bæk, med sølvklart vand, som sildred afsted over flintestensbunden. Kvist og kvas fandt vi, så meget vi vilde have, uden at gå langt omkring, og snart lued et høit bål af knastør ved imellem os. Så skar vi os nogen lange stikker til steketeiner, således som vi havde set kafferne gjøre, og stak to-tre stykker skjært kjød ind på hver af dem, strakte dem frem over ilden og snudde på dem nu og da. Snart var steken færdig, og så holdt vi måltid med god madhug. Da vi var vel mætte, kom piperne frem, og vi fik os en god røg efter maden.

Efter alt det stræv vi havde udståt syntes vi at vi havde fåt det herlig, og nød øieblikkets glæder af hjertens lyst. Denne hvilestund der ved bækken, ved foden af Salomons-fjeldene, står endnu for mig som noget af det gildeste jeg har oplevet.

Og så vakkert som det var rundt omkring os! Bækken, som læsked os med sit rene, friske vand, strømmed mellem frodige bredder, fulde af kjæmpestort ormegræs og vilde asparges, sildred og randt og sulled sin glade vise. For resten var alting stilt og roligt, så nær som når vinden tog et lidet tag i sølvtrærne og hvisked noget mellem løvet. En og anden simpel skogdue kom flyvende frem over os; men de fleste andre småfugler, som flagsed omkring og hopped fra gren til gren, havde så spraglede og strålende fjær at de ligned levende ædelstener. Det var rent som vi var kommet ind i paradisets have.

Trangen til hvile efter alt det vi havde lidt og strævet, og den fortryllende ynde naturen havde på dette sted, gjorde at det ikke blev iført megen samtale mellem os. Curtis gav sig i snak med Umbopa en stund; det mål de brugte ved slige leiligheder var en underlig blanding af engelsk og Zulu-mål; det hørtes rart ud, men de lod til at skjønne hverandre nokså godt. Men jeg for min del blev søvnig, og til slut la jeg mig makelig til rette i ormegræsset, og lukked så småt øinene. Der lå jeg en stund og nød hvilens sødme på det vellugtende græsleie, og da jeg igjen slog øinene op og så mig om, var Good blit borte. Jeg letted på mig og så efter ham, og fik snart øie på ham. Han sad nede ved bækkekanten; han havde imens taget sig et bad, og holdt nu på at pynte og fli sig, det bedste han kunde. Det eneste han havde på sig var en tynd uldskjorte. Han var altfor renslig og pyntelig af sig til at lade være at nytte denne gode leilighed til at vaske og fiffe sig. Han sørged ikke alene for sin egen krop, men også for sine klær, Dem havde han ristet og børstet og banket, delvis også vasket, for om muligt at få dem i en høvelig stand igjen efter færden. Nu var de omsider blit så nogenlunde rene; men som han stod der og holdt dem i hånden og så på dem, måtte han ligevel riste på hodet. De havde fåt mere end én rift, både bukserne og frakken, mens han fór i ur og ulænde. Nu la han dem pent sammen, og lod dem ligge på marken så længe; derefter blev gummilærskraven vasket, og så gav han sig i kast med støvlerne. Først fik de en god skuring med en dott ormegræs, og så gnidde han dem rigtig vel ind med et stykke talg som han havde skåret af inkosteken og gjemt til det brug. Tilslut så de tålig bra ud. Da han havde set nøie på dem gjennem øieglasset, om han havde fåt dem blanke nok, satte han sig ned på en sten og drog dem på fødderne. Så var det endda en ting at gjøre. Han fik frem en liden lommekam som det sad et lidet speil på; det kikked han i, mens han snudde hodet hid og did for at ransake hår og ansigt. Da han havde stelt med håret og fåt det til at ligge, som han vilde have det, var han endda ikke fornøid. Han kjendte sig om hagen, og drog et suk; skjeggestubberne var uhyggelig lange og stride, for han havde ikke fåt raget sig på et halvt snes dage.

Jeg havde siddet og set på ham hele tiden, mens han holdt på at pynte sig. Det kan da ikke være muligt, tænkte jeg, at han skal rage sig også! Men det var virkelig det han nu vilde gjøre. Først tog han talgbeten han havde smurt støvlerne med og vasked den vel i elven. Så grov han igjen i den lille skindpung han havde kammen i, og fandt frem en liden ragekniv, af det slags som en slipper at skjære sig med, og som derfor stundom bruges til sjøs. Med stor iver gav han sig nu ifærd med at gnide kinder og hage ind med talg – og så tog han fat! Det lod til at falde ham vanskeligt nok, for han sukked og stønned og satte op de rareste fjæs, så jeg lå og vred mig af indvortes latter, mens han holdt på at stræve for at få af sig skjeggebusterne. Til slut var han blit så nogenlunde glat på den høire side, og han skulde netop til med den venstre, da han på en uventet måde blev afbrudt i sit arbeide.

Just i dette øieblik så jeg noget blinkende fare tæt forbi hodet på ham, hastig som et lyn.

Havde han nu ikke havt en slig ragekniv, havde han visst skamskåret sig; thi han fór i veiret med et rop, og det samme gjorde jeg også. Jeg snudde mig, og mødte nu et helt uventet syn.

Ikke mere end tyve steg fra det sted der jeg lå, og bare ti fra Good, stod en flok mænd.

Det var høie og store folk, brunladne af farve; nogen af dem var pyntet med dusker af sorte fjær og korte kapper af leopardskind; det var alt jeg i øieblikket la merke til af deres udseende. Længst fremme stod en ung-gut på omtrent 17 år; hånden holdt han endnu løftet og overkroppen bøiet fremover, i en stilling som en spydkaster lige efter at våbnet er fløiet fra hånden. Tydelig nok havde blinken været af et spyd eller noget lignende og han var den som havde, kastet det.

I næste øieblik steg en ældre mand, som så ud til at være en høvding eller noget sligt, frem til den unge, trev ham i armen og sa noget til ham. Så kom de alle sammen frem imod os.

Curtis, Good og Umbopa, som havde sine rifler i nærheden, havde nu grebet dem, og holdt dem løftet på en truende måde. Men det så ikke ud til at disse folk havde nogen greie på hvad ildvåbener for noget; ti de holdt frem som før uden at bry sig om dem.

«Læg børserne ned!» ropte jeg til de andre, for jeg skjønte straks at det bedste vi nu kunde gjøre var at vise et fredeligt sindelag. Da de havde fulgt mit råd, gik jeg frem til den gamle mand som havde stagget gutten.

«Vel mødt!» sa jeg på Zulu-mål, for jeg vidste ikke noget andet mål at bruge; jeg blev helt forundret, da han skjønte det jeg sa.

«Vel mødt!» svarte manden i det samme mål, bare med et tonelag som lød noget anderledes. Det målføre han brugte nu og senere var ikke mere uligt Zulu-kaffernes end to bygdemål kan være indbyrdes i ett og samme land. Hverken Umbopa eller jeg havde nogen vanskelighed for at tale med ham. I firkeligheden var, som vi siden fandt ud, det mål hans folk brugte ikke andet end et gammeldags Zulu-mål. Det mest særegne lå i udtalen. Flere ord som var fremmede for mig, fordi en sjelden eller aldrig hører dem i Zulu, havde Umbopa fuld greie på.

«Hvor kommer dere fra?» spurte den fremmede høvding, «og hvem er dere? Hvorfor har tre av dere hvide åsyn, mens den fjerde har samme lét som vi og folkene i vort land?» I det samme pegte han på Umbopa. Jeg så på vor kaffer, og det slog mig straks at manden havde ret; han og Umbopa ligned hverandre så meget af udseende at en kunde tro, de hørte til samme folk. Ikke bare hudfarven, men også andre særmerker, i åsyn, hårvekst og den høie, sterke legemsbygning, syntes at vidne om dette. I øieblikket havde jeg ikke stunder til at tænke nærmere over denne iøinefaldende lighed; men senere blev jeg var flere tegn som styrked mig i min gisning.

«Vi er fremmede, og vi kommer med fredeligt formål,» svarte jeg, langsomt og med eftertryk, for at han skulde have let for at skjønne mig, «og denne mand her er vor tjener.»

«Det må være løgn,» sa han; «ingen fremmede kan komme over fjeldene; der må alting dø. Men for resten kan det være det samme enten det er løgn eller sandhed, for er dere fremmede, du selv og de du har følge med, dig, så er dere dødsens alle sammen. Ingen fremmede, hvem det så er, får lov til at leve i kokoanernes land; det er kongens bud. Vær derfor færdige til at dø.»

Jeg blev helt urolig ved at høre dette, så meget mere som jeg så flere i flokken føre hånden ned til siden, der de alle bar noget som så ud til at være en svær, lang kniv.

«Hvad er det den fyren siger?» spurgte Good.»

«Han siger vi har døden i vente her,» svarte jeg mørkt.

«Døden?» stønned Good, og som det var hans sedvane, når han blev forfjamset, førte han fingrene op til sine indsatte tænder, drog det øvre sætt ned og slap det tilbage igjen med en liden smæld. Det var en ren lykke for os, at han kom til at gjøre dette, for hele den værdige flok kokoaner gav i næste øieblik et rædselsskrig fra sig og fór flere steg tilbage.

«Hvad er på færde?» spurte jeg.

«Det er hans tænder», hvisked Curtis ængstelig. «De så han flyttet på dem. Tag dem ud, tag dem ud, Good! Skynd Dem!»

Han gjorde så, og lod det kunstige tandsætt glide ned i ærmet på sin uldskjorte.

Men da fik nyfikenheden overmagt over rædselen, og mændene kom langsomt frem igjen.

De havde nu åbenbart glemt, ialfald for øieblikket, det onde de havde tænkt at gjøre os.

Den gamle mand pegte på Good, og spurte med sænket mæle, ligesom halvt ræd:

«Hvorledes har det sig med denne underlige mand?»

Det lod sig nu heller ikke negte at Good så helt merkelig ud, der han stod i bare skjorten, raget på den ene side af ansigtet og skjegget på den andre.

«Hvad slags kar er dette?» blev gamlingen ved, han har klær på overkroppen, men benene er nakne; han har hår bare på den ene siden, mens den andre er glat. Og så det store blanke øie han har! Og tænderne? Kan han flytte dem op og nedi munden, eftersom han vil?»

«Luk op munden, Good!» sa jeg, og straks satte han munden på vidt gab, og gren til gamlen som en sint hund, og viste de undrende vildmænd to røde rænder af gummilær, så uskyldige som på en nyfødt elefant. Hele flokken stod og gabte.

«Hvor er tænderne blit af?» ropte de. «Vi så dem jo for en liden stund siden.»

Med en mine af usigelig ringeagt vendte Good sit hode bort og strøg sig med hånden over munden. Så gren han igjen, og se, nu var tænderne atter på plads, to rader fine, blanke tænder.

Den unge mand som havde slynget ud kastekniven styrted nu fremstupes ned i græsset, og satte i et hyl af rædsel, og den gamle var ikke stort bedre faren; han stod og skalv i knærne, så ræd var han.

«Jeg ser I er ånder,» sa han med stammende tunge; «har vel ellers noget kvindefødt menneske havt hår på den ene side af ansigtet og ikke på den andre, eller et sligt stort, skinnende øie, eller rørlige tænder som blir borte og vokser frem igjen? Tilgiv os, fremmede, ifald vi har vakt eders vrede!»

Her viste lykken sig sandelig god imod os, og enhver kan skjønne at jeg straks nytted leiligheden.

«Det er som du siger,» sa jeg med et ophøiet smil, «når du mener at vi kommer fra en fremmed verden for at gjeste eder. Fra en helt fremmed verden, forstår du!»

«Å tænk – tænk!» ropte alle de indfødte, fulde af forundring.

«Ja, det gjør vi,» blev jeg ved, og smilte overlegen og nådig til dem. «Vi er kommet hid til landet for at signe det folk som bor her med vort ophold en tid. Det kan også høres på vor tale at vi har lagt vinn på at lære landets tungemål.»

«Det er sandt! Det er sandt;» lød det fra flokken.»

«Da må jeg ligevel sige, høie herre,» skjød gubben ind, «at du for din del ikke har lært vort mål videre godt.»

Jeg sendte ham et harmfuldt øiekast, så han blev ræd og fór sammen.

«Hør nu, godtfolk,» blev jeg ved; «som rimeligt er, har vi efter en så lang færd ventet at finde en god modtagelse. Vi kunde nok kjende os fristet til at tage hevn over den skammelige medfærd som nu nylig blev vist os. Det var ikke for meget, om han fik bøte med livet, han som våged at kaste sin kniv efter min ven med den rørlige tandgard.»

«Spar hans liv, mine høie og store herrer, skån ham!» ropte den gamle mand bønfaldende; «han er søn af vor konge, og jeg er hans nære frænde. Hænder det ham nogen ulykke, så blir hans blod krævet af mine hænder.»

«Ja, det er visst og sandt,» la den unge mand til med sterkt eftertryk.

«Du tviler kan hænde på vor evne til at tage hevn?» blev jeg ved, uden at bry mig om hans ytring. «Vent, så skal du få syn for saken. Hund af en træl!» sa jeg i en streng tone og vendte mig til Umbopa, «giv mig troll-røret med den dræbende røst!» Dermed pegte jeg bort på min rifle.

Umbopa steg straks frem, og med et underligt grin, som jeg aldrig havde set magen til på hans værdige og alvorlige åsyn, flidde han mig riflen.

«Her er den, min herre og mester!» svarte han, og bøide sig dybt til jorden.

Nu havde jeg, straks før jeg spurte efter riflen, lagt merke til en liden antilopebuk som stod på en fjeldknat i en 40 meters frastand, og satte mig fore at våge et skud på den.

«Se den bukken der borte!» sa jeg og pegte på dyret. «Tror dere det er muligt for et menneske at dræbe den i denne frastand bare med en smæld?»

«Det er ikke muligt, herre!» svarte den gamle mand.

Jeg sa ikke et ord, bare løfted riflen og tog bukken på hornet. Det var et lidet dyr, og ingen skytter havde været at laste, om han ikke havde truffet den på det hold; men jeg kjendte mig viss på at det skulde gå godt.

Jeg drog pusten dybt og holdt fingeren på hanen. Antilopen holdt sig så rolig som stenen den stod på.

Skuddet gik af, bukken gjorde et sprang høit i veiret, faldt ned på berget og blev liggende uden at røre sig.

Et rop af undring og rædsel lød fra flokken fremfor os.

«Trænger nogen til kjødmad,» sa jeg rolig og koldt, «så kan han hente den der borte.»

Den gamle gjorde et tegn med hånden, en af hans følgesmænd gik bort og kom tilbage med det dræbte dyr på akslerne. Jeg la med tilfredshed merke til at jeg havde truffet lige bag bogen. De indfødte samled sig rundt omkring den døde buk, og stirred målløse af undring på hullet efter kulen.

«Ser dere nu,» sa jeg, «at jeg ikke farer med tomt snak?»

Ingen svarte et ord.

«Ifald nogen tviler på vor magt,» la. jeg til, «så kan han bare stige op på berget der bukken stod, så skal jeg gjøre det samme med ham som med den.»

Ingen lod til at have lyst til at friste en slig prøve; til slut tog kongssønnen til orde:

«Det er vel talt. Gjør det du, frænde» – her vendte han sig til den gamle mand – «gå du og stil dig op på berget. Det jo bare en buk trollmanden har dræbt. Han kan visst ikke gjøre det med et menneske. Lad os få se!»

Gamlingen likte åbenbart ikke dette påfund. Han så mørk og krænket ud, da han svarte:

«Nei, nei! Nogen slig prøve trænger vi ikke til. Mine gamle øine har set nok. Disse mennesker er trollmænd, det er det ingen tvil om. Lad os føre dem for kongens åsyn! Ifald her er nogen som endnu ikke ønsker noget jertegn, lad ham da selv stille sig på stenen, så kan tryllerøret tale med ham.»

Alle i følget la for dagen at de ikke havde lyst til noget sligt.

«Lad ikke den gode tryllekunst bli spildt på vort stakkars liv,» sa en af dem. «Vi har set nok. Ingen trollmand eller trollkvinde i vort folk kan gjøre noget sligt som dette.»

«Nei, det er sandt,» samstemte gubben i en tone som viste at han nu kjendte sig tryg og lettet; «det kan vi ikke tvile på. Hør os da, sønner af en fremmed verden, du med det skinnende øie og de rørlige tænder, og du med røret som roper med tordenrøst og dræber fra det fjerne! Jeg er Infadus, søn af Kafa, som fordum var konge over kokoanernes folk. Denne unge mand er Skragga, søn af Tvala, den store konge – Tvala, som er husbond for tusend kvinder, høvding og overhoved over kokoanernes folk, eier af den store vei, en rædsel for sine fiender, kyndig i de sorte kunster, fører for hundred tusend krigsmænd, Tvala den énøiede, Tvala den sorte, Tvala den rædsomme.»

«Vel,» sa jeg, og gjorde mig kry, «før os da til Tvala! Det sømmer sig ikke for os at tale med småfolk og undermålsmænd.»

«Det er godt, mine høie herrer,» svarte Infadus; «vi skal føre dere til ham; men veien er lang. Vi selv er ude på en jagtfærd, tre dagsreiser fra kongens kral. Men ifald de høie herrer bare har tålmod, skal vi nok nå frem i rimelig tid.»

«Lad gå!» sa jeg med en ligenøid mine, «vi har tiden for os, og ingen kan gjøre os nogen mén under færden. Lad os da lægge i vei med det samme. Men tag dig igagt, Infadus! Tag dig vel i agt, Skragga! Prøv bare ikke på at gjøre skarvestykker, læg ingen snarer for os, for på timen nogen af dere tænker på noget sligt, så ser vi det tvert igjennem skallen på ham; og da kommer hevnen over ham med det samme. Lyset fra det skinnende øie på ham med de hvide legger og det halvskjeggede åsyn skal fare igjennem forræderen og ødelægge ham og dere alle sammen; de underfulde tænder skal knuse hver og én som lurer på svig, ham selv og hans koner og hans børn, og troll-røret med den dræbende røst skal gjøre hver niding i landet så hullet som et såld. Tag dig vel i agt, Infadus! Tag dig vel i agt, Skragga!»

Denne morske tiltale gjorde tydelig nok stor virkning; men den havde knapt nok været nødvendig, så store tanker havde vore nye følgesmænd alt fåt om vor magt.

Den gamle mand bøide sig næsten helt til jorden, og mumled ordet «kum, kum»; det fik jeg siden vide var deres hyldingsrop til kongen, svarende til «bajéte» hos zuluerne. Så vendte han sig om og talte nogen ord til sit følge.

Straks gik hans folk frem og tog fat på vort reisegods, for at bære det for os, så nær som vore «troll-rør», riflerne og børserne; dem våged ingen af dem at røre med en finger. De tog også Goods klær, som han havde lagt pent sammen ved siden af sig, og vilde bære dem for ham.

Men Good vilde nok ikke give sine klær fra sig godvillig, og det blev nu ført et underligt ordskifte mellem ham og den gamle kokoaner. Umbopa gjorde tjeneste som tolk.

«Jeg skal bære dem selv!» ropte Good, da kokoanerens folk nærmed sig hans tøi.

Gamlingen bøide sig dybt. «Den store herre med det skinnende øie og de underfulde tænder skal visselig ikke bære sit tøi selv. Det skal vi, hans slaver, gjøre for ham.»

«Ja, men jeg skal jo ta mine klær på mig og gå med dem,» brølte Good på engelsk. Umbopa oversatte som før.

«Nei, nei,» skjød Infadus ind, «skulde min herre skjule sine fagre, hvide ben for sine tjeneres øine? Har vi krænket min herre så hårdt at han vil negte os den glæde at se dem?»

Jeg holdt på at sprute ud i latter, og imens gik en af folkene afsted med klærne.

«Fordømt!» brølte Good, «den svarte skarven render sin vei med bukserne mine!»

«Hør nu her, min kjære Good,» sa Curtis, «De har nu vist Dem i dette land og for disse folk som et særeget undermenneske, og på den måde må De holde frem – ialfald for det første. Det er det bedste for os alle at De kommer til kongs-kralen med det samme udseende som alt har gjort så stor virkning her; det kan være af den største vigtighed for os, og mulig kan det gjælde liv og død, at De bliver ved at øve den samme tryllemagt over disse enfoldige mennesker. Derfor må De endelig finde Dem i at gå uden bukser, til det byder sig en passende leilighed til at tage dem på igjen. Herefter må De være manden med det skinnende øie, de underfulde tænder og de hvide, fagre ben.»

Jeg kunde ikke holde mig for at le, men samstemte med Curtis, og sa at hans råd var godt udtænkt.

«Tror dere virkelig det?» spurte Good mørkt. «Skal jeg være dømt til at gå slig uden bukser?»

«Det er visst det bedste,» mente jeg, «og for de indfødte står det mere agt og age af Dem i denne skikkelse end i nogen anden. De kan være glad for at De har fåt støvlerne på og at veiret er varmt. Ifald De skifter udseende, kan disse mennesker komme på den tanke, at vi skrøner for dem. Det gjør mig ondt at De må gå så underlig klædt; men nu er vi jo ikke i Europa, Curtis og mig har De ikke nødig at undse Dem for, og fatter kokoanerne mistro til os, så giver jeg ikke meget for vort liv.»

Good drog et suk, men tidde still og fandt sig i sin skjæbne. Men det tog et par ugers tid, før han fik vænnet sig til at gå klædd bare i skjorte og støvler.

h

OTTENDE STYKKE.

Vi drager ind i kokoanernes land.

HELE den eftermiddag reiste vi frem over den herlige landevei, som stadig førte mod nord-vest. Infadus og Skragga gik sammen med os, og deres følgesmænd et stykke i forveien.

«Infadus,» sa jeg om en stund, «ved du hvem som har gjort denne vei?»

«Den blev gjort i gamle dage, min herre, ingen ved hvorledes eller når, ikke engang den vise kvinde Gagul, som har overlevet mangfoldige slegtled. Vi er ikke så gamle at vi kan mindes den blev gjort. Ingen kan bygge slige veier nu; men kongen holder den i stand og lader græsset rydde bort af den nu og da.»

«Og hvem har gjort indskrifterne og billederne på væggene i hulgangen vi gik igjennem på veien?» spurte jeg videre. Jeg tænkte på de kunstige udhugninger vi havde set som ligned ægyptisk arbeide.

«De samme hænder som har gjort veien,» svarte Infadus, «har vel også gjort disse underlige billeder. For resten ved ingen hvem det var.»

«Ved du når kokoanerfolket kom hid til landet? Findes det nogen gamle frasagn fra den tid?»

«Vi ved ikke mere, min herre, end at folket kom hid for mangfoldige måneskifter siden, samme vei som vinden kommer, fra det store land som ligger der bag;» i det samme pegte han nordover. «Men det er så endeløst længe siden at vi ikke kan sige det. Da vore forfædre kom hid, kunde de ikke nå længer, så siger de gamle ord som er kommet ned til os fra gamle dage og så siger Gagul, den vise kvinde som snuser op trollskap; de kunde ikke komme længer for de store fjeldene som stænger for landet.» Med disse ord pegte han på de sneklædde tinder af Salomons-fjeldene. «De fandt at det var et godt land, og slog sig ned her, og mangfoldige nye kom, og nu er vi så mange som løv i skog og sand i elv, så at når kong Tvala byder sine stridsmænd samle sig, da dækker de sletterne, så langt øiet kan nå, med sine våben og fjærdusker.»

«Men når landet er afstængt med høie fjeld rundt omkring, hvem kan hans hær da have at stride med?»

«Å jo, min herre, landet er åbent der borte,» gav Infadus til svar og pegte nordover, tog stundom kommer store flokker af krigsfolk fykende ned over os fra et land vi ikke kjender, og da møder vi dem i strid og slår dem ihjel. Nu er tredjedelen af en menneskealder gåt, siden vi havde krig, Mange tusend kokoaner blev dræbt den gang; men så gjorde vi også ende på alle dem som kom for at æde os op. Siden den tid har ingen fremmede ført krig i vort land.»

«Kongens stridsmænd blir vel kjede til slut af at hvile så længe på sine spyd?»

«Vi har havt krig ligevel, straks efter at vi havde ødelagt det fremmede folk som kom over os; men det var en krig mellem kokoanerne indbyrdes. Hund æder hund.»

«Hvorledes gik det til?»

«Min herre kongen, som er min halvbror, havde en bror som var født sammen med ham af den samme kvinde. Det er ikke sedvane hos os at lade tvillinger leve op sammen; den svageste må altid dø. Men kongens mor gjemte bort det svageste barn, fordi hun ynkedes over det. Det var det som var født sidst, og dette barn er kong Tvala. Jeg er hans yngre bror, født af en anden kvinde.»

«Hvorledes gik det siden?»

«Kong Kafa, min far, døde, straks vi tre brødre var blit voksne, og så blev min bror Imotu gjort til konge i hans sted. Derefter styrte han en tid, og fik en søn med sin kjæreste kone. Da gutten var tre år gammel, straks efter den store krig, som havde hindret folket i at så og høste, blev det stor hungersnød i landet, og folket knurred over nøden, og så sig om, som en forsulten løve, efter noget at kaste sig over. Da var det Gagul, den vise og rædsomme kvinde som aldrig dør, ropte til folket og sa: «Kong Imotu er ikke nogen konge!» På den tid var Imotu syg af et sår, og lå i sit hus uden at kunne røre sig.

Så gik Gagul ind i et andet hus og kom frem med Tvala, min halvbror, og tvillingbror til kongen. Hun havde holdt ham gjemt i fjeldene, helt fra han var født, og nu strøg hun «mukaen» (kappen) ned over lenderne på ham, og viste ham frem for kokoanerne. De fik da se, at rundt livet på ham slyngde sig billedet af den hellige orm som den ældste kongssøn altid blir merket med, lige efter fødselen. «Se, her er den rette konge!» ropte hun høit; «jeg har frelst ham for kokoanernes folk og holdt ham i live til denne dag!» Og folket, som var halvtullet af sult og uden evne til at skjelne mellem løgn og sandhed, ropte: «Kongen! Kongen!» Men jeg vidste det var ikke den rette konge, for Imotu, min bror, var den ældste af tvillingerne, og han var den lovlige konge. Men bedst som gnyet var aller høiest, kom kong Imotu, så syg han var, kravlende frem fra sit hus, med sin kone ved hånden, og fulgt af sin lille søn Ignosi (lynilden).

«Hvad er dette for gny?» spurte han. «Hvorfor roper alle på kongen? Her er jeg!»

Så fór Tvala frem, hans egen bror, født af den samme kvinde og i den samme time, og greb ham i håret, og stak sin kniv bent igjennem hjertet på ham. Og folkemængden som er ustadig til sinds, og altid færdig til at hylde den opgående sol, klapped i hænderne og ropte: «Tvala er konge!» Og så blev Tvala konge og har været det til denne dag.»

«Hvad blev det af hans kone og hendes søn Ignosi? Dræbte Tvala dem også?» spurte jeg.

«Nei, det fik han ikke gjort; for da hun så, at hendes herre og husbond var død, greb hun med et skrig sit barn og løb sin vei. To dage efter kom hun til en kral, udmaset af træthed og sult; men ingen vilde give hende melk eller mad, nu da hendes husbond og konge var død, for slig er det tit med menneskene, de vyrder ikke den som er rammet af ulykken. Men da det led mod natten, lurte et barn, en liden jente, sig ud til hende med mad og drikke, og hun takked og velsigned barnet, og før sol var oppe, strøg hun sin vei bortover mod fjeldene med gutten, og der oppe må hun vel være død en steds, for ingen har hørt eller set noget til hende siden, og heller ikke til kongssønnen Ignosi.»

«Ifald denne Ignosi, hendes søn, havde været i live, skulde han da være den rette konge over kokoanerfolket?»

«Det skulde han. Han bærer billedet af den hellige orm om livet. Ifald han lever, da er han konge, født til at være konge. Men – desværre! – han er nok død og borte for længe siden.»

Vi var nu kommet et langt stykke på vei, og min gamle følgesmand pegte på en stor samling af huskot eller gammer, som det var bygget et gjærde omkring, og som lå nede på sletten fremfor os.

«Det var i denne kral,» sa han, «at Imotus hustru blev set sidste gang sammen med gutten Ignosi. Der er det også vi skal sove inat – ifald ellers,» la han tøvrende til, «så store og høie herrer har for skik at sove om natten.»

«Når vi færdes mellem kokoanerne, min gode ven Infadus,» svarte jeg med min nådigste mine, «så følger vi den vanlige skik i kokoanernes land.»

I det samme vendte jeg mig om for at tale med Good, som kom labbende bagefter, mørk i hug, sterkt optaget af at hindre sin skjorte i at blafre og flagse i aftenvinden. Jeg fik da se at Umbopa fulgte tæt i hælene på mig, og at han åbenbart havde hørt efter med stor iver, mens Infadus og jeg talte med hverandre. Han så meget nyfiken og spændt ud, som om han ikke uden held prøvde på at komme i hug gamle minder og halvglemte tanker.

Imens havde vi hele tiden gåt tålig hastig nedover mod det bølgende sletteland. Fjeldene vi kom fra hæved sig nu høit op bag os, og Shebas nuter havde hyllet sig i et slør af lette tåger. Alt som vi skred frem, fik landet et mere og mere frodigt og vakkert udseende. Vekstverdenen var rig, uden netop at minde om det hede jordstrøg, solen var lys og varm, men ikke brændende, og en mild svalende luftning strøg sagte langsmed de duftende bakkeheldninger. I virkeligheden var dette land at regne for et jordisk paradis; i fagerhed, i naturlig rigdom og i veirlag har jeg aldrig set magen til det. Transvaal er et vakkert land, men det er ingen ting mod Kokoanaland.

Straks vi drog i vei, havde Infadus sendt ud en løber for at varsle kralen om vort komme. Ledingsfolket i denne kral stod under hans styre. Sendebudet havde sat afsted i flyvende hast, og Infadus havde givet ham pålæg om at skynde sig slig hele veien; ti løb er en idræt, som blir meget øvet i dette land.

Følgen af dette budskab blev nu synlig for os. Da vi var en 2-3 kilometer fra kralen, kunde vi se folk strømme i flokkevis ud gjennem portene og komme imod os.

Curtis la sin hånd på min arm, og ytred at det så ud til at vi skulde få en varm modtagelse. Infadus la merke til at han blev urolig.

«Her er ingen ting at være ræd for,» sa han hastig; «i mit bryst bærer jeg ingen svig. Denne hærafdeling står under mit styre, og kommer hid efter mit bud for at møde og hilse eder.»

Jeg nikked rolig, men var ikke fuldt så rolig til sinds.

Omtrent en kilometer fra portene til kralen høined landet sig på en lang strækning sagte op fra veien, og her stilled krigsmandskabet sig op. Det var et herligt syn at se dem, hver flok på 300 mand, drage hastig op over heldningen, med blinkende spyd og bølgende fjær, og tage sin tilviste plads. På den tid vi nådde frem til bakken, var tolv slige flokker, eller ialt 3600 mand draget ud imod os og havde taget stilling langsmed veien.

Nu fik vi se den første flok på nært hold og vi kunde ikke andet end stirre med undring på disse staute mænd, det vakreste hærfolk jeg i mit liv har set. De var alle mænd af moden alder, og ikke én af dem var under 6 fod i høide, men mange var 6 fod og 3 eller 4 tommer. På hodet bar de alle store sorte fjær, magen til dem som pynted vore førere. Om livet og under det høire knæ havde de bundet bånd af hvide oksehaler; i høire hånd bar de runde skjold af omtrent 20 tommers bredde. Disse skjold var meget merkelige. Det var jernplader som var hamret tynde, og udenpå dem var det spændt melkehvidt okseskind. De våben de bar var meget simple, men meget virkningsfulde; et kort og meget tungt to-egget spyd var det ene; bladet var omtrent 6 tommer bredt der det var bredest. Disse spyd brugtes ikke til at kaste med, men ligesom zuluernes «bangvan» var de laget til nær-strid, og de sår en fik af dem var grufulde. Foruden disse bangvaner bar hver mand desuden tre lange og tunge kniver; hver kniv veide omtrent et kilogram. Den ene kniv var fæstet i beltet, de andre to på bagsiden af det runde skjold. Disse kniver, som kokoanerne kalder tollaer, gjør den samme nytte som det lette kastespyd (assegai) for zuluerne. En kokoaner-krigsmand kan kaste dem med stor duelighed og træffe sit mål på 25 meters frastand, og de har for skik under stormløb at slynge ud en hel mængde af dem på én gang, straks før det kommer til strid på nært hold.

Hver afdeling stod som en flok malmstøtter, til vi var kommet midt imod den; da fik den et tegn af sin høvding, som stod nogen steg længer fremme, klædd i en kappe af leopardskind, og tre hundred struper satte på én gang i at rope den kongelige hilsen: «kum!» Da vi var kommet helt frem-om flokken, slog den sig til de andre bag os og fulgte os fremover mod kralen, og således kom til slut hele den «grå» hærafdeling – så kaldt af farven på sine skjold – i mars bagefter os, og, gik på så det drønned i jorden. Disse «grå» gjaldt for at være de bedste hærmænd i kokoanernes land.

Endelig gjorde vi en bøining bort fra Salomons store vei, og kom til en bred grav som strakte sig rundt hele kralen i mindst halvanden kilometers længde. Indenfor den var det reist et sterkt pæleverk af tykke træstolper. Ved porten var det over denne grav spændt en simpel vindebro, som blev sænket ned af vaktmændene for at lade os komme ind. Kralen var udmerket godt grundlagt og indrettet. Midt gjennem den gik det en bred vei, som var bent overskåret af andre veier, således at den byggede grund var delt i firkantede stykker; hver slig bydel var bosted for en hærafdeling. Alle hus og gammer havde hvælvet tag og var, ligesom zuluernes, bygget af risfletninger og tækket med græs; men indgangene var større end på hytterne i Zulu, så en kunde gå opreist igjennem dem. Husene var i det hele taget noget større og omgivet af en tålig bred svalgang med glat og fint gulv af hårdstampet kalk. Hele veien på begge sider af den brede hovedgade stod hundreder af kvinder i række; nyfikenheden havde nok lokket dem ud for at se på de rare mennesker som nu var kommet til landet. Det var høie og velskabte kvinder. Håret var kort, snarere krøllet end uldent, næsen ofte fin og let bøiet, læberne mindre tykke og fremstående end en ellers vanlig ser det hos de indfødte i Afrika. I det hele taget var de vakre at se til. Men det som undred os mest var den sømmelige holdning og værdige ro de viste, en virkelig kvindelig ynde, så en rent ud kunde tro de var oplært i en europæisk dagligstue; i det stykke var de helt ulige både Zulu-kvinderne og sine frænder af Massai-folket, som bor i landet bortenfor Zanzibar. Vel var de nyfikne efter at se os; men ikke én af dem lod høre noget tilrop af råhed eller nogen spottende ytring, eller tillod sig så meget som en uhøvisk mine, mens vi drog frem-om dem på vor gang gjennem byen. Ikke en gang da gamle Infadus med et stilfærdigt vink pegte på det store under, den arme Goods «vakre, hvide legger,» fik den undring som åbenbart fyldte dem luft på nogen usømmelig måde. De stirred på dette nye, merkelige syn med sine store sorte øine, det var det hele. Men Good, stakkar, syntes kan hænde at dette var leit nok, der han gik i sit lette og luftige klædebon.

Da vi var nådd frem til midten af kralen, stansed Infadus for døren til en større bygning som det lå flere mindre rundt omkring i nogen frastand.

«Træd ind, sønner af en fremmed verden,» sa han meget høitidelig, «træd ind, og tag til takke med en stunds ophold i vort ringe hjem! Mad og drikke skal blive sendt til eder, så at I skal slippe at spænde eders belter stramt for sult; honning og melk skal det ikke skorte på; en okse eller to og nogen sauer skal I også få. Det er jo ikke store ting at byde så høie herrer, men ialfald så meget at I kan blive mætte.»

«Det er godt, Infadus,» sa jeg; «Vi er trætte af at reise over store have og gjennem mange lande. Lad os nu få hvile os ud her!»

Dermed gik vi ind i huset, og fandt at alt her var gjort vel istand til os. Makelige hvilesteder var indrettet for os, med tørt høi og myke skindfelder, og vand var sat frem, for at vi kunde få vaske os.

Nu hørte vi rop af flere røster udenfor; vi gik til døren, og så en række af ungmøer som kom gående og bar melk og stekte kaker eller brødleiver; en af dem bar en stor krukke med honning. Bagefter dem kom nogen gutter som drev frem en fed ung okse. Vi tog imod gaverne med tak, og så drog en af gutterne sin kniv af beltet og skar med et raskt hugg strupen over på oksen. Ti minuter efter var den slagtet, flådd og opskåret. Det bedste af kjødet blev lagt til side til os; resten overlod jeg, på vort selskabs vegne, til krigsfolkene som stod omkring os, og de tog imod og delte ud denne «gave fra de hvide mænd».

En blid og vakker ung pige blev hos os for at hjælpe os med kokningen. Sammen med Umbopa gav hun sig straks i færd med dette arbeide. Et stort lerkar blev sat over et bål som var tændt udenfor gammen, og da maden var næsten færdig, sendte vi bud til Infadus, og indbød ham og kongssønnen Skragga til at tage del i vort måltid.

De kom straks og satte sig ned på nogen små stoler; det stod flere slige i og omkring hytten, for kokoanerne sidder vanligvis ikke på huk på jorden, således som zuluerne. Vore to gjester holdt os da med selskab under måltidet; men det var let at merke på dem at de ikke havde det samme sindelag imod os. Den gamle var venlig og godlyndt, som han havde vist sig hele tiden; men på den unge var det tydeligt at han så på os med mistro. Ligesom de andre i følget havde han fåt et meget sterkt indtryk af vore trollmandsevner; men da han efter hvert fik greie på at vi brugte at æde og drikke, hvile os og sove, ligesom andre dødelige, da var det som både rædhugen og agtelsen tog til at vige fra ham og give plads for en mørk og hadefuld mistillid, som gjorde at vi altid kjendte os ilde i hans nærhed.

Under måltidet lod Curtis falde nogen ord til mig, at han havde lyst til at høre efter om vore vertsfolk vidste noget om hans bror og hans skjæbne; men jeg mente det var bedst at vente med den ting til en senere leilighed, når vi havde lært folk at kjende, og han blev snart enig med mig i at det var bedst at vise varsomhed.

Efter måltidet stopped vi vore piper og tændte dem; dette fyldte Infadus og Skragga med ny undring. Kokoanerne var vel kjendt med tobakken og dens virkning. Det vokser nok af den rundt omkring i deres land. Men de bruger den, ligesom zuluerne, bare til snus; de kunde ikke kjende den igjen i skikkelse af røgetobak og havde aldrig set en tobakspibe før.

Nu spurgte jeg Infadus om vi ikke snart skulde reise videre, og til min glæde fik jeg vide, at det alt var gjort udvei til at vi kunde komme afsted morgenen efter, og at det var sendt bud til kongens kral for at varsle kong Tvala om vort komme. Vi hørte nu at Tvala var i sin største kral, et sted som bar det korte og underlige navn Lu, og at alt blev gjort færdigt til den store vanlige fest som blev holdt i den første uge af juni måned. Til dette stævne, skulde alle hærafdelinger møde frem; bare en del mandskab blev liggende igjen i kralerne som et slags ordensvern. Ved denne fest blev det altid holdt stor mønstring over hærfolket, og bagefter fulgte så den årvisse store heksejagt eller opsnusing af trollskap. Om dette underlige og uhyggelige skuespil skal vi siden høre nærmere.

Vi skulde drage i vei, straks det blev dag. Infadus skulde følge med os, og med mindre vi blev afholdt af nogen uventet hændelse eller af flom i elvene, mente han vi skulde nå frem til Lu andre dagen om kvelden eller ialfald den følgende nat.

Da de havde sagt os dette, bød vore gjester os god nat. Vi andre stelte det nu slig imellem at vi skulde skiftes til at holde vakt. Tre af os la sig da ned og sov snart de trættes søde søvn, mens den fjerde blev siddende oppe for at varsle de andre, om han skulde merke noget slags svig eller fare.

i

NIENDE STYKKE.

Kong Tvala.

DET ER ikke nødvendigt at fortælle vidt og bredt alt som vi så og som hændte og opplevede på færden til Lu. Den tog godt og vel to dage, og hele tiden fulgte vi kong Salomons store vei, som holdt ved sit bene løb midt ind i hjertet af Kokoanalandet. Det kan være nok at sige, at efter hvert som vi nådde længer frem, fik alt et rigere udseende, og kralerne, med sine dyrkede marker rundt omkring, blev flere og flere. Alle var de grundlagt og bygget på samme vis som den første vi var kommet til, og i dem alle var der et talrigt mandskab af hærmænd. Hos kokoanerne, ligesom hos de gamle germaner, hos zuluerne og Massai-folket, er alt våbenført mandskab krigsfolk, så at alle mænd som kan bruges til sligt er færdige til at drage i krig, enten det nu er til vern for sit eget land eller til overfald på andres. Mens vi drog fremover, blev vi nådd igjen af tusender af krigsmænd som skyndte sig op til Lu for at tage del i den store mønstring og folkehøitid. Så lange rækker af væbnede mænd har jeg aldrig set før. Ved solefaldstid andre dagen gjorde vi stans for at hvile os en stund på en bakke som fra ældgammel tid havde en stenlægning på toppen, og vi havde da det vakreste udsyn over et frodigt slettevand og noget længer borte kralbyen Lu selv. Til at være en negerby var den overmåde stor, visst sine 7-8 kilometer rundt omkring, og med flere mindre kraler udenom; i disse holdt hærfolket til under mønstringstiden og ved andre slige leiligheder, når det var samlet i større mængde. Længer mod nord øined vi en underlig haug, på lag som en hestesko; den skulde vi siden lære nærmere at kjende. Kralen lå vakkert til, og tvert igjennem den randt en bred elv, den samme som vi havde set fra Sheba-nuterne; over elven gik det flere broer fra den ene bydel til den andre. Vel en 100 kilometer længer borte så vi tre høie fjeldtopper, hyllet i sne, hæve sig over sletten. Det var ikke glatte og runde koller, som Shebas fjelde, men havde et mere ujevnt og takket udseende.

Infadus la merke til at vi stirred på dem, og tog af sig selv til orde:

«Der borte ender veien», sa han, og pegte på fjeldene, «ved de «tre trollkvinder» – så kalder kokoanerne de fjeldtinderne vi ser der.»

«Hvorfor ender veien netop der?» spurte jeg.

«Hvem kan vide det?» sa han, og drog på akslerne; «fjeldene selv er fulde af huler og ganger, og mellem dem er en dyb afgrund. Det var did de vise mænd i den gamle tid brugte at drage for at finde det de kom hid efter, og der er nu «Dødens hule» med vore kongers gravsted.»

«Hvad var det de kom hid efter, de vise mænd i gamle dage?» spurte jeg ivrig.

«Det kan jeg ikke svare på,» sa han, og så hastig bort. «Mine store og høie herrer, som kommer fra en fremmed verden og har set og hørt så meget, har mulig bedre greie på sligt end jeg.» Det var tydelig nok at han vidste mere end han havde lyst at sige.

«Ja, du har ret», sa jeg og gik på igjen, «vi har hørt mange ting. Jeg for min del har således hørt, at de vise mænd i gamle dage kom hid til landet for at hente et slags rødladen malm og blanke stener i fjeldene her.»

«Min herre er stor og vis og ved meget,» svarte han med en viss kulde; «jeg er bare et barn imod dig og kan ikke tale om slige ting. Min herre får heller tale med Gagul den gamle om sligt, den vise kvinde hos kongen. Hun har greie på mange ting som vi andre ikke kjender til.» Dermed vendte han sig fra mig, ligesom for ikke at fristes til videre samtale om det emne.

Straks han var borte, snudde jeg mig til de andre og pegte på fjeldene. «Der er kong Salomons diamantgruber,» sa jeg.

Umbopa, som havde ståt lige ved os, som vanlig mest sysselsat med sine egne tanker, kom til at høre mine ord.

«Ja, inkosi,» skjød han ind på Zulumål, «de blanke stenene er nok at finde der den dag idag, og når de hvide mænd er så glade i slige leker, så skal vi nok få fat på dem, tænker jeg.»

«Tænker du det? Hvad ved du om det, Umbopa?» spurte jeg skarpt, for jeg likte ikke den løndomsfulde måde, han stundom talte og tedde sig på.

«Jeg drømte om det i nat, hvide mænd,» sa han, og lo; dermed snudde han sig om på hælen og gik.

«Kan De skjønne, hvad det går af kafferen?» spurte Curtis. «Han ved mere, end han vil ud med, det er klart. Han skulde vel aldrig have hørt noget om – om min bror?»

«Ikke det mindste,» svarte jeg. «Han har spurt ud alle dem han er blit kjendt med her, men alle har de vidnet at ingen har set nogen hvid mand før her til lands.»

«Hvorledes kan De også tænke Deres bror skulde være kommen hid?» skjød Good ind. «Vi har jo bare nådd landet så at sige ved et under. Er det rimeligt eller tænkeligt, at han kunde komme hid uden kort eller noget andet slags retledning?»

«Å nei, det er vel ikke det,» svarte Curtis mørkt. «Men jeg tror nu i det længste jeg skal finde ham ligevel.»

Solen gik langsomt ned, – og så la nattens mørke sig med én gang over landet. I dette himmelstrøg er det ingen skumring mellem dag og nat. Overgangen er så hastig som mellem liv og død. Solen var borte og verden hyllet i skygger. Men ikke længe – ti se, borte i øst lysner noget i synsranden; den bøiede egg af den sølvhvide halvmåne titter frem over sletten og sender sine blide stråler vidt og bredt omkring. Dette milde halvlys har altid gjort et dybt indtryk på mit sind, og vi stod længe og så det vakre land hvile i dette lys, mens stjernerne blegned for dets glans.

Bedst som vi stod helt optaget af dette syn, kom vor ven Infadus bort til os.

«Ifald mine herrer er udhvilt nu, kan vi drage videre til Lu. Der er et hus gjort i stand til mine herrer til natten. Månen skinner nu så klart at vi godt kan se at komme frem.»

Vi samstemte alle i dette, og en times tid efter var vi nådd frem til udkanten af byen. Tusender af vaktbål brændte i og udenfor den, og den gav indtryk af at være meget stor i udstrækning; Good kaldte den: «det grænseløse Lu».

Vi kom til en voldgrav, magen til dem vi havde set ved de andre kralbyer, og ved vindebroen hørte vi klang af våben og hæse tilrop af en vakt. Infadus ropte noget til svar, vindebroen gik da straks ned, og så skred vi frem gjennem hovedgaden mellem de stråtakte hytter. Efter næsten en halv times gang frem-om en endeløs række af bygninger, gjorde Infadus endelig stans ved grinden til en del hytter som lå sammen omkring et gårdsrum, der grunden var gjort af stampet kalkstensgrus. Her skulde vi bo, sa han, ifald vi vilde tage til takke.

Vi trådte ind, og fik vide at hver af os skulde have sin egen hytte til opholdssted. Disse hytter var større end nogen vi før havde set, og i hver af dem fandt vi en god seng, gjort af rene og myke skindfelder på et underlag af blødt, vellugtende høi. Mad var også færdig til os, og da vi havde vasket os i de store lerkar med vand som var sat ind til det brug, kom flere unge og vakre kvinder til os med stekt kjød og andre madvarer, som blev sat frem for os på træbrikker.

Vi spiste og drak, og straks alle sengene efter vort ønske var lagt ind i én hytte, gik kvindfolkene som havde gået os tilhånde, og da vi var meget trætte efter den lange dagsreise, lagde vi os straks ned og lå snart i en fast søvn.

Da vi vågned igjen, stod solen alt høit på himmelen, og vore kvindelige tjenere var alt inde hos os i hytten; de havde fåt påbud om at være tilstede og hjælpe os om morgenen.

«Hjælpe os om morgenen?» knurred Good; «når en bare har en uldskjorte og et par støvler, så blir en nok færdig uden hjælp. Undres på hvor det er blit af bukserne mine?»

Jeg spurgte efter dem, og fik det svar at disse merkelige ting alt var ført til kongen, som vilde tage imod os ud på formiddagen.

Vi takked nu for tilbudet om hjælp, men sa, som sandt var, at vi var vant til at klæde os på uden hjælp af andre, og de tjenestvillige kvinder gik da sin vei, som det lod til, noget forundrede og lange i ansigtet. Vi pynted os nu, så godt som det lod sig gjøre. Good raged sig igjen på den høire side; den venstre, som nu havde stort, gildt skjeg, lod han efter vor indtrængende bøn være urørt. Vi andre lod os nøie med en god vask, og da vi så havde pyntet os på håret, var vi færdige. Curtis's gule lokker nådde nu næsten helt ned til akslerne, og han ligned nu mere end nogensinde en gammel nordisk viking; mit gråsprængte skjeg var blit over en tomme langt, istedenfor den halve tomme som ellers er grænsen for dets længde.

Såsnart vi havde fåt vor frokost og derefter en god pipe kom det bud til os fra kong Tvala. Det var Infadus selv som var sendebudet. Han varsled os om at nu var kongen færdig til at tage imod os, ifald vi nu vilde være så gode at komme.

Vi gav det svar, at vi heller vilde vente, til solen var noget høiere, at vi endda var trætte efter færden, og andet sligt. Jeg har altid merket at det er bedst, når en har at gjøre med udannede folkeslag, ikke at vise for stor hast, men heller give sig god tid og tage alting med ro. Lægger en for stor høflighed for dagen, så tager de det for trælesind eller rædhug. Derfor blev vi siddende i vor hytte og vente en times tid, endda vi på vor side visselig var ligeså spændt på vort møde med kong Tvala som han på at se os. Mellemtiden brugte vi til at udvælge og gjøre færdige så gode og passende gaver som vi af vort ringe forråd kunde yde. Vi vilde give ham den rifle som Ventvøgel havde bragt og desuden en god slump perler. Den store, gilde børsen havde vi eslet hans kongelige majestæt selv, og perlerne skulde hans hustruer og hirdfolk have. Vi havde alt givet en del, til Infadus og Skragga, og fundet at de var meget glade i dem, for de havde aldrig set, slige ting før.

Til slut sa vi at vi var færdige, og ført af Infadus gik vi afsted for at gjeste kokoanernes konge. Umbopa var med os; han bar riflen og perlerne.

Da vi havde gåt nogen hundrede steg, kom vi til et høit gjærde, omtrent magen til det som gik rundt omkring de gammerne vi havde fåt til opholdssted, bare femti gange så langt rundt omkring. Det lå vist ikke mindre end 5-6 dages pløieland indenfor i dette hegn. Langs udsiden af gjærdet stod en rad med hytter som kongens hustruer bodde i. Bent imod porten, ved den andre siden af det store åbne rum, hæved sig en meget stor gamme, som stod for sig selv; der bodde kongen. Hele pladsen var åben for resten; d. v. s. den havde været åben, ifald den ikke netop nu havde yret af krigsfolk; den ene hærafdeling stod opstillet ved siden af den andre, så her var mønstret i det hele en 7-8000 mand. De stod stille som stenstøtter, mens vi skred frem mellem rækkerne, og det var et stort og stolt syn de frembød, der de stod, mand ved mand, med sine hvide fjærdusker, blanke spyd og skindklædde jernskjold.

Rummet fremfor den store hytte var tomt; men der var sat frem flere stoler. På tre af dem satte vi os, efter et vink fra Infadus, Curtis i midten; bag hans stol stod Umbopa som tjener. Infadus stilled sig op ved døren til hytten. Således vented vi en ti minuters tid eller vel det, uden at tale selv eller blive talt til, men vel vidende at tusender af øine hvilte forskende på os. Det var næsten som en ildprøve; men vi tog det med ro, og til slut gik døren op. En svær mand, rigtig en kjæmpekar, viste sig i åbningen; over akslerne bar han en stor kåpe af tigerskind. Nu skred han fremover, fulgt af unggutten Skragga, og desuden af en liden skikkelse, hyllet i en skindpels, et styggeting som mest ligned en gammel udlevet apekat. Den store, herdebrede mand satte sig på en stol midt imod os, Skragga tog stående plads ved siden af ham, og raringen i skindpelsen – apekatten eller hvad det nu var – krøb på alle fire bort i skyggen af hytten og satte sig ned der på huk.

Det var længe stilt. Vi sad bare og så på hverandre.

Endelig reiste kjæmpen sig, strøg skindkappen af sig og blev stående opreist fremfor os: en vældig, men ingenlunde vakker skikkelse. I høide og drøide var han det største menneske jeg i mit liv har set. Men jeg tror heller aldrig jeg har set et styggere fjæs. Læberne var egte negerlæber og passed i tykkelse til mandens lemmer for resten, næsen var svær og flad, – og så havde han bare ett øie; der det andre øie skulde stå – eller havde ståt – var det bare et dybt søkk i hodet. Udtrykket i dette vildmandsåsyn var over al måde råt og grusomt. Op fra det store hode hæved sig en høi dusk af hvide strudsefjær, overkroppen var hyllet i en skinnende blank ringbrynje, rundt livet og omkring det høire knæ havde han det vanlige bånd af hvide oksehaler. I sin høire hånd holdt han et stort spyd. Om halsen bar han en tyk halskjede af guld, og midt over panden var det fæstet en stor uslepet diamant. Vi skjønte at dette måtte være kongen, og vi fik straks vor gisning stadfæstet.

Endnu var det stilt, men ikke længe. Snart løfted den svære mand, som vi havde gjettet måtte være kong Tvala selv, sit spyd høit i veiret. Straks blev otte tusend spyd løftet til svar, og fra otte tusend struper lød de kongelige hyldningsrop «kum!» Tre gange blev dette gjentaget, og hver gang drønned det omkring os som af et tordenbrag.

«Bøi eder i støvet, mænd af Kokoana!» pep en fin, skarp røst, som syntes at komme fra apekatten – eller hvad det nu var – der borte i skyggen. «Bøi eder dybt! Det er kongen!»

«Det er kongen!» lød det til svar fra otte tusend struper. «Bøi eder i støvet, mænd af Kokoana! Det er kongen!»

Så blev det stilt igjen – dødsens stilt. Men med én gang blev stilheden af brudt. En af krigsmændene til venstre for os kom til at slippe taget i sit skjold; det faldt med en skranglende lyd ned på den hårde kalkstensgrund.

Tvalas ene sorte øie lynte, og han vendte med en truende og spørgende mine hodet mod den kant som lyden kom fra.

«Kom hid, du!» skreg han med rå røst til den usalige som havde voldt gnyet.

En vakker ung mand gik ud af rækken og trådte frem for kongen.

«Nå, så det var du som lod dit skjold falde!» brølte kongen til ham. «Våger du, din hund, at gjøre mig slig skam, mens disse fremmede mænd sidder her og ser på os? Har du noget at sige til dit forsvar?»

Vi så den stakkars mand skjælve og slå øinene ned; men intet ord kom endnu over hans læber.

«Nå, hvorledes gik det til?» ropte kongen igjen. «Har du mistet mælet med det samme du misted skjoldet?»

«Det gled fra mig, store konge!» stammed han. «Jeg kunde ikke gjøre for det, kalv af den sorte ko!»

«Det skal du bøte for! Nu skal du dø!»

Den ulykkelige vidste, at det ikke nytted at bede for sig, og lod alt håb fare.

«Jeg er kongens okse», svarte han bare med lav røst.

Kongen vinked til sin søn.

«Kom hid, Skragga!» sa han, med et fælt grin. «Lad os nu se hvad du duer til! Løft dit spyd og lad de fremmede se hvorledes kokoanerne gjør med enhver som har vakt deres konges vrede. Sving dit spyd og dræb denne hund!»

Skragga steg frem med et ondt grin, magen til farens, og løfted sit spyd. Den stakkars mand holdt hænderne for øinene, og vented med gru på sin skjæbne. Vi sad som på nåler, dybt oprørt over den råhed, vi her var vidner til.

To ganger svinged kongssønnen sit spyd, og sendte det så med fuld kraft mod sit offer, som bare stod få steg fra ham. Kastet havde den grufuldeste virkning. Helt gjennemboret stod den unge mand et øieblink og skjangled; så slog han ud med armene, og sank død til jorden.

Fra hæren lød en halvt undertrykt knurr som gik fra række til række og døde bort efterhvert. . . Det hele var endt og udåden øvet, næstent før vi vidste af det. Vi havde ikke kunnet hindre det. Curtis fór i veiret med et rop af harm, men satte sig igjen, ligesom overvældet af den mørke stilhed som snart lagde sig over alle. Hvad kunde vel han eller nogen af os andre gjøre her? Morderen havde jo lydt sin fars og herres bud.

Da kongen havde set sig om, og alt var roligt igjen, ropte han til sin søn: «Det kalder jeg et godt kast. Tag nu liget bort!»

Fire mænd steg frem af rækkerne, løfted op liget af sin myrdede fælle og bar det bort.

Nu pep det igjen fra skindpelsen: «Strø over blodflekkerne! Dæk dem til! Kongen har fældt dom, og dommen er fuldført».

Straks kom en jente frem bag hytten; hun bar på en krukke med finstødt kalksten, som hun strødde på den blodige jord, til det ikke var mere at se af de røde flekker.

Curtis sad som på glør – og det gjorde vi andre med. Jeg kunde se hvor harmen kogte i ham, så rasende var han på den hårde og grusomme konge. Men jeg skjønte, det gjaldt livet for os alle, ifald nogen af os våged at kny, og så måtte jeg prøve at stagge ham så godt jeg kunde.

«Bliv siddende! Kjære, bliv siddende!» hvisked jeg til ham. «Vi har ikke andet at gjøre. Bare rolig, ellers er det ude med os!»

Til slut fik jeg ham da også til at skjønne, at vi måtte lade som ingen ting, ifald vi vilde gjøre os noget håb at slippe for at dele skjæbne med ham som nys, for en så ringe årsak, havde vakt dette umenneskes vrede. Curtis trykte i stilhed min hånd til svar, og holdt sig i ro.

Da de sidste spor af bloddåden var skjult under kalkstøvet, vendte Tvala sig til os.

«Fremmede hvide mænd,» sa han, «langfarende færdesfolk, som er kommet hid over fjeld og ødemarker – hvorfra ved jeg ikke, og hvorfor ved jeg heller ikke – vær hilset i mit rige!»

«Vær hilset, Tvala, kokoanernes konge!» svarte jeg.

«Hvide mænd, hvorfra kommer I, og hvad er øiemedet for eders færd?»

«Vi kommer fra en fremmed verden – langt borte. Hvorledes vi er draget den lange vei, kan vi ikke forklare dig, selv om vi vilde. Men hvorfor vi kommer, kan vi gjerne sige dig. Vi kommer for at gjeste dig og se dit land.»

«Her er ikke stort at se som det er umaken værd at fare lange veier for,» mente kongen. «Men sig mig,» blev han ved og pegte på Umbopa, «kommer han der også fra eders land? Han ligner jo en af os.»

«Han slog sig i lag med os, da vi alt var langt på vei hid.»

«Hvor ligger eders land?» spurte kongen videre.

«Langt borte i en fremmed verden, har du hørt. Men spørg os ikke mere om sligt. Det nytter ikke at tale med dig om ting som du ikke har kundskab om eller skjøn på.»

«Du har en djerv tunge, hvidfjæs!» svarte Tvala i en tone som jeg slet ikke likte, og rynked sine bryn. «Kom i hug, at dit hjemland er langt borte, og at du og dine fæller er i min vold. Har du glemt det som hændte her nu netop? Hvad mener du, om jeg lod dere alle få den samme medfærd som du så den unge krigsmand fik?»

Jeg lo så høit jeg kunde, til svar på denne trusel; men i virkeligheden var jeg alt andet end oplagt til at le, for jeg skjønte, at vi var i stor fare, og at den eneste udvei var at få dette umenneske til at tro på vor overlegenhed.

«Tag dig vel i agt for hvad du gjør, konge!» svarte jeg. Gå varsomt, når du træder på gloende stener, så du ikke brænder dig på fødderne! Hold dit spyd om skaftet og ikke om bladet, ellers skjærer du dine fingre på det hvasse jern! Du skjønner vel det jeg mener. Jeg skal for resten gjerne tale tydelig. Våger du at gjøre os den mindste skade, så er det ude med dig, og du er dødsens. Har ikke disse to mænd,» – jeg pegte i det samme på Infadus og Skragga, som netop holdt på at tørke blodet af sit spyd – «fortalt dig hvad vier for slags folk, og hvad vi evner? Har du nogen gang set mennesker som ligner os? Har du nogen gang set magen til ham der?» Med disse ord pegte jeg på Good; ham vidste jeg da at jeg med fuld ret kunde vise frem som et rent særsyn.

Nei, mente kongen, det var sandt nok; slige folk havde han aldrig set før.

«Har de også fortalt dig,» blev jeg ved, «hvorledes vi i lang frastand kan sende døden ud fra vore hænder? Har du ikke hørt om trollrøret med den dræbende røst?»

Jo, det havde Infadus og Skragga også fortalt ham noget om; men det fandt han urimeligt. «Det vil jeg se med mine egne øine,» sa han, «før jeg tror det slår ihjel en af krigsfolkene som står der borte i den andre enden af kralen!» Dermed pegte han nedover mod indgangsporten. «Lad mig se om du kan det, så skal jeg tro på dine trollkunster.»

«Nei, konge!» svarte jeg i en afgjort tone og meget alvorlig; «det vil jeg ikke gjøre! Vi slår ikke folk ihjel, uden de har fortjent døden og får den som straf for sine ugjerninger. Men ifald du gjerne vil se en prøve på det vi evner; så kan du jo lade en af dine tjenere hente en okse og drive den ind gjennem kral-grinden der borte. Den skal jeg love dig blir liggende død på flekken, før den er nådd tyve steg indenfor gjærdet.»

Men kongen bare lo, og blev ved sit: «Nei, en mand skal du dræbe; før vil jeg ikke tro dig.»

«Godt, kong Tvala! Lad gå da!» ropte jeg. «Men så vil jeg vælge manden. Nu kan du selv gå tvert over denne åbne gårdsplads, og du kan være viss på du skal bli liggende død, før du når grinden. Eller – ifald du ikke selv har lyst til at gjøre en slig prøve – du kan jo lade din søn Skragga gå gi dit sted. . . . .» Jeg havde i det øieblik, rent ud sagt, den største lyst til at sende denne unge blodhund en kule.

Men aldrig skal jeg glemme det rædselshyl hans kongelige høihed kronprinsen af Kokoana gav fra sig, da han hørte disse ord. Han sprang i veiret, som han var hugget af en orm, og skyndte sig, det forteste han kunde, ind i hytten.

Tvala likte åbenbart heller ikke dette indfald. Han sad en stund med rynkede bryn og så på os, uden at sige noget.

Endelig ropte han på et par af sine folk.

«Gå ud på marken og hent en oxe,» sa han, «og jag den så ind gjennem grinden der borte.»

De to krigsmænd skyndte sig i største hast afsted for at gjøre som deres konge bød dem.

«Nå, Curtis,» sa jeg og klapped min reisefælle på akslen, «denne gang er det bedst De skyder. Denne råbarkede vildmand af en konge kan have godt af at se at jeg ikke er den eneste af os som kan gjøre slige kunster».

Curtis gav mig et nik til svar, greb sin rifle, reiste sig og spændte hanen.

«Bare jeg nu ikke skyder bom!» hvisked han.

«Tag det rolig,» hvisked jeg til svar, «så skal jeg våge det går godt! Og skulde det glippe med det ene skud, så har De jo endda et løb igjen, og det får De da lade gå med det samme. Skyd ikke på længere hold end 100 meter, og vent til dyret vender bredsiden mod os.»

Det varte ikke længe, før vi fik se oksen komme sættende i fuldt løb fremover mod porten til kralen. Men straks den var kommet et stykke indenfor, bråstansed den, løfted snuden i veiret og satte i et brøl. Den var åbenbart ræd for den store folkemængde som var samlet på gårdspladsen, og lod til at være uenig med sig selv om hvad kant den skulde vende sig til.

«Så – skyd nu!» sa jeg til Curtis.

Han la børsen til kindet – et skarpt skrald – og der lå oksen overende og strakte alle fire ben fra sig. Den var rammet mellem ribbenene, og kulen havde gjort det af med den på flekken.

Rundt omkring på den store plads gik det en forundret mumling og hvisken gjennem rækkerne Dette var et trollmandsverk som ingen havde seet magen til i kokoanernes land.

Rolig vendte jeg mig mod Tvala:

«Nu, konge! har jeg talt sandt?»

«Du har talt sandt, hvide mand!» svarte han.

Det var rent rart at se, hvor spak han var blit med én gang, og de øiekast han skiftevis sendte den dræbte okse og Curtis's rifle var virkelig morsomme.

«Hør nu efter, hvad vi har at sige dig, Tvala!» blev jeg ved. «Du har nu fåt syn for hvad vi kan gjøre. Men nu skal du også vide, vi kommer ikke for at føre krig over dig og dit land. Vort øiemed er helt fredeligt. Se her,» sa jeg og pegte på en af vore børser, «denne hule stav vil vi give dig. Med den kan du bli i stand til at sende døden fra din hånd på samme vis som du nu ved at vi kan gjøre det. Men jeg har lagt trolddom i staven, og derfor siger jeg dig: prøv aldrig at dræbe mennesker med den! Løfter du den mod noget menneske, da blir det dig det går ud over; da rammer den dig selv med døden. Nu er du varslet. Men vent nu, så skal du få se noget andet. Lad en af dine hærmænd komme frem, og sig til ham at han skal sætte sit spyd fast i jorden, med bladet op og fladen vendt hid, halv-hundred steg fra os – der borte!»

Dette var gjort i få sekunder.

«Se så,» sa jeg; «nu skal jeg knække spydet.»

Jeg tog sigte, og fyrte af. Kulen traf spydbladet så det sprang i mange stykker.

Atter lød et forundringsrop fra mængden, og kongen gjorde store øine. Jeg vendte mig rolig om til ham, og flidde ham børsen. Se her, Tvala,» sa jeg, «dette trollrør skal du få af os, og jeg skal med tid og stunder lære dig hvorledes du skal bruge det; Men kom vel ihug, hvad jeg har sagt dig: prøv aldrig på at dræbe noget menneske med det!» Kongen tog imod børsen, men så varsomt at en måtte tro han helst vilde lade være at røre ved den; ikke heller holdt han længe på den, men la den straks ned for sine fødder. I det samme så jeg den rare skikkelse i skindkåpen komme krabbende frem i solskinnet. Den krøb på alle fire; men da den var nådd frem der kongen sad, reiste den sig op og stod på sine ben. Nu strøg den skindhætten til side, så vi fik se den i ansigtet. Det var det underligste og uhyggeligste trollkjærringfjæs jeg i mine dage har set. Apekatten viste sig nu at være et ældgammelt kvindfolk; men så vissen og sammenskrukket var hun, at hun ikke var større end et syv, otte år gammelt barn. Ansigtet var gulbrunt og indtørket og fuld af skrukker, fine og grove imellem hverandre. Det var ikke mere end så vidt en kunde skjelne munden som en dybere spræk end de andre, og under den stak hagen frem som en skarp odd. Næse var det ikke stort at se af på hendes fjæs, så indtørket var det. Denne skikkelse var i det hele taget så tør og vissen at en mest måtte tænke på et lig, havde hun ikke havt et par vilde øine, to store sorte glugger som lyste af ild og ondskab under de kridhvide bryn. I disse blanke øine lued al hendes livskraft. Skallen var så bar at det næsten ikke var hår at se på den, og det gule, skrukkete skind på hendes hode flytted sig frem og tilbage og drog sig sammen som huden på en orm.

Dette lille umenneske var så fælt at se på, at vi rent måtte grøsse, og ligevel kunde vi ikke få øinene fra hende. En stund stod hun uden at røre sig; men så med én gang løfted hun sin magre, skindtørre hånd, som mest ligned en klo, med tommelange negler, og la den på akslen til kong Tvala. Derefter tog hun til at tale – eller rettere pipe – med fin, skarp røst:

«Hør mig, konge! Hør mig, alle folk og hærmænd i Kokoana! Hør mig, alle fjeld og sletter og elver! Hør mig, luft og jord, sol og skyer, hele Kokoanas land! Hør mig, alt som lever og skal dø! Hør mig, alt det døde som skal leve op igjen – for atter at dø! Hør, hør, hør mig! Livsens ånd er over mig: nu spår jeg. Hør min spådom! Hør min spådom!»

Hendes tale blev til slut bare et kvinkende hvin, rent grufuldt at høre på, alles tyktes grebne af rædsel, og vi også kjendte os rent ilde til mode. Denne gamle spåkjærring var det rareste og uhyggeligste menneske vi nogensinde havde mødt.

Hun blev ved:

«Blod ser jeg, blod i strømmer, – blod alle steder! Jeg ser det, jeg lugter det, jeg smager det – det er salt. Det render rødt på marken, det regner ned fra skyerne.

Fodspor merker jeg, fodspor – fremmede fodspor! Spor efter hvide mænd fra et fremmed land! De får jorden til at skjælve. Dybt i grunden skjælver den for sine herrer.

Blod gjør godt, det lyser rødt og lugter friskt. Ingenting lugter så godt som strømmende blod. Det ved løverne; de slikker det op, og brøler. Det ved gribbene; de stænker sine vinger med det, og skriger af glæde.

Jeg er gammel, meget gammel! Jeg har set blod flyde, blod i strømmer. Men mere skal jeg se flyde, før jeg dør, og glædes ved det. For jeg har ikke set nok af det endnu. Mere skal jeg se, meget mere af det røde, friske blod.»

Her satte hun i at le, en fæl, djævelsk latter, som vi mere så end hørte, for hendes røst havde ikke kraft nok til at hun kunde le hørlig. Så tog hun på, igjen:

«Hvor gammel er jeg vel? Er her nogen som ved det? Ingen kan sige det; men alle ved at deres fædre kjendte mig og deres fædre, og deres fædres fædre. Jeg har set den hvide mand før, og kjender hans attrå. Jeg er gammel, meget gammel, men fjeldene er ældre end jeg. Ved nogen hvem som har bygget den store vei? Ved nogen hvem som har hugget billederne i berget? Ved nogen hvem som har hugget til de tre kjæmper der borte, som stirrer ud over det store dyb? Ved nogen det?»

Her pegte hun bort imod de tre underlige fjeldtinder som vi havde lagt merke til kvelden i forveien.

«Ingen her ved det andre end jeg! Det var hvide mænd som kom hid i gamle dage. Det var et hvidt folk som levde her, længe før kokoanerne kom hid, og som skal leve her, når kokoanerne er glemt og borte. De skal æde dem op og ødelægge dem. Hør min spådom! Hør min spådom!

Hvad søger de hvide mænd her med sine trolldomskunster? Hvad vil de her i landet, de sterke, de vældige, som er kyndige i så mange løndommer og så megen kundskab? – Hvad er det for en skinnende sten du bærer på din pande, kong Tvala? Hvilke hænder har flettet jerntråden i brynjen, som dækker dit bryst, kong Tvala? Du ved det ikke, ingen ved det andre end jeg, den gamle spåkvinde.»

Nu vendte hun sit fæle åsyn bent imod os.

«Hvad er det I vil os, hvide mænd fra en fremmed verden? Er det ham som blev borte I leder efter? Han er her ikke. I finder ham ikke. Ætled er gåt, og nye ætled er kommet i steden, men ingen hvid fod har trådt vor jord, så nær som én mand – og han drog bort herfra for at dø. I kommer for at hente blanke stener; jeg ved det, jeg ved det så vel. I skal finde dem, når blodet er tørt. Men skal I vende tilbage den vei I kom? – eller skal I bli igjen her – hos mig? Hi, hi, hi!

Og du med den mørke hud, du som er så sterk og stolt» – her pegte hun med sin lange magre hånd på Umbopa – «hvem er du, og hvad er det du vil? Ikke blanke stener, ikke gul, glitrende malm er det du attrår; – sligt lader du de hvide mænd fra en fremmed verden stræve efter. Men skulde jeg ikke kjende dig igjen? Det tykkes mig så; det tykkes mig som jeg lugter blodet i dine årer. Tag af dig beltet, og vis dig som du er! . . .»

Men nu var hendes kræfter udtømt. Hun orked ikke mere. Hun vred sig i krampe og velted sig på jorden, mens fråden stod ud af munden på hende. Et par mand sprang til, løfted hende op og bar hende ind i hytten.

En skjælving gik igjennem kongens legeme. I samme øieblik tog hæren til at drage bort, flok efter flok. Ti minuter efter var det store tun ryddet for folk. Bare vi fire var igjen, foruden kong Tvala og nogen få tjenere.

«Hvide mænd!» sa han, «jeg har mest lyst til at slå dere ihjel. Gagul den gamle har talt merkelige ord. Hun ved mere end andre, og hun har vidnet imod eder. Hvad siger I til dette?»

Jeg lo atter af fuld hals. «Tag dig vel i agt, kong Tvala! Det falder dig vanskeligt at slå os ihjel. Så du, hvorledes det gik med oksen? Har du lyst til at dele skjæbne med den?»

Tvala satte op et bittert åsyn. «Hvem tør våge at true mig, kongen?»

«Vi truer ikke,» svarte jeg. «Vi bare siger som sandt er. Prøv at røre os, så får du se.»

Kjæmpen la hånden på sin pande, ligesom for at tænke sig om.

«Gå bort i fred!» sa han til slut. «I nat går dansen, den store dans. Mød frem for at se på den, og vær ikke rædde! Ingen skal gjøre dere noget. Jeg skal tænke over saken til i morgen.»

«Det er godt kong, Tvala!» sa jeg, så rolig som jeg kunde, og reiste mig for at gå.

Infadus fulgte med os tilbage til vore hytter.

j

TIENDE STYKKE.

Umbopas løndom.

DA VI nådde vort bosted, gav jeg Infadus et vink, at han skulde gå med os ind.

Det havde han ingen ting imod, og da vi var kommet ind, sa jeg til ham:

«Hør, Infadus, vi vilde gjerne tale nogen ord med dig.»

«Tal, hvide mænd! Jeg hører.»

«Det ser ud til at Tvala, kongen her i landet, er en hård og grusom mand.»

«Det er sandt; det er han. Hele landet ræddes for ham og vånder sig under hans grusomme hænder. I nat har vi store rædsler i vente. Det er den store heksejagt som skal holdes; da blir det snust efter trollskap, og mange mennesker kommer til at bøte med livet. Ingen kan da kjende sig tryg. Har kong Tvala fåt lyst til at røve en mands kvæg eller hans liv, eller er kongen ræd for ham og mener han lurer på oprør, så kommer Gagul og de spåkjærringer hun har lært op til at snuse efter trollskap, og så blir han han ført frem og slåt ihjel. Mange kommer til at dø, før månen blegner i nat. Således går det altid til ved denne fest. Kan hænde jeg også blir dræbt. Hidtil er jeg sluppet vel fra det, fordi jeg gjør kongen stor nytte i krigen, og fordi hæren er glad i mig; men ingen kan vide hvor længe jeg får lov til at leve. Ja, du har set, hvide mand, folket lider og stønner under Tvalas volds-styre. Det har længe været træt af denne onde og grusomme konge som holder det i en utålig trældom og lader dets blod flyde i strømmer.»

«Men sig mig da, Infadus, hvorfor tåler folket dette? Hvorfor reiser det sig ikke som én mand og slår ham ned?» spurte jeg.

«Nei,» svarte Tvala, «slig som det nu en gang står, så er han vor konge, og ifald han blev slåt ihjel, kom Skragga til at styre i hans sted, og Skragga er endda mere grusom og ond end Tvala, hans far. Ifald han blev konge over os, kom han hver dag til at føre nye rædsler over landet. Nei,» la han til, og så mørkt frem for sig, «var Imotu ikke blit slåt ihjel, eller havde bare hans søn Ignosi levet, så havde det set anderledes ud her i landet. Men de er døde begge to.»

«Er du viss på det?» spurte en røst tæt bag os. «Hvorledes kan du vide at Ignosi er død?» Forundret vendte vi os om, for at se hvem det var som så uventet blanded sig i samtalen.

Det var Umbopa.

«Er det du som taler, unge mand?» spurte Infadus. «Hvad ved du om disse ting?»

«Hør nu efter, høvding!» tog vor kaffer til orde, «så skal jeg fortælle dig et eventyr om en kvinde og et barn. En gang for mange år siden blev Imotu, kokoanernes konge, myrdet, og hans hustru måtte fly langt bort, ud af landet med sin lille søn, som hedte Ignosi. Er det ikke så?»

«Det er sandt.»

«Siden gik det ord mand og mand imellem, at hun og gutten var døde oppe mellem fjeldene. Er det ikke så?»

«Jo, det er også sandt,» svarte Infadus igjen med et nik.

«Men nu skal jeg sige dig.» blev Umbopa ved, «hvorledes det gik dem. De døde ikke oppe i fjeldene. De nådde frem over fjeldene, og slog sig i lag med et fremmed omflakkende folk, som førte dem tvert igjennem ødemarken og langt sydover til et land der de atter fik se vand og græs og grønne trær.»

«Hvorledes kan du vide det?» spurte Infadus, som gjorde store øine, da han hørte dette.

Umbopa svarte ikke på hans spørsmål, men blev ved med sin fortælling.

«De drog afsted måned efter måned, længer og længer mod syd, til de kom til et folk som ligner kokoanerne, og som næsten stadig fører krig. Det kaldes Zulu-folket; hos dem slog de sig ned og levde i mange år. Så døde moren, og hendes søn Ignosi tog igjen til at flakke om, og nådde frem til et merkeligt land der det bor hvide mennesker; der bodde han nu i mange år og lærte meget af de hvide.»

Infadus lod til at tvile på sandheden af denne fortælling, og mumled noget om at det hele vel var en skrøne.

Men Umbopa blev ved at fortælle:

«Mange år levde Ignosi her mellem de hvide. Snart var han deres tjener, snart deres stridsfælle. Men dybt i sit hjerte bar han på alt det hans mor havde fortalt ham om hans eget fødeland, og altid gik han og grunded på, hvorledes han skulde komme did hjem igjen, finde veien gjennem ødemarken og over fjeldene tilbage til sin fars hus. År etter år gik han således og længted og vented, og til slut kom også hans time, således som den altid kommer for den som venter tålmodig. Han mødte tre hvide mænd som vilde drage ud for at gjeste dette ukjendte land og lede efter en som var blit borte. Dem slog han nu følge med. De hvide mænd drog afsted, og slæpte sig gjennem den glohede ødemark, og steg over den snedækte fjeldryg, og nådde frem til kokoanernes land, og her – her mødte han dig, Infadus.»

«Du må være fra vet og sans for at kunne tale slig. Jeg har aldrig set Ignosi, siden han blev borte som barn,» sa den gamle høvding, og risted på hodet.

«Så, det mener du? – Vent, så skal du få se noget, som viser dig, at du er min farbror, og at jeg er Ignosi, kokoanernes rette konge.»

Dermed tog han et tag i sin kappe, strøg sit belte af sig, og stod naken fremfor os.

«Se her? Kjender du dette tegn?» spurte han.

I det samme pegte han på billedet af en orm, som var indprikket med blåt i huden rundt omkring livet på ham.

Infadus stirred og stirred på dette merke, som om øinene skulde falde ud af hodet på ham. Så faldt han ned på knæ fremfor Umbopa – eller herefter bør vi kalde ham Ignosi – og ropte:

«Kum! Kum! Du er min brors søn! Du er Ignosi! Du er vor rette konge!»

«Var det ikke det, jeg sa dig, frænde? – Ja, jeg er den rette konge – eller kan bli det, ifald du og disse djerve hvide mænd, som er mine venner, vil hjælpe mig. Men Gagul den gamle får nok ret i det hun sa: landet kommer til at se en hård strid først, blod kommer til at flyde over kokoanernes jord, og hendes eget også; for det var hun, som med sin tale voldte min fars død, og jog min mor ud af landet, og mig også. Nu må du vælge, Infadus! Vil du lægge din hånd i min og bli min mand! Vil du dele de farer som ligger for mig, når jeg nu vil friste at gjøre ende på Tvalas magt og vinde mine fædres rige, som er mit med rette? Vil du være med på det, Infadus, eller vil du ikke? Nu må du vælge?»

Den gamle mand førte hånden op til sit hode, og blev en stund stående i tanker uden at svare.

Derefter gik han bort til Ignosi, la sig ned på knæ for ham og greb hans hånd.

«Ignosi, søn af min bror og konge Imotu!» ropte han. «Jeg vil tjene dig som er født og båret til at råde i kokoanernes rige. Se, jeg lægger min hånd i din, og med den mit liv, og vil stå ved din side og være dig tro til døden. Som barn har du tit og mange gange siddet på min arm; nu skal den samme arm som du hvilte på i din barndom stride for dig i din manddom – stride for dig og for friheden.»

«Det er godt, Infadus! Jeg tager imod dit tilbud og skal vide at lønne det. Vinder jeg seier, da lover jeg dig dyrt og hellig, at du skal blive den første mand i landet næst efter kongen. Og i værste fald, om Tvala seirer – han kan jo blot tage dit liv, og som det nu står, er du jo ikke langt fra døden nu heller. Men reis dig nu! Ved min side skal din plads være fra denne stund.»

Nu vendte Ignosi, som hidtil havde været vor tjener, sig om til os.

«Hvide mænd!» sa han. «Vil dere også hjælpe mig? Hvad skal jeg nu love dere, ifald jeg seirer. Jo, de blanke, skinnende stener, dem skal I få, ifald vi bare kan finde dem, så mange som I kan bære! Er det nok?»

Jeg oversatte hans løfte for mine reisefæller.

«Sig ham,» svarte Curtis, «at han ikke kjender de hvide mænd ret. Rigdom kan være god at have, og falder den i vor vei, så tager vi den op. Men sig ham at han mistager sig, om han mener folk som vi tre vil sælge os for den gule malm og de skinnende, blanke stener. For min del kan jeg sige med sandhed, at jeg altid har likt Umbopa godt, og så vidt det står til mig, vil jeg derfor også gjerne hjælpe Ignosi. Det skal være mig en sand glæde at prøve et basketag med den onde blodhund kong Tvala. Men lad os nu høre, hvad Good og Allan siger.»

«For min del,» svarte Good, «har jeg ikke noget imod at være med på en slig tørn. Sig ham, at jeg nok skal våge mit skind for ham, siden han jo har retten på sin side, og landet sukker efter at blive fri for sin grusomme voldsherre, som sidder i hans kongesæde. Men jeg sætter også mit vilkår, én ting kræver jeg til gjengjæld: han må sørge for at jeg får mine bukser igjen!»

Jeg oversatte begge disse svar for Ignosi.

«Det er godt mine venner!» sa han. «Men hvad siger du, gamle elefantjæger» – her vendte han sig til mig – «dine gode råd vil jeg nødig savne, ligeså lidet som dine dræbende skud. Vil du også være min mand?»

Jeg klødde mig bag øret og tænkte mig om en stund.

«Ja-a, min kjære Umb . . . . nei, Ignosi skulde jeg sagt, slige store omveltninger høver nu ikke så rigtig for mig. Jeg er en fredelig mand og, sandt at sige, noget ræd for skindet også.» Ignosi drog på smilebåndet. «Men så må jeg også sige, at jeg er bunden til mine venner her, og da din sak sak jo er god, og du er hjælpen værd, så tænker jeg at gjøre som de andre. Du har været os en tro hjælper og har altid vist dig som en bra kar, og så kan ikke jeg andet end vise dig en lignende troskab. Men du får komme i hug jeg er en handelsmand, og ingenlunde nogen rig mand, og derfor tager jeg med tak imod dit tilbud om diamanterne, ifald vi virkelig skulde få fat i dem. Og så én ting til må jeg minde om: Du ved vi er draget ud for at lede etter en som er blir borte for os, en bror af min ven her. Ham må du hjælpe os at finde fat i.»

«Det skal jeg!» loved Ignosi. «Hør nu, Infadus, ved den hellige orms tegn som slynger sig om min midje beder jeg dig, frænde: sig mig nu sandheden! Ved du af at nogen hvid mand før har sat sin fod her i landet?»

«Nei, Ignosi.»

«Ifald nogen hvid mand var blit set eller spurt her, er du viss på at du da havde fåt det at vide?»

«Det kan jeg ikke tvile på.»

«Der hører du,» sa kongssønnen, og vendte sig til Curtis. «Din bror har ikke været her.»

«Ja – ja,» svarte Curtis, og drog et suk, «så er han vel aldrig nådd så langt, og al vor møie har været spildt. Og så får vi finde os i Vorherres vilje.»

Jeg vilde gjerne føre tankerne bort fra dette sørgelige emne, og så tog jeg mig til at tale om hvad det nu var bedst for os at gjøre. «Det er godt nok, Ignosi,» sa jeg, «at du har retten til at være konge her i landet; men hvad tænker du at gjøre for at bli det i virkeligheden?»

«Jeg ved ikke,» svarte han; «men mulig kan Infadus finde på råd.»

«Ignosi!» sa nu den gamle, «Ignosi, søn af Imotu! I nat skal den store dans og heksejagt blive holdt. Mange blir opsnuset og dræbt i nat, og stor sorg og vrede kommer kong Tvala til at vække i de overlevendes hjerter. Når det hele er slut, tænker jeg at samle nogen af de mægtigste høvdinger om mig, dem jeg mest kan lite på, og tale med dem, og så skal de igjen, ifald jeg vinder dem for vor sak, tale med de krigsfolk som de har under sig. Det gjælder da at tale varsomt til dem, især i førstningen, og vinde deres tillit, så de kommer til at tro fuldt og fast, at du og ingen anden er vor rette konge. Så tror jeg nok, at når sol går op i morgen, skal tyve tusend blanke spyd stå til din tjeneste, Ignosi. Men nu må jeg gå, for nu har jeg meget at tænke på og sørge for; jeg må have ørene vel med mig og se til at gjætte folkets lønlige tanker. Når dødedansen er over, skal jeg møde dig her, ifald jeg endda er i live, og så får vi tales nærmere ved. Krig kommer her nu til at blive i ethvert fald.»

I samme øieblik blev vort samråd afbrudt. Vi hørte en røst udenfor som ropte at det kom bud fra kongen. Vi gik til døren, og Infadus bød sendemændene træde ind. Et øieblik efter stod tre af kongens største høvdinger inde hos os. Hver af dem bar en skinnende ringbrynje, magen til den vi havde set kongen selv bære, og en vældig stridsøks.

«Gaver fra kong Tvala til hans gjester, de hvide mænd!» ropte den ene høvding med høitidelig røst.

«Vi sender kongen vor tak for gaven!» svarte jeg.

Med dybe bøininger forlod sendemændene atter hytten.

Straks de var gåt, gav vi os til nærmere at undersøge de merkelige rustninger. Ingen af os havde set noget bedre og finere våbensmedarbeide. Det merkeligste var at de kunde lægges så tæt sammen at de næsten ingen plads tog, så små var ringene, og så bøieligt var det hele.

«Kan folk her i landet gjøre slige ting?» spurte jeg Infadus. «Dette er udmerket arbeide.»

«Nei, min herre,» svarte han, «de er nedarvet fra vore ældste forfædre. Vi ved ikke hvem som har gjort dem, og det er bare nogen få stykker af dem igjen nu. Ingen andre end mænd af kongelig byrd har lov til at bære dem. Intet spyd kan trænge igjennem dem, for de er vævet med trolldom, og den som bærer en slig brynje i striden kan ikke blive såret. Enten må kongen være blit merkelig nådig til sinds, eller også er han ræd, siden han har sendt slige gaver.»

Infadus gav os det råd at tage dem på til mødet med kongen. Derpå gik han.

Resten af dagen holdt vi os i ro og talte sammen om vor stilling, og hvad vi skulde gjøre. Så gik solen ned, tusend leirbål kom i brand, og udenfor på veien lød drønnende fodslag og klingende spyd; det var hærfolket som drog afsted, flok efter flok, til pladsen ved kongens hytte, for at stille sig op til den store dans.

Kl. 10 kom månen op. Vi stod netop og så på hvor vakkert den lyste over den store by, da Infadus, fuldt væbnet, kom gående med en æresvakt på tyve mand som skulde følge os til dansen. Vi havde efter hans råd taget ringbrynjerne på os; vi bar dem under vore egne klær, og de viste sig merkelig lette at have på, endda de åbenbart var gjort til mennesker med sværere krop end folk vanligvis har nu til dags; derfor var de vel store for Good og mig; men Curtis's brynje sad som den var støbt på ham. Så stak vi vore revolvere i beltet, tog i hænde de vældige stridsøkser som kongen havde sendt os, og gav os på vei til festpladsen.

k

ELLEVTE STYKKE.

Dødedansen.

DA VI kom ind i kongs-kralen, der vi om morgenen havde havt vort første møde med Tvala, så vi at pladsen var fuld af hærfolk, over 20 000 mand, opstillet i små afdelinger, med åbne ganger imellem, for at de som snuste efter trollskap kunde komme til og få fat i hvem de vilde. Denne store velordnede hær frembød et syn som en sjelden ser magen til. Urørlige som malmstøtter stod de høie, sterke mænd; månelyset faldt på de blinkende spyd, de bølgende fjærdusker og malte skjoldmerker. Hvor vi så, mødte øiet række ved række af kraftige skikkelser og rolige åsyn, og over dem en skog af blanke spyd.

«Dette er vel hele kokoanernes stridsmagt?» spurte jeg Infadus.

«Nei,» svarte han, «dette er bare en tredjedel af den. Så mange skal altid være til stede ved dansen hvert år. En anden tredjedel holder sig udenom kralen for at være ved hånden, om det skulde blive oprør, når manddrabene tager på; 10 000 mand ligger i leir rundt omkring Lu, og resten i kralerne anden steds i landet. Du ser således at vi er et stort folk.»

«Hvor lydløst stille de er!» sa Good. Og den dybe ro som hvilte over disse tusender af levende mennesker var i sandhed næsten overvældende.

Da jeg sa dette til Infadus, sa han mørkt: «Ja, vel må de være stille nu, de står i dødens skygge.»

«Kommer mange til at bli dræbt?»

«Ja, mange, mange!»

«Det ser ud til,» sa jeg til de andre, «at vi kommer til at se et blodigt skuespil i gammel romersk stil. Her blir det nok ikke spart på menneskeliv.»

Det grøssed i Curtis, og Good sa han skulde ønske vi var vel ude af det.

«Sig mig, Infadus,» spurte jeg, «er vi i fare?»

Jeg ved ikke for visst. Men det gjælder i ethvert fald at vise sig djerv og rolig. Slipper dere vel fra det i nat, så er alt i godt gjænge. Krigsfolkene knurrer mod kongen.»

Under denne samtale var vi langsomt skredet frem til midten af tunet; der var det sat frem nogen stoler. I det samme vi nærmed os dette sted, så vi at det kom en flok mennesker gående fra den modsatte kant, fra kongens hytte. Det var kongen, hans søn Skragga og Gagul den gamle. De havde et halvt snes svære vildmænd i følge med sig. Hver af dem var væbnet med et spyd og en stor, tung klubbe.

«Det er de som slår ihjel,» hvisked Infadus.

Kongen satte sig på den midterste af stolene; Gagul satte sig ned på huk ved fødderne af ham, og de andre stilled sig op bag ham.

«Vær hilset, hvide mænd!» ropte han, i det samme vi var nådd frem til pladsen. «Sid ned, og lad os ikke spilde tiden; natten er kort, og meget skal nu gjøres. I en heldig stund er I kommet hid, og skal bli vidner til et herligt skuespil. Se rundt omkring, hvide mænd!» – Dermed lod han sit vilde øie løbe fra flok til flok – «Har I set magen til dette syn? Se, hvor de ræddes, alle de som har ondt i sinde, ræddes for himmelens dom!»

«Til verket! Til verket!» skreg Gagul med sin skarpe røst. «Hyænerne er sultne og tuder efter rov. Til verket! Til verket!»

Endnu et øieblik varte den trykkende stilhed. Da løfted kongen sit spyd, og i det samme blev tyve tusend fødder løftet og igjen sat i marken med et trampende drøn som fik jorden til at skjælve. Dette blev gjort tre ganger; atter var det stilt, og så lød det ude fra de yderste rækker en enslig røst, som sang en lang klagende vise med dette omkvæd:

«Hvad venter enhver som af kvinde blev født?»

Og fra hele hæren lød det til svar: «Døden!»

Efter hvert tog flok efter flok til at synge med, og til slut lød den vilde sang fra hele hæren. Det var ikke længer muligt for mig at følge med ordene; men så meget kunde jeg forstå at de ånded sterke og vilde sindsrørelser, rædsel og gru, men også stridslyst og glæde. Snart lød tonerne som ren elskovsvise, snart som en stridssang, til slut som et sørgeligt dødskvæde og endte med et skjærende klagerop. Så blev det atter stilt overalt. Men kongen løfted igjen sit spyd, igjen blev det trampet med fødderne, og frem mellem krigsfolkenes rækker kom nogen stygge og grufulde skikkelser farende imod os. Da de kom nærmere, så vi at det var kvinder, de fleste af dem gamle kjærringer med hvidt hår som føg om nakken på dem. Håret havde de fuldt af fiskeskjæl, i ansigtet havde de malt sig ud med gule og hvide striper, ned over ryggen og rundt livet på dem hang ormeskind, og menneskeben hang og dingled ved deres belte. Hver af dem svang i hånden en lang tvedelt pilekvist. De kom bort imod os, og en af dem pegte med kvisten på Gagul, som sad sammenkrøbet fremfor kongen, og så skreg de alle sammen:

«Mor, gamle mor, her er vi!»

«Godt! godt!» peb det gamle styggeting til svar. «Har I skarpe øine? Kan I se det som er skjult i mørket!»

«Ja, mor! Vore øine er skarpe!»

«Godt! godt! Har I åbne ører? Kan I høre ord som ikke kommer på tungen?»

«Ja, mor! Vore ører er åbne!»

«Godt! godt! Har I åbne sanser? Kan I lugte ondt blod og pege på nidingerne og renske landet for det onde? Er I færdige til at fuldbyrde himmelens dom? I som har ædt min visdoms brød og drukket af min trolldoms brønd, er I færdige?»

«Ja, mor! Vi er færdige!»

«Så til verket! Flyv ud, mine gribber! Slagterne har brynt sine spyd» – her pegte hun på vildmændene bagenfor – «og de hvide mænd fra en fremmed verden er hungrige efter at se. Til verket!»

Med et vildt hyl satte trollkjærringflokken afsted til alle kanter, så det skrangled i de tørre menneskeben som hang ved deres belte. En af dem fulgte vi med øinene. Hun fór bent bort til en række krigsmænd; der stansed hun og gav sig til at danse en rasende runddans. Hun hvirvled sig rundt, med en rent utrolig hast, og på samme tid sang hun – eller rettere sagt, hun skreg med hvinende røst: «Jeg kjender lugten af illgjerningsmanden! – Nu er han nær, han som har givet sin mor gift! Jeg hører tankerne hos ham som tænker på at svige kongen!»

Rasende af vildskab holdt hun på at svinge sig rundt, mens skummet stod ud af munden på hende, øinene var udspilt, som de skulde sprænges, og hendes legeme skalv i krampe. Med ett bråstansed hun, stod et øieblik stiv og urørlig, som en hund, når den lugter vildtet, og så tog hun til at flytte sig langsomt frem imod krigsmændene. De nærmeste af dem veg rædde unda for hende. Pilekvisten holdt hun udstrakt fremfor sig, ligesom hun gik og kjendte sig for. Da hun var helt borte hos dem, stansed hun og pegte, gled atter frem et par steg, så satte hun i et hvin, og fór som en kat ind mellem mændene og rørte med sin pilekvist ved en af dem, en høi, staut kar. I samme øieblik tog begge hans sidemænd tag i den dømte mand, en i hver arm, og drog ham frem for kongen.

Han gjorde ingen modstand, han var ligesom stivnet af rædsel, og spydet faldt ud af hånden på ham. Da han var tæt vedkongen, steg to af mestermændene frem og vendte sig mod Tvala for at høre hans bud.

«Dræb ham!» sa kongen.

«Dræb ham!» hvinte Gagul.

«Dræb ham!» tog Skragga op igjen, med et fælt grin.

Næsten før ordene var udtalt, var dødsdommen fuldbyrdet. Den ene af bødlene havde gjennemboret den ulykkelige med sit spyd, den anden knust hans hode med sin klubbe. Han var død.

«Det var én,» sa Tvala, i det samme liget blev slæbt bort og lagt ned på jorden,

Men knapt var dette gjort, før trollkjærringerne havde snuset op en anden krigsmand og ladet ham føre frem. Denne gang var det en høvding; det kunde en se på den fine leopardskinds-kåpe han bar. Atter lød de grufulde rop, og få minuter efter lå dette offer ved siden af det første.

«To!» sa kongen.

I videre og videre ringer hvirvled heksedansen sig over tunet, til det lå omtrent hundrede lig udstrakt bag os. Jeg har hørt om de blodige skuespil i det gamle Rom og om tyrefegtningerne hos spanierne i nyere tider; men det vi så den nat i kokoanernes hovedstad syntes mig at overgå alt andet i rædsel. Det nytted ikke for os at blande os ind; vi prøvde på det én gang, men blev strengt vist tilbage.

«Lad retten gå sin gang, hvide mænd!» bød kongen. «Disse hundene er ikke andet end trollmænd og forbrydere, alle i hop, og derfor skal de dø.»

Ved midnatstid blev det en stans. Trolldom-snuserne samled sig igjen, åbenbart udmaset efter sit blodige verk, og vi fatted det stille håb at nu skulde det være slut. Men det var ikke så vel. Snart efter så vi Gagul den gamle selv reise på sig. Støttet på en stok kom hun skjanglende frem på pladsen. Det var et fælt syn at se dette gamle skaldede kvindfolk give sig til at danse. Efter hvert syntes hun at ildnes op og få mere kræfter, og til slut hopped og dansed næsten ligeså vildt som sine lærlinger. Imens grynted hun noget som skulde være en sang. På én gang gjorde hun et hop bort imod en høi mand, en høvding, som stod fremme for sine folk. Det gik et knurrende gny gjennem rækkerne; men det hjalp ikke, to af hans folk slæpte ham frem, og et øieblik efter var han også dræbt.Vi hørte siden at det var en rig og mægtig mand, søskendbarn til kongen.

«Hundred og tre!» sa kong Tvala. Gagul hopped igjen omkring, og tog nu til at komme uhyggelig nær det sted der vi sad.

«Du skal se det ender med at det gamle troll prøver sig imod os!» hvisked Good.

«Å, snak!» mente Curtis.

Men jeg for min del blev hed om ørerne ved at se hende komme nærmere og nærmere. Jeg skotted bort på den lange række af lig, og jeg kan ikke negte at det grøssed i mig. Jeg så øinene gnistre på hende, i det samme hun stod stilt og pegte. Straks efter fløi hun med et hyl bort til Umbopa og rørte ved hans aksel.

«Jeg har snust ham op!» skreg hun.

«Slå ham ihjel! Jeg ser hans onde tanker. Slå ham ihjel, kong Tvala, før han dræber os! Slå ham ihjel!»

Det var et øieblik stilt som i graven. Jeg skyndte mig at tage ordet. «Konge! Denne mand er i vor tjeneste, og den som gjør ham noget ondt bryder freden med os, dine gjester. Jeg må derfor kræve at ingen vold øves mod denne mand, men at han må nyde det samme gjestevenskab som vi.»

Tvala sendte mig et skulende øiekast, og svarte: «Gagul den gamle, spåkvindernes mor, har snust ham op. Han lurer på svig. Han må dø, hvide mand!»

«Nei, han skal ikke dø!» ropte jeg. «Den som prøver at lægge hånd på ham, slår jeg ihjel på flekken.»

«Grib ham!» brølte kongen til sine bødler, som stod omkring ham, blodige og fæle efter nattens ugjerninger. De kom bort imod os et stykke; men så stansed de. Ignosi løfted sit spyd og stod færdig til at sælge sit liv så dyrt som mulig.

«Bort, blodhunder!» ropte jeg, «ifald dere vil se morgendagens lys. Rører dere et hår på hans hode, skal det koste kongens liv.» I det samme sigted jeg på Tvala med min revolver. Curtis og Good greb nu også sine revolvere; den ene af dem sigted på føreren for mestermændene, den andre på Gagul. Tvala vred sig i angest, da mit pistolløb kom i høide med hans brede bryst.

«Nå, Tvala,» spurte jeg, «hvad blir det til?»

«Tag bort trollrørene!» sa han. «For gjestevenskabets skyld som I har mindet om skal jeg skåne denne mand. Men I mistager eder, ifald I tror jeg er ræd. Drag nu hjem med fred!»

«Godt!» sa jeg, så rolig som jeg kunde. «Dette blodbad er vi også for længe siden kjede af. Er det slut med dansen?»

«Ja, nu er det slut,» svarte Tvala grættent. «Lad disse hunder bli kasted ud til hyænerne og gribbene!» la han til, og pegte på de lange rækker af lig. Så løfted han sit spyd, og den ene hærafdeling efter den andre drog i dyb stilhed ud gjennem den store grind. Bare en liden træt skare blev tilbage for at slæpe bort ligene.

Så reiste vi os og hilste til kongen, som for resten lod være at hilse igjen, og skyndte os hjem til vore hytter.

Vi tændte vor lampe – en lerkrukke med tran af flodhestespæk og en væge af palmebladstrimler – og satte os til at tale sammen om nattens uhyggelige hændelser.

«Hvorledes er det med dere andre?» spurte Curtis. «Jeg for min del er så oprørt at jeg er næsten syg.»

«Har jeg før havt nogen tvil om jeg skulde hjælpe Umbopa imod denne blodhund af en konge,» sa Good, «så har jeg det sandelig ikke nu længer. Jeg havde min hårde nød med at holde mig rolig under al den slagtingen. Jeg prøvde på at lukke øinene, men altid måtte jeg til at se igjen, når det var på det værste. Men nu tænker jeg du er os takskyldig, Umbopa. Du havde nok fåt et stygt lufthul i skindet, havde ikke vi berget dig . . . Men hvor blir det af Infadus?»

«Jeg skal aldrig glemme denne nat og hvem jeg skylder mit liv,» svarte Ignosi, da jeg oversatte Goods ord for ham. «Om Infadus kan jeg sige, at han kommer så snart han kan. Vi får vente, til han blir færdig med det han nu har at gjøre.»

Så tændte vi vore piper og satte os til at vente.

l

TOLVTE STYKKE

Jertegnet.

ET PAR timer sad vi og vented, og i denne tid blev det ikke stort talt imellem os; dertil var vi altfor uhyggelig til mode efter nattens blodige skuespil. Til slut tænkte vi på at gå til ro, for det tog alt til at lysne så småt i øst; da hørte vi det kom nogen gående, vagten ropte til dem, og fik svar igjen, døren gik op, og Infadus kom ind, fulgt af seks staute mænd.

«Jeg kommer, som jeg har lovet,» sa han. «Hør mig nu, hvide mænd, og du, Ignosi, kokoanernes rette konge! Disse gjæve mænd, som jeg har i følge med mig, hører alle til landets stormænd, og hver af dem har under sig 3000 stridsmænd som lystrer hans bud. Jeg har sagt dem det jeg selv har set og hørt. Lad dem nu se ormemerket under dit belte, Ignosi, og lad dem nå høre din fortælling, så de kan sige os om de vil hjælpe dig i striden mod kong Tvala.»

Ignosi løste straks sit belte, og høvdingerne gik nu frem, én for én, og tog det hellige merke i øiesyn. Da de havde gjort det, uden endnu at sige noget, tog Ignosi atter belte og kappe på sig, og fortalte det samme som vi havde hørt morgenen i forveien.

Da han var færdig, tog Infadus til orde: «Nu har I selv hørt det, høvdinger. Hvad råd vil I nu tage? Vil I hjælpe denne mand til at vinde sin fars rige, som er hans med rette, eller vil I blive ved at tjene Tvala, som hele folket hader, fordi han holder det i den værste trældom og øder dets blod i strømmer. I har set hvorledes det gik i nat. To andre høvdinger havde jeg også stævnet hid; men de er nu i hyænernes vold. I kommer nok snart til at dele deres skjæbne, ifald I ikke gjør oprør. I får nu selv vælge.»

En hvidhåret, kraftig gubbe tog nu ordet på de andres vegne, gik et par steg frem og svarte: «Du har ret, Infadus, når du siger at Tvala er forhadt af alle for sin grusomhed. Min egen bror blev dræbt i nat. Men det du vil have os med på er et farligt vågestykke, og det vi nu har hørt lyder rent utroligt. Ingen af os kjender denne mand som du vil vi skal gribe til våben for. Hvem kan vide om han ikke farer med svig og løgn? Og ingen kan sige forud, hvorledes det kommer til at gå i en slig strid. Bare det kan vi vide visst, at mange vil følge Tvala, og at det kommer til at koste en hård strid, blod af krigsfolk i tusendvis, før seieren blir vundet – om vi vinder den. Men» – blev den gamle høvding ved, og så bort på os – «du har disse hvide mænd med dig, og det har vi set, at deres magt er stor. De holder med Ignosi, og derfor siger jeg – og de andre med mig: Ifald du, Ignosi, er vor rette konge, så lad os og hele folket få se et tegn til vidnesbyrd om, at du taler sandhed. Da skal vi tro dig, og da skal vi også følge dig. Da kommer en hær af tusender til at fylke sig om dig og Infadus og dine hvide venner.»

«I har set ormetegnet,» svarte jeg.

«Det er ikke nok. Ormen kan være indristet længe efter hans fødsel. Nei, vi må få se et tydeligere tegn, ellers rører vi ikke en hånd for ham.»

De andre fem samstemte i dette. Jeg forklarte nu Curtis og Good det vi havde hørt, og spurte om deres mening.

«Jeg har det!» ropte Good. «Jeg har det! – Bed dem lade os være alene et øieblik.»

Høvdingerne gik udenfor, og straks gik Good bort til en liden kasse, som vi gjemte vore lægemidler og andre småting i, og fandt frem en lommebog med en trykt kalender på de første sider. «Se her,» sa han, «her har vi det! Er det ikke den 4de juni i morgen?» – Jo, det samme mente vi også. Så læste han op: «4de juni, total solformørkelse, i Greenwich1) kl. 11,15 minuter, synlig på de britiske øer . . . Afrika osv. Der har vi tegnet! Et rent jertegn! Sig dem at imorgen skal vi formørke solen!»

Det var jo et udmerket indfald; men sæt nu at almanaken ikke var nøiagtig. Kom vi med gale spådommer, blev det nok snart slut med den ærefrygt kokoanerne og deres konge havde for os, og da var Ignosis sak tabt med det samme.

Curtis lod til at have lignende tanker, for han spurte Good, om han var viss på at almanaken var pålitelig.

«Det er der ingen tvil om,» svarte Good, som netop sad fordybet i et regnestykke som han udførte på bladene i lommebogen. «Ialfald har jeg aldrig hørt andet end at formørkelser slår til på klokkeslættet, og her står at denne skal være synlig i Afrika. Jeg kjender ikke nøie den geografiske længde og bredde for dette sted; men jeg har så vidt mulig regnet ud, når formørkelsen indtræder imorgen. Jeg tror ikke jeg mistager mig meget, når jeg siger, at vi har den omtrent kl. 1, og at det i mere end en halv time kommer til at være mørkt som om natten.»

«Da tror jeg vi får våge det,» mente Curtis.

Også jeg samstemte i dette, hvorvel ikke uden en viss ængstelse; for gik det galt, så var det rent ude med os. Vi lod nu Ignosi kalde høvdingerne ind igjen, og jeg talte til dem omtrent således:

«Mænd af Kokoana, og du, Infadus, hør på mig! Det er meget ugjerne vi nu har sat os fore at opfylde eders bøn om at vise vor magt ved et tegn; ti det kommer til at sætte dagens og tidens jevne gang i ulag og slå verden vidt og bredt med rædsel. Men den sag det her gjælder at virke for er stor og alvorlig, og vi er fulde af harme mod Tvala for hans grusomhed og mod Gagul den gamle for hendes skamløse adfærd mod vor ven Ignosi, som holdt på at blive myrdet her i nat. Derfor har vi nu sat os fore, at give eder et tegn, et stort jertegn, som alle kan se og alle må tro på. Kom nu hid!» sa jeg, og førte dem bort til døren, og pegte på solen, som netop kom stigende frem over synsranden. «Hvad er det for noget?»

«Det er solen, som går op!» svarte ordføreren for høvdingerne.

«Sig mig nu, kan noget menneske slukke denne sol, så det blir nat over hele landet midt på dagen?»

Høvdingerne smilte, og en af dem sa: «Nei, høie herre, det kan intet menneske gjøre. Solen er sterkere end alle mennesker som den varmer med sine stråler.»

Jeg tog da til at forklare dem, at samme dagen, en time efter middag, skulde vi slukke dens lys og skjule den for menneskenes øine næsten en hel time. «Så længe,» sa jeg, «skal mørket dække jorden, til tegn på at I kan lite på vort ord, og til tegn på at Ignosi og ingen anden er den rette konge i kokoanernes land. Når vi viser et sligt jertegn, vil I da tro os?»

«Ja,» svarte den gamle høvding, «kan I gjøre dette, så vil vi tro, at I har ret, og at seiren vil følge eder.» De andre høvdinger samstemte med et nik.

«Godt,» sa jeg. «Vi tre hvide mænd har lovet det, og så skal vi også gjøre det. Har du hørt det, Infadus?»

«Jeg hører det,» svarte han; «men det høres underligt: slukke solen, som har lyst og endnu lyser hver dag over jorden! Hvorledes kan det gå for sig?»

«Det skal du få se på!» svarte jeg.

«Det er godt, mine venner! Idag, noget over middag, sender Tvala bud efter dere; da skal I se på pigernes dans. Når dansen har varet en time, så skal den pige som Tvala holder for den vakreste blive dræbt af Skragga, kongens søn, som offer til de tre som holder vakt ved fjeldene derborte.» I det samme pegte han på de tre underlige fjeldtinder, som lå der kong Salomons vei endte. «Kan mine hvide herrer da slukke solens lys, så frelser I pigens liv, og hele folket kommer til at undres og tro på eders magt.»

«Ja,» nikked den gamle høvding, «da kan I også lite på os.»

«Et stykke borte fra Lu ligger en haug,» blev Infadus ved; «den strækker sig i en bue, som ligner halvmånen. Det er en skanse, der mine krigsfolk og tre andre hærafdelinger, som disse mænd fører, ligger i leir. I formiddag skal jeg få lempet det så at to eller tre andre afdelinger blir sendt derud. Kan da virkelig mine herrer formørke solen, så skal jeg i mørket føre jer ud til Halvmånehaugen; der kan I være trygge, og derfra skal vi våge en strid med kong Tvala!»

«Det er godt,» sa jeg. «Men lad os nu være alene for at sove en stund og siden gjøre os færdige til det store jertegn.»

Infadus og de andre høvdinger bød os da far-vel og gik bort.

«Mine venner!» sa Ignosi, da de var gåt, «kan I virkelig gjøre, som I har sagt, eller er dette løfte bare tomme ord?»

«Jeg tænker nok vi skal holde vort løfte, Umb . . . Ignosi, skulde jeg sige.»

«Det er underligt!» ropte han, «meget underligt, og havde I ikke været engelskmænd, vilde jeg ikke tro det; men jeg ved, at engelskmændene holder sit ord. Overlever vi dette her, så skal jeg ikke glemme, det I gjør for mig.»

«Lov mig en ting, Ignosi!» sa Curtis.

«Jeg lover det, før jeg har hørt, hvad det er,» svarte Ignosi med et smil.

«Lov mig, at ifald du blir konge i Kokoana, skal det være slut med al «heksejagt» her i landet, og lov mig også, at du aldrig skal lade noget menneske dræbe, uden du først har hørt om han har noget at sige til sit forsvar.»

Da jeg havde oversat dette for Ignosi, stod han en stund og tænkte sig om, før han svarte: «Hvide mænd og sorte mænd dømmer ikke ens om livets værd. Alligevel skal jeg love, at det ikke skal bli snust efter trolldom mere, så sandt det står i min magt at hindre det, og heller ikke skal nogen dø uden at være forhørt og dømt.»

«Dette er da en fast aftale mellem os, sa Curtis, «og lad os nu se til at få os nogen hvile.»

Trætte som vi var, lå vi snart i dyb søvn, og sov til Ignosi vakte os omtrent kl. 11. Da stod vi op, og efter at vi havde fåt os en god frokost, gik vi ud og så på solen. Det var ingenting i veien med den; men formørkelsen skulde jo først komme to timer senere.

«Jeg vil håbe, spådommen slår til,» sa Curtis. «Det måtte ikke være hyggeligt at høre til de falske profeter.»

«Nei, mindst her,» svarte jeg mørkt, «for da er det ude med os. Høvdingerne kommer nok da til at fortælle hele historien til kongen, og da blir det et andet slags formørkelse af, som ingen af os synes videre godt om.»

Så vendte vi tilbage til hytten, og tog vore ringbrynjer på os, og straks efter kom det bud fra kongen, at han vented os til den store årlige pigedans som nu skulde holdes. Vi tog da vore rifler og patroner med, for at have dem ved hånden, ifald vi måtte fly, som Infadus havde ladt falde et ord om, og drog afsted, ikke uden en viss lønlig ængstelse. Det store tun fremfor kongs-kralen så nu helt anderledes ud end kvelden i forveien. I steden for de tætte rækker af morske krigsmænd, så vi nu flere flokker af Kokoanapiger, alle med blomsterkranser på hodet, og med en palmegren i den ene hånd og en hvid lilje i den andre. Midt på pladsen sad kong Tvala, og ved hans fødder Gagul den gamle; bag hans stol stod Infadus, og ved siden kongssønnen Skragga; rundt omkring stod et halvt snes mænd af livvakten. Også et snes høvdinger var til stede; mellem dem kjendte jeg igjen vore venner som vi havde talt med om natten.

Tvala hilste nokså venlig til os hvide – slig så det ialfald ud – men sendte i det samme Ignosi et hadefuldt øiekast.

«Velkommen, hvide mænd!» sa han. «Nu skal det bli noget andet at se, end i nat, vakkert nok på sin vis, men ikke så herligt. Unge piger i dans kan være bra nok at se på; men jeg liker bedre klangen af mændenes spyd og lugten af deres blod. Vil I tage hustruer af vort folk, hvide mænd, så står det jer frit for at vælge hvem I vil have.» Han stansed en stund, som om han vented på svar.

Vi så på hverandre og smilte. «Jeg takker dig, konge!» svarte jeg, «for dit tilbud; men hvide mænd vælger helst hvide kvinder til hustruer. Kokoanernes døtre er fagre; men de passer ikke for os.»

«Lad det være, som I selv vil!» sa kongen og lo. «Vore piger trænger ikke at gå tiggergang for at få gjæve mænd. Velkommen hid igjen! Velkommen du også, sorte mand! Havde Gagul fåt sin vilje frem i nat, så havde du nu været stiv og kold. Det var en lykke for dig at du havde så trofaste venner.»

«Du kan mulig bli stiv og kold før mig, kong Tvala!» svarte Ignosi rolig og drog sine bryn sammen.

Det gav et sætt i Tvala. «Du taler djervt,» ropte han med et vildt øiekast. «Tag dig vel i agt!»

«Den tør nok være djerv, som taler sandhed,» svarte Ignosi. «Sandheden er et skarpt spyd, som træffer sit mål.» Tvalas ene øie lynte, men han tog ikke til gjenmæle.

«Lad dansen gå for sig!» ropte han, og et øieblik efter sprang de blomsterkranstepiger frem flokkevis, syngende og viftende med sine liljer og palmegrener. Længe holdt de på at danse op og ned, de mødtes og skiltes, hvirvled sig rundt, skred frem og veg tilbage, alt i en så fast takt og afmålt orden, at det var tydeligt at se de var vel indøvet i sin kunst. Så blev det en stans; de andre holdt sig stille, og en vakker pige kom frem og hvirvled sig i en runddans midt fremfor kongen. Til slut drog hun sig træt tilbage, en anden kom frem i hendes sted og dansed den samme dans, siden den ene efter den andre; men ingen kunde måle sig i ynde og duelighed med den første.

Da de var færdige, løfted kongen sin hånd og spurte, vendt mod os: «Nu, hvem synes I er den vakreste, hvide mænd?»

«Hun som først dansed alene,» svarte jeg straks, tankeløst nok, for knapt var ordene ude af min mund, før det randt mig i sinde at Infadus havde sagt at den vakreste skulde dø.

«Mit sind og mit øie er som dine,» ropte Tvala. «Ja, hun er den vakreste, og sørgeligt nok er det for hende; ti nu må hun dø!»

«Ja, hun må dø!» pep Gagul, og kasted hvasse øine på den stakkars pige som endnu ikke vidste hvad skjæbne det vented hende.

Jeg kunde bare med møie holde min harm tilbage. «Hvad skal det sige, konge?» spurte jeg. «Hun har danset godt, vi har glædet os ved hendes dans, og hun er vakker; – skal sligt lønnes med døden!»

Tvala lo og svarte: «Ja, så er skikken hos os, og de gamle der borte; – her pegte han mod de tre fjeldtinder – «må have det vi skylder dem. Ifald jeg idag lod være at ofre den vakreste kvinde, vilde ulykke komme over mig og mit hus. Ti således lyder mit folks spådom: «Ifald kongen ikke ofrer den fagreste mø, den dag da pigedansen holdes, til de tre gamle som holder vakt på fjeldene, da skal han og hans hus falde.» Og læg merke til det, hvide mænd! – min bror, som var konge før mig, lod være med dette offer, og han og hans hus faldt, og jeg er konge i hans sted. Det er afgjort; hun må dø!» Han vendte sig til vaktmændene: «Før hende hid! – Skragga, hold dit spyd færdigt!»

To af hærmændene steg frem, og pigen, som nu først, skjønte at det gjaldt hende, skreg høit og vilde fly. Men de sterke hænder holdt hende fast og førte hende frem for os, mens hun gråt og stritted imod.

«Hvad heder du, jente?» pep Gagul. «Vil du ikke svare? Skal kongens søn gjøre sit verk straks?» Skragga var færdig med det samme. Han steg frem med et ondt grin, og løfted sit store spyd. I det samme så jeg Good gribe til sin revolver. Pigen, som så det kolde stål blinke, vred sine hænder og stod og skalv fra isse til fod.

«Hun grøsser, før hun kjender noget!» ropte Skragga med en lystig latter.

«Får jeg nogen gang tag i dig, skal du få bøte for det, din blodhund!» hørte jeg Good mumle mellem tænderne.

«Nå, kan du snart sige, hvad du heder? Kom frem! Snak ud! Vær ikke ræd!» sa Gagul katte-venlig.

«Jeg heder Fulata, af Sukos hus,» svarte pigen med skjælvende røst. «Å, mor! hvorfor må jeg dø? Jeg har jo ikke gjort ondt imod nogen.»

«Slå dig til tåls!» sa den gamle kjærring med grusomt smiskende blidhed. «Du må dø som offer til de tre gamle som sidder der borte» – i det samme pegte hun på tinderne –; «men det er bedre at sove om natten end at slite sig ud om dagen. Det er bedre at dø end at leve, og kom i hug at du skal dø for kongssønnens egen hånd!»

Men Fulata vred sine hænder og ropte: «Å, det er tungt at dø så ung! Hvad har jeg gjort, siden jeg ikke mere får lov til at se solen stige op af nattemørket og se stjernerne følge den i sporet om kvelden? Aldrig mere skal jeg se blomsterne glitre i duggen, aldrig mere høre bækken sikle over stenene! Jeg skal ikke mere se min fars hytte igjen, og min mor skal aldrig mere kysse mig, og hvem skal passe det stakkars syge kid, når jeg er borte? – Å, det er grusomt, grusomt!» Og atter vred hun sine hænder, løfted sit tårevåde, blomsterkranste åsyn mod himlen, og kasted sig på knæ for sine hårdhjertede bødler. Men Gagul og hendes kongelige herre lod sig ikke røre, endda vi så både høvdingerne og livvakten ynkes over den stakkars uskyldige pige. Good var bristefærdig af harm. Med en kvindes skarpe øie for sligt la Fulata merke til det, og skjønte at hun i ham havde en ven. Med ett sprang var hun borte hos ham, kasted sig ned for ham, og slog armene om hans «vakre, hvide ben».

«Hvide mand fra en fremmed verden!» ropte hun. «Hjælp mig! Frels mig! Du er sterk, sterkere, vældigere end nogen i vort land. Frels mig fra døden!»

«Ja, min ven! Vi skal verge dig!» ropte Good på kraftigt engelsk; Ordene forstod hun ikke, men des bedre varmen i hans øie og mildheden i hans røst. «Reis dig op og stå her hos os!» Dermed greb han hendes hånd og løfted hende op fra jorden.

Tvala vinked til sin søn, som nærmed sig med løftet spyd.

«Nu får De lade det bære eller briste,» hvisked Curtis til mig, «Hvad er det De venter på?»

«På formørkelsen,» svarte jeg. «Nu har jeg i en halv time holdt øie med solen, men den ser ikke ud til at fattes noget.»

«De får våge noget alligevel, ellers blir pigen dræbt. Tvala er bristefærdig af utålmod.»

Curtis havde ret. Endnu en gang kasted jeg et øie på solen; den var så hel og blank som nogensinde. Men jeg måtte til! Raskt steg jeg frem mellem den unge pige og kongens søn, gjorde mig så djerv og værdig som mulig, og tog til orde:

«Vi vil ikke tåle en slig grusomhed, kong Tvala! Lad pigen gå bort i fred!»

Lynende sint sprang Tvala op fra sit sæde, og fra høvdingeflokken og den tætte skare af unge piger som havde samlet sig om os lød undrende spørsmål og rop af rædsel.

«Nei, så du vil ikke tåle det, du? Jeg mener gneldrebikjerne tar til at glefse efter løven! Hvem er du som ikke vil tåle det? Og ved du ikke hvem jeg er? – Pas dig, siger jeg! – Frem, Skragga! Gjør din gjerning! – Hei, vaktmænd! Grib de fremmede hundene!»

Straks kom det frem en hel flok væbnede mænd bag fra hytten. De havde nok ståt færdige for det tilfælde at det skulde blive, uro i leiren. Curtis, Good og Ignosi stilled sig op ved siden af mig, og, nu stod vi tæt sammen med riflerne løftet. Så ræd jeg var, skjød jeg ligevel hjertet op i livet og ropte af mine lungers fulde kraft:

«Rør os ikke! Vi tåler ikke at nogen kommer os nær! Ifald nogen våger noget sligt, så læg merke til mit varsel: da skal solen slukne og nattens mørke brede sig over landet!»

Denne trusel gjorde straks virkning; kongsmændene veg tilbage, og Skragga sænket sit spyd.

Men der var én, som ikke vilde give sig, og det var Gagul. «Nei, hør på løgneren!» ropte hun. «Hal ha! Han vil slukke solen, som det var en tranlampe! Ja, prøv det!» fræste hun bort til mig. «Gjør det, så skal pigen få leve. Men kan du ikke det, så skal dere dø, både du og hun – og de du har i følge med dig også!»

Jeg skotted op til solen. Og da kan det vel hænde jeg blev glad! Ude i kanten var en smal strimmel af den blanke skive blit usynlig. Formørkelsen holdt på at komme! Høitidsfuldt løfted jeg hånden mod himmelen, og gav mig til med høi røst at sige frem et.» engelsk digt jeg kunde udenad, og mine to venner aped efter mig med stor iver: Curtis messed vers af Shakespeare2), og Good sang: Rule, Britannia!3) med rungende røst og med så grufulde miner at det ikke var at undres på om de indfødte blev rædde for dette «undermenneske», som alt før havde øvet så stor virkning på dem. Langsomt gled skyggen over solskiven, og fra mængden omkring os lød ængstelige rop.

«Se nu, kong Tvala!» ropte jeg. «Se nu, Gagul! Se nu, alle høvdinger, alle mænd og kvinder i Kokoana! Solen slukner! –

Har vi nu holdt ord? Eller våger nogen endnu at kalde os løgnere? – Mørkere og mørkere skal solen blive, og snart skal det være nat som ved midnatstid. I vilde have et tegn. Nu har I fåt det! – Bliv mørk, du blanke sol! Lad de hårde hjerter knuges af rædsel!»

Og rædsel greb nu alle kokoanerne rundt omkring os. Somme af dem stod som lamslåt, andre kasted sig ned på jorden og vred sine hænder og skreg og hylte. Kongen mælte ikke et ord; han bare glodde med store øine, snart på solen, snart på os. Gagul var den eneste som ikke lod sig skræmme.

«Det går over!» ropte hun. Jeg har set sligt noget før. Det er løgn, når de siger de kan slukke solen. Bare ikke vær rædde! Det går over om en stund!»

«Vent, så skal dere få se!» skreg jeg ud over mængden. «Klem på!» hvisked jeg til Good, for jeg kunde ikke selv komme på flere vers. «Klem på! Lad munden løbe!» Og straks satte Good i at synge en gneldrende sjømandsvise, med hiving og heising og mange rare låt, som jeg ikke skjønte et muk af; men kokoanerne skjønte det nok endda mindre; de mente det var et grueligt tryllekvad han stod der og skrålte og sang.

Imens blev mere og mere af solskiven borte, dagslyset var nu sterkt minket, folkemængden stod gi lydløs stilhed og stirred på solen. Fuglene flagsed rædde hid og did; borte i udkanten af kralen tog en hane til at gale af alle livsens kræfter; den skulde vel på embeds vegne varsle nattens komme. For resten var ingen ting andet at høre end Goods sjømandssang. Nu var skyggen nådd ind over midten af solen, en mørk skumring havde lagt sig over landet, så vi bare kunde skimte de nærmeste af de mange mennesker som var samlet på pladsen fremfor os. På én gang skar et høit skrål gjennem stilheden. Det var Skragga som brølte: «Solen dør! Trollmændene har dræbt solen! Vi kommer alle til at forgå i mørke!»

Fuld af raseri løfted han sit tunge spyd, og kasted det med al sin kraft mod Curtis, som blev ramt midt i brystet; men våbnet spratt tilbage og faldt med en singlende lyd ned på stengrunden. Ringbrynjen, som kongen havde sendt Curtis, frelste hans liv; men for alle som ikke vidste, at han havde den på sig, måtte det se rart ud at et sligt spydkast var uden virkning. Skragga fór frem, bøide sig ned og greb efter spydet. Men Curtis var snar i vendingen, han havde alt løftet sin revolver – nu lød et skud – og kongssønnen styrted død til jorden.

Fulde af rædsel ved at se kongssønnen blive dræbt og mørket brede sig over jorden, fór de unge piger i ængstelig hast bortover mod grinden. Nu kom alt i en vild røre. Kong Tvala selv flydde, så fort han kunde, ind i sin hytte, fulgt af Gagul. Livvakten og flere høvdinger fór nok samme vei; ialfald blev de borte. Få minuter efter at Skragga var dræbt, var vi fire – Curtis, Good, Ignosi og jeg – alene på den store plads, sammen med Infadus og den unge pige, Fulata, som vi havde frelst fra døden, og de høvdinger vi havde talt med om natten.

«Høvdinger!» sa jeg, «nu har I set tegnet. Er I nu overtydde om at vi har ret, så lad os drage bort til det sted som du, Infadus, har talt om. Ingen ting kan nu hindre eller stanse trolldommen. Den kommer til at vare en time. Lad os nytte den stund mørket varer.»

Infadus var straks færdig. «Kom!» ropte han. «Følg mig!» Så tog vi hverandre i hænderne, og gik ud af kongs-kralen. Fulata var med os; hun fulgte med Good. Høvdingerne og Infadus kjendte hver krog og i sti vi skulde gå, og snart var vi helt ude af byen. Da var det så mørkt som midt på natten. Men vi gjorde ingen stans. Vi holdt hverandre i hænderne – og så bar det afsted, ud i mørket.

Fodnoder

1)

Læs Grinitsj, ved London, kjendt for sit stjernekikkertårn.

2)

Læs Sjækspir (Englands største digter).

3)

Læs Rul, Britænniæ! (Hav magten, Britannia! – Britisk fædrelandssang.)

m

TRETTENDE STYKKE.

Før slaget.

EN TIME eller noget længer holdt vi på at gå således, og formørkelsen tog til at minke igjen. Den ene kant af solskiven kom atter så småt til syne. Efter hvert blev det så lyst at vi kunde se landet omkring os. Vi var nu kommet et godt stykke bort fra Lu, og nærmed os et høidedrag, som så ud til at være fladt oppå, omtrent 60-70 meter høit og 3 kilometer i vidde helt rundt. Denne bakke var bøiet som en halvmåne eller hestesko og havde meget bratte sider. Øverst oppe var det god plads, og her lå krigsfolk i leir året rundt, som vanlig 3000 mand, men nu var der mindst tre ganger så mange.

Da vi kløv op over heldningen, så vi at krigsfolkene stod i flokker og holdt øie med solen, fulde af undring og angest. Uden at sige et ord gik vi frem mellem rækkerne og kom til en liden hytte som stod midt på høisletten. Her fandt vi til vor glæde to mænd som var sendt i forveien med alle vore saker, som vi i skyndingen ikke havde kunnet få med os fra vor hytte i Lu.

«Jeg sendte bud efter disse ting,» sa Infadus. «Jeg lod dem også tage med disse her,» la han til, og drog frem – Goods bukser. Den som blev glad nu, det var Good, og han var ikke sen til at drage dem på sig, endda Infadus klagte sårt over at han ikke mere skulde få se den hvide mands «vakre legger». Fra den dag måtte de gode kokoanere nøie sig med at se hans ene kindskjeg, hans glasøie og hans vidunderlige tandgard.

Infadus lod os nu vide at den hær som stod her på Halvmånehaugen var samlet for at gjøre opstand mod kong Tvala. Dette var høvdingerne og han nu enige om, og de tvilte ikke på at de skulde få krigsfolket til at gå med på alt. Men så måtte hæren få se sin rette konge, Ignosi.

En halv time efter stod hele vor styrke, omtrent 20 000 mand, opstillet på en stor åben plads. Aksel ved aksel stod de store, staute krigsmænd i en halvring fremfor os. Ved siden af os stod høvdingerne og alle øversterne for hæren.

Infadus tog nu først ordet, og bad de forsamlede mænd drage sig til minde, hvorledes Tvala havde fåt magten ved at myrde sin tvillingbror kongen og jage dronningen og hendes lille søn Ignosi ud i ødemarken. Derefter talte han om Tvalas hårdhed og grusomme styre, om den blodige fest natten i forveien, da så mange af landets bedste mænd havde fundet døden. Og så fortalte Infadus om de hvide mænd, som havde set landets nød og vilde komme de ulykkelige til hjælp. De havde Ignosi i følge med sig, landets rette konge. Med ham var de steget over snefjeldene, og her havde de nu gang på gang vist sin magt for alt folket, nu sidst ved at slukke solens lys, frelse Fulatas liv og dræbe den onde Skragga, kongens søn. Disse vældige mænd havde nu lovet at hjælpe til at styrte Tvala fra kongssædet og gjøre Ignosi til konge.

Høie rop af medhold hilste denne tale. Derefter tog Ignosi selv ordet. Efter at have stadfæstet og delvis gjentaget farbrorens tale, endte han således: «Høvdinger og hærmænd! I har nu hørt, hvem jeg er, og hvad jeg har til formål. Vælg nu mellem mig og den grusomme mand som sidder på mit kongssæde, – han, som slog ihjel sin egen tvillingbror og drev hans hustru og barn ud i ødemarken. Jeg er den rette konge; det kan disse høvdinger vidne, som har set slangemerket om min midje. Ifald jeg fór med svig, tror dere da disse hvide mænd vilde hjælpe mig med sin trolldom? Kan ikke alle som har øine se det store tegn: mørket som har lagt sig over landet for at slå Tvala med rædsel og dølge vor flugt?»

«Vi ser det!» ropte stridsmændene.

«Så må I også vide at jeg er kongen!» blev Ignosi ved, reiste sig i sin fulde høide og løfted sin blinkende stridsøks høit op over sit hode. «Ifald her er nogen som negter det, så lad ham komme frem og stride med mig. Hans blod skal da bli et rødt vidnesbyrd – foruden det sorte som alt er givet – på at jeg taler sandhed. Lad ham bare komme frem, siger jeg!» Dermed svang Ignosi den blanke øks, så den glitred i solskinnet. Da ingen kom frem, fordi ingen lod til at tvile på hans ord, blev Ignosi ved: «Stor løn lover jeg dem som hjælper mig i striden, ifald jeg vinder seier, og én ting til, skal jeg love: Når jeg bliver konge, skal det være slut med det blodige voldsstyre her i landet; det skal ikke mere blive snust efter trolldom, og aldrig skal nogen blive dræbt som ikke har krænket lov og ret. Jeg skal aldrig sende ud hærmænd for at «æde op» kralerne og røve kvæget, men hver mand og kvinde skal bo i fred og sove trygt i sin hytte. Hvad vil I nu vælge, høvdinger og hærmænd?»

«Vi har valgt! Du skal være vor konge!» lød svaret fra tusend røster.

«Godt! Lad os da holde sammen!» ropte Ignosi. «Se ud over sletten! Nu flyver, Tvalas sendebud omkring for at samle hans hær. En eller to dage herefter kommer den til at storme frem for at knuse os. Da gjælder det at hver mand er tro og holder ud i striden. Den som gjør det skal ikke blive glemt på seirens og lønnens dag. Jeg har talt.»

Et øieblik rådde dyb stilhed over mængden; men så brød det løst fra 20 000 struper et hyldingsrop som fik luften til at skjælve: «Kum! Kum!» lød det gang på gang. Ignosi var udropt til konge over Kokoana. Så drog krigsmændene bort, flok efter flok, og fordelte sig i leiren.

Nu samled vi alle høvdingerne om os og holdt krigsråd. Spørsmålet var nu: hvor stor styrke kunde det ventes at Tvala kom til at føre i marken mod vore 20 000? På vor side stod syv af de bedste afdelinger af den kokoanske hær; men Infadus, som kjendte bedst til hærstyrken i landet, mente at Tvala nok kom til at få en 30-40 000 mand, ja kan hænde endda flere på sin side. Mulig kom en hel del overløbere til at slutte sig til os; men det var ikke noget at stole på.

Det viste sig snart tydelig nok at Tvala vilde gjøre alt muligt for at knuse oprøret. Fra alle kanter kom større og mindre flokker af hærfolk dragende, og samled sig udenfor Lu; flere afdelinger nådde efter hvert frem til sletten nedenfor skansen. Infadus mente nu ligevel, at natten vilde gå i ro og fred; men morgenen efter måtte det komme til slag. Den eftermiddag havde vi meget at gjøre, og mandskabet strævde af alle livsens kræfter. Det var utroligt hvor meget de fik udrettet. Alle stier som førte op til haugen blev stængt med store stener, og det blev ført sammen en mængde sten som skulde veltes ned over fienden, når han prøvde at storme. Hver afdeling fik sin særskilte del af skansen at verge.

Ud på eftermiddagen, straks før solen gik ned, kom en liden flok gående fra Lu og nærmed sig Halvmånehaugen. Længst fremme gik en stor, høi mand med leopardskinds-kåpe og en palmegren i hånden, til tegn på at han var sendt for at dagtinge med os. Ignosi; Infadus, vi tre engelskmænd og et par af høvdingerne gik ned for at møde ham.

«Hilsing og bud fra kong Tvala!» ropte han til os. «Kongen hilser dem som gjør oprør mod ham på samme vis som løven hilser sjakalen.»

«Hvad bud fører du?» spurte jeg.

«Bud om at give dere i kongens vold, før han kommer og knuser alle som viser trods. Bogen er alt revet af den sorte okse til tegn på at her er krig i landet.» – Vi fik nu høre de vilkår Tvala bød os, ifald vi vilde overgive os. Han vilde nøie sig med «lidet blod»: bare hver tiende mand af oprørshæren skulde dø; men den hvide mand som havde dræbt Skragga, og hans tjener som vilde være konge, og Infadus som gjorde oprør mod sin bror – disse tre mænd skulde pines til døde til ære for de tre kjæmpekvinder som holdt vakt på fjeldene.

Jeg skifted et par ord med de andre og svarte derefter så høit jeg kunde, for at det skulde høres vidt omkring: «Hør nu vort svar: Vi overgiver os aldrig. Gå tilbage til Tvala og sig, at før solen er sunket to ganger skal han ligge død ved sin egen hytte, og Ignosi være konge i hans sted.»

Kongens sendemand satte i en høi latter. «Det nytter ikke at skræmme voksne folk med slige trusler. I morgen tænker jeg ikke dere sætter næsen så høit. Snart skal gribbene få hakke kjødet af oprørernes ben og gjøre dem så hvide som dere tre er i fjæset. Vel mødt til strid i morgen! Far vel!»

Dermed gik han og hans følge tilbage igjen. Straks efter gik solen ned. Alle mand måtte da arbeide ved månens lys, så godt det lod sig gjøre. Først en time efter midnat var vi så vidt færdige at mandskabet kunde søge nogen hvile. Curtis, Ignosi, en af høvdingerne og jeg gik ned og så til vaktposterne; først da vi havde været rundt hele haugen, vendte vi tilbage til vor soveplads. Rundt omkring os lå hæren i dyb søvn; månelyset glitred på deres blanke våben, og nattevinden legte med mændenes fjærbusker. Ingen kunde vide hvor mange al dem var i live næste kveld.

Jeg var fuld af sørgmodige tanker, og vendte mig til Curtis med dem: «Jeg er ræd, svært ræd for morgendagen. Tusender af disse mennesker kommer da til at finde sin død! Og hvorledes skal det gå os selv? Det er en vældig overmagt vi kommer til at slås med.»

«Ja visst kommer det til at gå varmt for sig,» svarte Curtis; og strøg sit lyse skjeg. «Men nu er vi en gang kommet op i dette her, og så får vi tage det som følger med. Og selv om vi nu falder i striden – er da det en så sørgelig død? Det tror jeg ikke det er. Nu ser det jo ud til at jeg ikke skal finde min bror, og så har jeg ikke synderlig meget at leve for. Hvem kan for resten sige at vi skal falde? Vi er i stand til at tage en god tørn, når det gjælder vort gode navn i kokoanernes land.» Mens han talte, kom det et liv i hans øine, så en næsten måtte tro han glæded sig til striden,

Vi la os nu til at sove et par timer. I dagningen kom Infadus og vakte os. Vi kunde snart vente fienden, mente han. Vi rusted os da, det bedste vi kunde, og Tvalas brynjer kom vel med. Curtis så rent herlig ud, klædd i kokoansk krigerskrud, med leopardskinds-kappe, stridsfjær på hodet og belte af hvide oksehaler. For resten bar han snøresåler og sokker af gjederagg, og var væbnet med det vanlige kokoanske skjold og sin svære stridsøks; i beltet bar han kokoanske kastekniver og en duelig engelsk revolver; Ignosi var klædd og væbnet på samme vis; mod disse to staute mænd faldt Good og jeg igjennem. Good bar sine kjære gjenfundne bukser knappet udenpå ringbrynjen; det så næsten ligeså rart ud som hans ensidige kindskjeg og andre seværdigheder. Jeg for min del gik barbent i striden og tog bare mine sko på, ligesom Curtis, stak en høi fjærdusk i min jægerhat, og havde til våben: spyd, skjold, kastekniver og revolver. Vore børser tog vi også med; men dem lod vi et par indfødte bære for os.

Da vi havde rustet os og i en hast fåt noget mad i kroppen, gik vi ud for at se til hæren. Vi fandt Infadus stående på en bergknatt som gav et udmerket rundskue. Hans egen hærafdeling, «de grå hærmænd», de bedste krigsfolk i landet, 3500 mand, lå rundt omkring i græsset og så ud over sletten, der kongens styrke kom dragende ud fra Lu i tre rækker, hver på mindst 11 eller 12 000 mand. Den ene bøide af til høire, den andre til venstre; den tredje kom langsomt fremover imod os.

«De tænker nok at storme ind på os fra tre kanter,» sa Infadus.

Dette så meget truende ud for os, som helst vilde holde vor lille styrke så samlet som mulig. Det var ikke godt at vide på hvad kant vi kunde vente fienden, og vi måtte derfor nøie os med at sende bud til alle hærafdelinger, at de måtte holde sig færdige til strid og til at møde fienden der han var nærmest.

n

FJORTENDE STYKKE.

Det første slag.

ROLIG og langsomt kom de tre rækker fremover. Da de var en fem hundred steg fra os, gjorde midtrækken stans ved enden af en slette, som strakte sig op mod haugen; det var tydelig nok meningen at de andre to skulde omgå vor stilling, som havde form af en hestesko, med enderne vendt mod byen, og så løbe storm mod os fra tre kanter på én gang. En høi, stor mand som gik længst fremme lod til at være fører. Good bad mig friste et skud på ham, men var for resten ræd for, sa han, at jeg ikke kunde træffe ham på så langt hold. Dette ærgred mig, og da jeg netop så ham gå et halvt snes steg bort fra sin flok, bare fulgt af én mand, luted jeg mig ned, la riflen på en sten og tog sigte på ham. Skuddet faldt, og da røgen drog bort, så jeg ham selv stå uskadd, mens sidemanden lå død på marken. Ærgerlig over at have skudt «bom», tog jeg anden gang sigte på den samme høvding, just som han holdt på at rende tilbage til sine folk, skræmt af mit skud og den virkning det havde havt. Kulen fra det andet løb nådde sit mål: han slog ud med armene og faldt fremover på sit ansigt.

Vore folk, som havde set dette, satte i et vildt rop af glæde over virkningen af den hvide mands trolldom, og holdt den for et godt varsel, mens høvdingens egen skare tog til at vige tilbage i rædsel. Curtis og Good greb nu også sine rifler, og skjød ind i flokken, jeg selv ladde og skjød igjen, og på få minuter havde vi skilt fienden af med 8-10 mand. Men så fik vi med ett høre et fælt brøl fra høire, og straks efter et lignende fra venstre. Det var de to andre afdelinger som løb storm, hver på sin kant. Da den fiendtlige styrke fremme for os hørte dette, tog den til at gå på igjen. Under sin fremrykning sang den en vild krigssang. Vi blev ved at skyde på dem og fældte flere mænd; men det stansed dem ikke. Fremover kom de, med høie hærskrig og klingende spyd, og nu drev de tilbage forposterne som vi havde sat ud omkring foden af haugen. Så tog det til at blive brattere, og dette sinked de fremdragende fiender noget. Vor første forsvarslinje stod et stykke oppe på heldningen, vor anden 50 steg bag den, og den tredje ude på kanten af høidedraget.

Nærmere og nærmere kom nu fienden, ropende sit hærskrig: «Tvala! Tvala! Kilé! Kilé!» (Slå til!), og vore folk svarte: «Ignosi! Ignosi! Kilé! Kilé!» Nu var hærene så nær hverandre at kasteknivene tog til at flyve frem og tilbage, og under et vildt skrig fra begge hold tørned rækkerne sammen.

Slagets linje bugted sig ud og ind, og en mængde folk faldt i denne første nær-strid, indtil vore måtte vige for overmagten og slå sig i lag med vor anden linje, som snart var i fuld strid bort over hele heldningen, så langt vi kunde se. Atter måtte vore folk efter en hård dyst drage sig opover, og så blev den tredje linje draget ind i striden, som nu havde holdt på i tyve minuter.

De stormende var nu åbenbart meget trætte og medtagne og havde mistet mange folk. Heldningen var brat, og striden havde raset lige i vor nærhed en stund, indtil Curtis ikke kunde styre sig længer, men fór afsted, fulgt af Good, og kasted sig midt ind mellem de stridende. Jeg blev stående der jeg stod. Da krigsfolkene fik se Curtis's høie skikkelse midt i slaget, ropte de: «Nanzia Inkubu!» (Her er Elefanten – så kaldte de indfødte Curtis) «Kilé! Kilé!»

Fra dette øieblik var det ikke længer nogen tvil om udfaldet. Tomme for tomme, steg for steg blev den stormende styrke trængt ned over heldningen, endda den stred med det vildeste mod, og tilslut drog den sig tilbage på en måde som ligned virkelig flugt. Nu kom et bud og fortalte, at de stormende til venstre også var drevet tilbage, og vi glæded os alt i den tanke at slaget var endt og seiren vunden, da vi til vor rædsel fik se vore folk til høire drives tilbage over sletten, i fuld strid med fienden, som så ud til at skulle seire på den kant. Ignosi, som holdt sig hos mig, gav straks «de grå», som stod oppe på høiden omkring os, påbud om at komme vore vigende folk til hjælp, og ved denne leilighed blev jeg også, i grunden mod min vilje, revet med ind i den vildeste strid med de fremtrængende fiender. Vi fór frem mellem de vigende flokker af vore mænd, som straks prøvde at komme i ret lag igjen bag os; men hvad så gik for sig ved jeg ikke rigtig. Jeg kan bare komme i hug et øredøvende bulder og brag af røster og våben, og at en stor, svær fyr med vildt opspilte øine kom farende imod mig med et blodigt spyd løftet til hugg. At stå stilt og at fly tyktes mig lige galt, og så fik jeg den heldige tanke at kaste mig ned i veien for ham, så han stupte på hodet over mig, og da var jeg ikke sen til at komme mig op igjen og afgjøre tingen med et vel-rettet skud af min revolver. Men straks efter blev jeg slåt til jorden og misted samlingen, så at jeg ikke hugser mere af slaget. Da jeg kom til mig selv igjen, lå jeg oppe på toppen af haugen, og Good stod og luted sig over mig med en græskarflaske fuld af vand, som han holdt på at vaske mig i hodet med.

Da vi begge havde fåt greie på at jeg ikke havde lidt nogen farlig mén, spurte jeg hvorledes det var gåt i striden. Jeg fik da vide at fienden var drevet tilbage på alle kanter, og at mandefaldet havde været stort på begge sider; vi havde mistet et par tusend døde og sårede, og fienden mindst tre tusend. «Se der!» la min ven til, og pegte på en lang række af mænd som gik fire og fire og bar de sårede i store skindtepper. De stakkars mennesker blev undersøgt af de såkaldte «medicin-mænd». Disse gjorde tjeneste som et slags læger – efter fattig leilighed; men lægedommen var nok for det meste af et særeget slags. Når nogen viste sig at være såret på ulægelig vis, blev det gjort en ende på tingen ved at åbne en livåre. Det blev nok gjort med mange den dag. Heldigvis var nok de fleste som dette blev gjort med uden samling. Men det var alligevel et syn som vi var glade for at slippe bort fra. Good og jeg skyndte os over til den andre siden af fjeldknatten, og her fandt vi Curtis, Ignosi, Infadus og et par af høvdingerne i færd med at rådslå om hvad vi nu skulde gjøre. Det var en given sak at Tvala nu holdt på at samle nyt mandskab, og det var at vente at han nu tænkte på at kringsætte os med det formål at sulte os ud.

«Det værste er», sa Curtis, «at vi snart ikke har mere vand.»

«Ja,» mente Infadus, «vandet minker så fort i kilden at det kommer til at skorte på vand, før dagen er til ende. Hør nu, elefantjæger,» blev han ved, og vendte sig til mig, «sig os nu hvad vi skal gjøre. Tvala samler folk igjen; men han har lidt store tab og kommer nok ikke til at overfalde os slig en gang til. Han kjender vor stilling og kommer til at slynge sig omkring os, som ormen om en buk, og ikke slippe os løs, før det er ude med os. Her kommer det til at skorte os på vand, mad har vi heller ikke meget af, og derfor har vi, efter mit skjøn, bare tre udveier at vælge imellem: enten at sulte ihjel, som løven i sin hule, eller prøve at drage os tilbage nordover, eller også med hele vor styrke gjøre et overfald på Tvalas hær og lade det bære eller briste. Hvad skal vi nu helst vælge af disse tre ting?»

«Hvad mener du, Ignosi?» spurte jeg.

Vor forrige tjener, som nu var klædd i fuldt krigsskrud og så ud som en høvding fra isse til fod, vendte sig til mig og bad om at få høre min mening. Jeg svarte da, at uden vand kunde vi ikke holde os her oppe, og at jeg derfor holdt det for rådeligst at gjøre et brått og djervt overfald på Tvala, «før vore sår blir stive,» og før han får samlet så stor overmagt «at modet smelter i brystet på vore folk som fedt ved bålet. Ellers er jeg ræd for,» la jeg til, «at nogen af høvdingerne kan skifte sind og gå over til Tvala eller ved svig føre os i hans vold.»

Denne mening lod i det hele taget til at vinde medhold hos de andre; men afgjørelsen lå i Ignosis hænder; han havde nu som den rette konge fuld rådighed til at styre i krig og fred, og alles øine vendte sig nu mod ham.

Da han havde tænkt sig om en stund, tog han til orde: «Ja, mine venner, jeg vil tage det råd vi nu har hørt, og våge en dyst med Tvala igjen, og sætte mit liv og min sak ind på den. Straks over middag skal du, Infadus, lade din hærafdeling rykke ned over den grønne heldning mellem haugene. Når Tvala får se det, kommer han straks til at kaste sig imod den med en stor del af sin styrke for at knuse den. Men rummet er trangt, og bare én af hans hærafdelinger kan komme til at stride ad gangen, og den tænker jeg skal få en hård dyst. På den måde tror jeg vi kan ødelægge flok efter flok som kommer imod os. Med dig skal Inkubu følge, og når Tvala får se hans stridsøks blinke mellem rækkerne af «de grå», da tænker jeg nok hjertet skal synke i brystet på ham. Jeg skal følge med den anden afdeling, så at vore folk, ifald du og dine ligger under i striden, endda har en konge at stride for, og med mig følger vor hvide ven elefantjægeren».

«Det er godt, konge!» svarte Infadus. «Mens nu hovedstyrken af Tvalas folk er optaget af sin strid med os,» blev Ignosi ved, «skal én tredjedel af vore folk gå langs den høire side af haugen og overfalde den venstre side af Tvalas hær, og en anden tredjedel skal fra bakken til venstre falde i hans høire side. I det samme skal jeg med min afdeling storme ind på ham i midten. Ifald lykken er med os, skal vi komme til at overnatte i Lu. Lad os nu holde måltid og gjøre os færdige. Du, Infadus, må sørge for at hver afdeling får vide, hvad den har at gjøre, og vor hvide ven med det skinnende øie må følge med dem som går til høire og hjælpe til at sætte mod i dem.»

I løbet af halvanden times tid var mad delt ud til mandskabet, måltidet holdt, og de tre hærafdelinger opstillet, alle førere underrettet af Infadus og afdelingerne igjen af sine førere om det som nu skulde gjøres, og hele styrken, så nær som en liden vakt hos de sårede, ialt omtrent 18,000 mand, stod færdig til at drage ud mod fienden fra tre hold.

Good, som skulde afsted til høire, kom bort til Curtis og mig og trykte vore hænder til far-vel; ti det kunde vel hænde at han ikke fik se os mere, mente han.

«Ja, sandt at sige,» svarte Curtis, «jeg for min del venter ikke at se solen i morgen. «De grå», som jeg skal være med, kommer vel til at slås til sidste mand for at sætte de to fløier i stand til at omringe Tvala. Nu vel, det blir da i ethvert fald en død som sømmer sig for en mand. Far vel da, gamle ven! Jeg vil håbe De slipper vel fra det. Kan hænde De får fat i diamanterne også. Men vil De følge mit råd, så giv Dem ikke oftere af med afrikanske kongs-emner.»

Derefter gik hver til sin afdeling. Infadus førte Curtis til den fremste række af «de grå», jeg selv, sammen med Ignosi, tog plads i den anden afdeling, som også skulde gå på fienden fra midten, og Good fulgte sin flok ud til høire.

o

FEMTENDE STYKKE.

De grå's sidste dyst.

FÅ MINUTER efter var de afdelinger som skulde storme fra siderne draget bort i dyb stilhed; de havde påbud om hele tiden at holde sig vel i læ af heldningen for ikke at bli set af Tvalas gløgge udkiksmænd. Noget over en halv time efter skulde «de grå» sætte afsted, og etter dem «bøflerne». Disse to hærafdelinger skulde være sammen om at tage den hårdeste tørn i slaget.

Begge disse afdelinger havde næsten sin fulde styrke uskadd. «De grå» havde om morgenen bare været med i den sidste del af striden – da jeg blev slåt i svime – og «bøflerne» havde havt en kort og heldig strid med de stormende fiender til venstre.

Infadus, som var en gammel krigsvant høvding, vidste vel, hvor meget det havde at sige at modet blev holdt oppe hos mandskabet før en slig dyst, og holdt nu en tale til sine folk. Han bød dem komme i hug, hvad for en stor ære det var vist dem ved at lade dem gå fremst i striden og tage den hårdeste tørn, og lovte dem rig løn af hærfang og kvæg og storhæder under den nye konges styre, ifald de overlevde slaget og hjalp Ignosi til seier og magt.

Jeg så ned over de lange rækker af bølgende fjærdusker og alvorlige åsyn under dem og det var sårt at tænke på at om en time eller to kom alle eller de fleste af disse djerve og vakre krigsmænd, som alle var 40 år eller over det, til at ligge døde eller døende på i orden. De var udset til at ofres for den sak vi alle stred for og således at frelse resten af hæren og hjælpe den til at vinde seier. Og de vidste dette. De skulde møde og stanse den ene efter den andre at Tvalas hærafdelinger på den trange slette nede ved foden af høidedraget, til de selv var nedhugget, eller til de andre, som skulde storme fra siderne havde fåt bugt med fienden. Men disse djerve mænd lod ikke til at kjende noget af den gru og rædsel som rørte sig i mit eget bryst. Alle åsyn viste den samme fasthed og ro.

«Der står vor konge!» endte Infadus sin ildfulde tale, og pegte på Ignosi. «Strid for ham, og fald for ham, om det blir nødvendigt, og skam og vanære ramme hver den som kvier sig for at dø for sin konge eller vender ryggen til fienden! Se, der står vor konge! Høvdinger og hærmænd! Gjør snu hvad vi alle skylder ormens hellige tegn! Gå på med friskt mod, når Inkubu og jeg viser vei midt ind i hjertet af Tvalas hær!»

Det var nu helt stilt et øieblik; men så blev det et voksende gny af våben og røster. Alle slog på skjoldene med sine spydskafter, og satte i hyldningsropet «Kum! Kum!» så det gav gjenlyd i fjeldene.

Til svar løfted Ignosi sin stridsøks høit i veiret, og «de grå» drog frem-om ham i tre rækker, hver linje på omtrent 1000 mand, foruden høvdinger og øverster. Da de sidste var omtrent 500 steg borte, gik Ignosi frem for enden af «bøflerne»s fylking, som også stod i tre rækker. Efter hans påbud satte de sig nu i gang, og med dem blev jeg i følge; men jeg kan ikke sige andet end at det var med tungt hjerte. Mangen underlig stilling har jeg været i, men aldrig nogen jeg har likt så ilde, og som det var så lidet håb om at slippe fra med livet.

Da vi kom frem til kanten af høisletten, var «de grå» alt nede på grønningen. Folkene i Tvalas leir havde fåt øie på dem, og den ene fiendtlige hærafdeling efter den andre skyndte sig frem, for at møde dem og hindre dem i at nå helt ud på sletten og tage byen, som de nok mente var formålet. Grønningen var på det bredeste bare halvfjerde hundrede steg tvert over, og længer oppe, der den var smalest, bare nitti. «De grå» havde under nedfærden gåt i én række; men da de var kommet ned frem-om det smaleste sted, tog de stilling, tre mand høi, et lidet stykke længer fremme, der det igjen blev noget bredere mellem bakkerne. Her blev de stående, færdige til at tage imod fienden.

Vi som var i anden afdeling, «bøflerne», tog stilling omtrent hundred steg bag dem. Da vi stod høiere, havde vi frit udsyn over sletten, og så Tvalas styrke, som nu var blit øget efter tabene om morgenen, og visst ikke var mindre end 40,000 mand, drage frem imod os i stor hast. Men da de kom bortover mod det bredeste af grønningen, gjorde de stans. De så at bare én afdeling kunde komme til ad gangen, og at det var «de grå» selv de skulde få at gjøre med. De tøvred; men så kom det frem en høi, stor mand, en høvding – jeg tænkte mig det måtte være Tvala selv – og holdt en kort tale eller gav et påbud. Da satte den fremste afdeling i et høit hærskrig, og kom stormende op imod «de grå», som holdt sig helt rolig, til fienden var i firti stegs frastand og sendte en sky af kastekniver imod dem.

Da satte de på én gang i sit hærskrig: «Ignosi! Ignosi! Kilé! Kilé!» – styrted frem med opløftede spyd, og nu blandedes i en grufuld røre. I næste øieblik nådde gnyet af sammenstødet mellem skjoldene og spydene op til os, og tusender af blanke våben glitred i solen. Op og ned bølged rækkerne under striden; men de stormendes mandskab så efter hvert ud til at minke en god del, og med én gang lød et vildt seiersrop: «de grå» havde kastet den fiendtlige linje overende, hugget den ned, brudt igjennem den, sat over den, som en rivende flom, når den knuser en bro. Bare nogen få af fiendens mandskab fik, så vidt vi kunde se, frelst sig ved flugten. Men «de grå» stod nu bare i to rækker; en tredjedel af dem havde mistet livet eller lå såret. Aksel ved aksel stod de overlevende, færdige til at møde et nyt stormløb, og til min glæde fik jeg øie på Curtis's høie skikkelse. Han var endnu i live!

En ny fiendtlig hærafdeling kom nu til, igjen lød skjoldegnyet, og Infadus, Curtis og deres krigsfolk stred atter som løver mod overmagten. Et øieblikså det ud til at «de grå» skulde ligge rent under, og Ignosi og jeg skulde alt til at sætte afsted; da hørte vi Curtis's vældige røst rope gjennem stridsgnyet, i en hast fik han samlet det vigende mandskab om sig igjen, og atter fik «de grå» kastet fienden tilbage. Men af de 3000 mand som for en stund siden var draget mod fienden var nu knapt en femtedel igjen.

Denne lille rest af «de grå» satte afsted efter de flyende fiender, og samled sig derefter på en haug, for bedre at kunne holde stand mod nye stormløb. Øverst oppe på haugen fik vi øie på Curtis, og ved siden af ham stod den gamle Infadus. Det viste sig snart at de havde gjort vel i at sætte sig fast her; ti på én gang fór Tvalas krigsfolk fra alle kanter ind på dem, og striden raste med ny vildhed. Det var et spændende syn at se denne lille djerve flok verge sig så godt mod overmagten. Endda jeg for min del i grunden ikke er nogen modig kar, men snarere det modsatte, blev jeg nu greben af stridslyst. Jeg vendte mig til Ignosi og spurgte:

«Det kan da ikke være meningen at vi skal gro rent fast her. Ser du ikke at Tvala «æder op» vore brødre der borte?»

Ignosi var straks færdig. «Frugten er moden», sa han; «det er på tide at høste den». Dermed løfted han sin øks høit i veiret, og ropte noget til sine «bøfler», og i næste øieblik fór vi ned over heldningen for at hjælpe «de grå».

Det som nu gik for sig har jeg, sandt at sige, ikke stort at fortælle om. Jeg kan bare komme i hug en vild røre af stridende mennesker og et rædsomt gny af våben og vilde skrig. Da jeg igjen blev så vidt rolig at jeg kunde sanse mig, var jeg kommen midt ind mellem levningerne af den «grå» hærafdeling. Hvorledes jeg var kommen did, kan jeg ikke sige. Både Curtis og Infadus havde jeg i nærheden af mig; de to havde hele tiden holdt sig trofast sammen. Aldrig havde Curtis tyktes mig så lig en viking som nu. Fjærdusken og det lange hår bølged i vinden, blodig var han både her og der, og øksen brugte han med kraft, så der til slut ikke var nogen som våged sig ikast med den hvide trollmand.

Vildere og vildere raste striden, og med én gang blev det brølt fra alle hold: «Tvala! Tvala!» Han kom også farende frem af de fiendtlige rækker, den énøiede konge selv, væbnet med stridsøks, skjold og ringbrynje, akkurat som Curtis.

«Inkubu!» skreg han vildt. «Er du der, du hvide mand, som slog min søn ihjel? Prøv nu, om du kan dræbe mig også!» I det samme kasted han en «tolla» (kastekniv) imod Curtis; den trængte dybt ind i hans skjold. Derefter sprang han med et gneldende skrig ind på Curtis, og hugg efter ham med øksen af alle livsens kræfter. Han ramte bare skjoldet; men hugget var så voldsomt at Curtis sank i knæ. Jeg mente at det nu var ude med min ven, og at Tvala skulde kløve hodet på ham. Men i dette øieblik blev det ropt på kongen fra alle kanter af hans skare, dette skrig gjorde en ende på tvekampen, og de to stridende blev igjen skilt ad i den vilde røre.

Hvad var hændt? – Vore to fløier var nådd frem og kom os til hjælp. Denne sidste del af striden varte bare nogen få minuter. Tvalas stridsmænd blev liggende på pladsen i hundredevis; resten flydde til alle kanter over sletten.

Vi havde seiret, men det var en dyr seier. Af «de grå» var nu bare 95 mand i live, og vore tre andre afdelinger, «bøflerne» og fløiene, havde også havt stort mandefald.

Da Infadus havde forbundet sine værste sår, så han sig om i flokken af sine stridsmænd, og sa til dem: «Denne dag kommer aldrig til at glemmes i kokokanernes land!» Så vendte den gamle høvding sig til Curtis og ropte: «Inkubu! Du er en stor stridskjæmpe! Mange djerve mænd har jeg set i mit liv, så gammel jeg er, men aldrig din ligemand.»

Nu kom det bud til os fra Ignosi, at vi skulde komme bort til ham. Vi skyndte os did, og så at han i alt holdt sine «bøfler» færdige til at drage mod Lu, for at rette det sidste afgjørende slag mod Tvala. Vi lovte at vi straks skulde komme efter. I det samme fik vi se Good, som sad på en grøftekant. Ved siden af ham lå en af Tvalas krigsmænd – død, som det lod til. Men netop som vi nærmed os, så vi til vor rædsel kokokaneren fare op, velte Good bagover og stikke ham med sit spyd; da han fik øie på os, satte han på sprang. Good blev liggende uden at røre sig, og vi trodde han var død. Da vi luted os ned over ham, så vi jo at han var svært bleg; men han smilte og nikked til os, og øieglasset sad på sin plads som vanlig. «Det er en gild brynje!» hørte vi ham hviske. Derefter blev han liggende stilt uden samling. Da vi undersøgte ham nærmere, så vi at han var såret af en kastekniv; men det sidste spydstik havde ingen skade gjort. Så fik vi ham lagt på en skindbåre og lod ham bære efter os til byen.

Da hele vor hær skred gjennem de forskjellige grinder og porter ind i Lu og frem gjennem gaderne, stod række efter række af Tvalas slagne krigsfolk langs veiene. Hver mand havde lagt spyd og skjold på jorden fremfor sig, og hvor vi kom, blev Ignosi hilst med kum-ropet og hyldet som konge. Da vi nådde den store plads i kongs-kralen, fandt vi den tom; bare Tvala sad ved indgangen til sin hytte, og Gagul ved hans fødder. Vi styrte vor gang bent op imod ham; i hundred stegs frastand lod vi mandskabet gjøre stans, og gik selv bort til ham, fulgt af vor livvakt.

Det var en ynk at se disse to nu: den slagne konge og det fæle lille styggeting af en kvinde. Ikke én af hans folk var blit tro mod ham i ulykken; alle havde de forladt hans sak nu. Han havde bare Gagul igjen.

Hun hvinte og pep til os, og Tvala sendte os et rasende øiekast; hans ene sorte øie lynte om kap med diamanten på hans pande.

«Vær hilset, konge!» ropte han med bitter spot til Ignosi. «Du har ædt af mit brød, og nu har du, med de hvide trollmænds hjælp, overvundet og dræbt eller forført alle mine krigsfolk. Hvad skjæbne har du nu eslet mig?»

«Den samme som du lod min far få,» svarte Ignosi kort.

«Godt og vel! Jeg skal vise dig, hvorledes en mand dør, så kan du have det i minde, når din time kommer. Se, solen går ned i blod,» sa han, og pegte mod aftenrøden med sin røde stridsøks. Lad så mit liv da slukkes sammen med den. Jeg er færdig til at dø. Men du kjender den ret som mænd af kongelig byrd har i vort land: retten til at dø i strid. Denne ret gjør jeg krav på, og den kan du ikke negte mig.»

«Lad gå!» svarte Ignosi. «Vælg da, hvem du vil stride med; men mig har du ikke leilighed til at vælge; du ved, kongen har bare lov til at stride i krigen.»

Tvala lod sit skumle øie gå fra den ene til den andre af os; et øieblik fæsted han det på mig, og jeg blev hed om ørene, for jeg havde ingen lyst til at slås med denne kjæmpe af en vildmand. Jeg satte mig fast fore, at valgte han mig vilde jeg sige nei, om så hele kokoanerfolket pep mig ud af landet for det; Men Tvala havde nok ikke eslet mig den ære.

«Inkubu!» ropte han med ett. «Vi blev ikke færdige med hverandre sidst, da vi røg sammen i slaget; lad os gjøre det op nu! Dig vælger jeg at slås med, dig og ingen anden, og går du ikke med på det, så kalder jeg dig en usling og en rædhare.»

«Nei,» skjød Ignosi hastig ind; «du skal ikke slås med Inkubu.»

«Nei,» mente Tvala, og lo koldt, «er han ræd, så . . .»

Uheldigvis skjønte Curtis at Tvala kaldte ham ræd, og skyndte sig at rope: «Jeg vil slås med ham!»

Det nytted ikke at jeg prøvde at få ham fra det. Han steg frem, med stridsøksen i hånden, og sa: «Jeg er færdig.» Ignosi la sin hånd på hans arm, og sa: «Gjør det ikke, Inkubu! Du har stridt nok; Så sterk og djerv du er, kunde det ligevel gå dig ilde, og det blev en ren hjertesorg for mig og mange andre.» – Men heller ikke Ignosis bønner hjalp; Curtis tog imod udfordringen.

Tvala lo høit af vild glæde, i det samme han steg frem og stilled sig op imod Curtis. Et øieblik stod de to svære, sterke mænd rolige midt for hverandre, i det røde lys af den synkende sol. Så tog de til at gå i halvring om hverandre med løftet øks. Med én gang fór Curtis frem og hugg efter Tvala; men det sorte troll fór til side og blev ikke truffet. Hugget havde været så voldsomt at Curtis selv holdt på at miste ligevegten, og dette nytted hans modstander til et voldsomt overfald. Han svang sin øks og retted et rasende hugg mod Curtis's hode; men min ven fik afverget det med skjoldet, og han slap fra det med et sår i sin venstre aksel. Han gjorde nu gjengjæld, det bedste han kunde, og hugg faldt efter hugg, så det bragte i skjoldene. Alle som så denne strid var spændt på at se hvad ende den vilde tage, og rykked nærmere og nærmere sammen om de to stridende. Mere end ett tilrop til Curtis viste at tilskuerne holdt med ham og gjerne vilde sætte mod i ham.

Således drev de på en stund; men så hændte det at Tvala med et vældigt hugg skar skaftet på sin modstanders øks tvert af, så det tunge våben faldt klingende til jorden. Curtis kasted nu også skjoldet samme vei, fór ind på Tvala og klemte ham i sine sterke armer. Nogen øieblik tumled de sig i fortvilet ryggetag, med hver muskel spændt som en stålfjær. Til slut fik Tvala veltet Curtis over-ende; men han faldt selv med, og nu velted de to sig på jorden i strid på liv og død. Snart var den ene øverst, snart den andre; Tvala prøvde at få hugget til Curtis med øksen, og Curtis stak efter sin fiende med kastekniven.

Good var nu kommen så vidt til kræfter at han også fulgte stridens gang i stor spænding. «Tag øksen, Curtis! Tag øksen fra ham!» ropte han. Det lod til at Curtis hørte dette rop, for han kasted kniven, og trev efter Tvalas øks, som var fæstet om håndledet på ham med en hæmpe af bøffelskind. Remmen brast ved rykket, og øksen var nu i Curtis's hånd. Han fik revet sig løs fra sin modstander, og i næste øieblik stod de begge på benene igjen. Tvala greb sin tunge kniv og hugg efter Curtis's bryst; men brynjen var tæt og sterk og lod sig ikke gjennemtrænge. Da samled den svære engelskmand alle sine kræfter, svang øksen i susende hvirvel om sit hode – og hugg til. Et skrig fra tusend struper brød gjennem luften – ti Tvalas hode fløi fra hans aksler, fór bort over tunet, og blev liggende for fødderne af Ignosi. Et øieblik stod kroppen opreist, mens en høi blodsprut vælded frem, så faldt Tvalas legeme til jorden med en tung dump, og den gyldne halsring hopped singlende bort over stengrunden. Men nu var det ude med den seirendes kræfter også. Blodtabet gjorde sin virkning, og han sank magtløs ned ved siden af det hodeløse lig.

I næste øieblik var Good og jeg hos ham, støtted ham op, og vasked ham i ansigtet med koldt vand. Endelig åbned han atter sine store grå øine. I det samme blev det sidste glimt af solen borte bag synsranden. Jeg gik bort til det faldne hode, løste diamanten, og flidde den til Ignosi. «Tag den!» sa jeg. «Du er kokoanernes rette konge!»

Og ud fra mørket, som nu hastig la sig over byen, lød hyldningsropet: «Kum! Kum! Ignosi! Du er vor konge!»

p

SEKSTENDE STYKKE.

Good drages med døden.

EFTER at tvekampen var godt og vel overståt, blev Curtis og Good båret ind i Tvalas hytte, og jeg fulgte dem. De var hårdt medtaget, begge to, af blodtabet og alle de hugg og slag de havde fåt i striden, og jeg for min del var også rent udmaset, endda jeg er en tålig seig kar og vant til at tåle noget af hvert. Det verked i alle lemmer på mig, og jeg kjendte mig aldeles som mørbanket.

Fulata, den unge pigen som vi havde frelst, havde budt os sin tjeneste, og hun var utrættelig til at gå os til hånde. Først måtte hun hjælpe os af med ringbrynjerne. Da det var gjort, fik vi rigtig se hvor forslåt vi var.

Især Curtis's kind og aksel var flenget og ophovnet, og Good havde fåt sine «vakre hvide ben» gjennemboret af et spydstik. Men han havde nogen kyndighed som læge, og nu fik han god nytte af den; han sydde sårene igjen både på sig selv og på Curtis, og gned dem ind med en lægende salve som han havde i sin kasse. Fulata kom med nogen tørre grønne blade som havde en sterk lugt; dem la hun på de steder som var ømme efter stød og slag, og det hjalp udmerket. Siden have hun med kjød og kjødsuppe som hun havde laget til, – og det kan nok hænde det smagte! Efter dette velgjørende måltid la vi os til ro på de myke skindfelder som lå udbredt på flere steder i kongs-hytten. Her lå da den mand som nylig var blit Tvalas bane og sov på hans eget leie.

Det var for resten ikke så let at få sove, fór rundt omkring fra hytterne i nærheden hørte vi klageskrig fra de kokokanske kvinder; de gråt over sine mænd og frænder som havde fundet døden i det blodige slag. Ikke før ved midnatstid blev det nogenlunde roligt; men endda hørte vi af og til rædsomme hyl fra den nærmeste gamme. Det var Gagul, som gråt over Tvala.

Langt om længe kom da søvnen til mine trætte øielåg; men gang på gang fór jeg op af en vild drøm: jeg syntes jeg var ude og slos igjen; snart holdt jeg på at stride midt i flokken af de djerve «grå», snart så jeg Tvalas blodige hode rulle frem-om mig bort over jorden.

Da det blev dag, hørte jeg at de andre to havde sovet ligeså dårlig som jeg. Curtis var ligevel tålig bra igjen, endda han havde ondt i det såre, hovne kind; men Good var det nok rent galt med. Han havde feber og lå og talte i uvet, og det som værre var: han spytted blod, så han måtte have fåt en indvendig skade.

Da klokken var omtrent 8, kom Infadus for at se til os. Underligt nok: den gamle mand havde tålt alt det han i disse dage havde gåt igjennem uden at en kunde merke noget på ham; og endda havde han ikke været i seng hele natten. Han trykked hjertelig vore hænder; men det var greit at skjønne at han havde et andet syn på Curtis end på os andre to. Ham viste han i al sin adfærd en sådan ære at en måtte tro han holdt ham for noget mere end et menneske. Og senere fik vide, at alle kokoanerne havde det samme syn på ham. Således som han havde stredet, kunde ingen dødelig mand slås, mente de nok; men det største af alt, syntes de, var ligevel at han havde fældt Tvala, den vældigste stridskjæmpe i hele Kokoanas land. Tvekampen mellem disse to, og især det sidste hugg, som slog hodet af utysket, kommer aldrig til at glemmes der i landet. Det blev rent et ordtøke hos kokoanerne; når de vilde sige at et hugg var rigtig godt gjort, kaldte de det et Inkubuhugg.

Ud på formiddagen kom Ignosi, den nye konge, og så ind til os. Da jeg så ham komme bortover til vor hytte, fulgt af sin livvakt, måtte jeg tænke på den dag da han første gang banked på min dør for at bede om tjeneste hos os. Det var ikke mange måneder siden – og nu var han konge over et stort og rigt land!

«Vær hilset, konge!» sa jeg, og reiste mig.

«Ja, kjære elefantjæger,» svarte han; nu er jeg konge, og det er jeg blit ved din og dine venners hjælp.» Alt gik nu så godt som det kunde, sa han, og snart vilde han holde en stor fest, og ved den skulde han vise sig for hele sit folk. Så spurgte jeg ham, hvad han vilde gjøre med Gagul.

«Hun må dø!» svarte han mørkt. Både hun og de andre trollkvinder. Hun er den onde ånd her i landet, og har været en sand ulykke for vort folk gjennem mange ætled.»

«Men kom i hug at hun ved mange ting som ingen andre har greie på,» sa jeg.

«Du mener hun kjender løndommen hos «de tre kjæmper» der borte ved kongsgraven?»

«Ja, og hun ved hvor diamanterne er at finde. Du mindes jo dit løfte, Ignosi? Du må lade Gagul vise os veien til kong Salomons miner, før du lader hende dø.»

«Du kan lite på mit ord; det går jeg aldrig ifra,» svarte kong Ignosi, og trykte min hånd.

Da han var gåt, så jeg til Good igjen. Det var rent ilde med ham nu. Han talte i ørske, og sårfeberen brændte i kroppen på ham. Fire-fem dage lå han slig og droges med døden. Havde ikke Fulata været, så havde han nok måtte lægge sine «vakre, hvide ben» til hvile i Lu. Men kokoanerpigen pleide ham dag og nat, med rørende omhug. Hun sad ved hans leie, førte skålen med svaledrikken til hans hede læber, tørked sveden af hans pande og vifted fluerne fra hans kind. Hun vilde ikke at Curtis eller jeg skulde hjælpe hende med at våke om natten; det var hun alene om. Hun var den eneste som trodde fuldt og fast at den syge skulde komme sig igjen. Og denne tro skulde ikke blive til skamme.

Om kvelden den femte dag Good lå syg gik jeg som vanlig bort for at se hvorledes han havde det, før jeg gik til ro. Jeg steg varsomt ind. Lampen, som stod på gulvet viste at han ikke længer lå og kasted sig hid og did, som han pleide under sygdommen; han lå helt rolig. «Han er død!» tænkte jeg, og drog et tungt suk.

«Hys-s!» hvisked Fulata, som sad ved siden af hans leie.

Da jeg sagte gik nærmere, så jeg at han ikke var død, men lå i en sund søvn, med Fulatas små mørke fingre i sin magre hvide hånd. Det værste var nu over; hans liv var frelst. Således lå han og sov atten timer i ett sætt, og i al den tid sad den trofaste pige hos ham, uden at røre sig, For ikke at vække ham. Hvorledes hun holdt ud at sidde slig, det skjønner jeg ikke. Men da han til slut vågned, var hun så stiv i alle lemmer at hun måtte bæres bort.

Da det først havde taget denne gode vending, blev det hastig bedre med Good. Men ikke før han var næsten frisk, fortalte Curtis ham hvor meget han skyldte Fulata, og da han hørte hvorledes hun havde siddet urørlig i atten timer for ikke at vække ham, fik den bra sjømand tårer i øinene. Han stod op og gik bent til den hytte, der Fulata holdt på at lage mad til os, og jeg måtte være med og gjøre tjeneste som tolk; men jeg tror nok hun forstod hans øine og miner vel så godt som mine ord.

«Sig hende,» sa Good, «at jeg skylder hende mit liv, og at jeg aldrig vil glemme, hvor god hun har været imod mig.»

Jeg oversatte hans ord for hende, og under hendes mørke hud kunde jeg se blodet rødme. Hun vendte sig til ham med denne raske ynde, som minded mig om en fugls lette rørelser, så på ham med sine store brune øine, og svarte mildt: «Min herre glemmer det jeg skylder ham. Har ikke han frelst mit liv, og er ikke jeg min herres tjenestepige?»

Som en ser, syntes den gode Fulata rent at have glemt den del Curtis og jeg havde havt i hendes frelse fra Tvalas klør! Men slig er kvinderne; den de nu engang har kastet sin elsk på han skal have hele deres hjerte, al tak og ære. Det var ikke frit for at jeg kjendte mig noget urolig, da jeg gik bort fra dette møde; jeg likte ikke helt den varme som lyste i Fulatas øine, når hun så på Good; for jeg vidste hvor let sjøfolk har for at bli hjerteskudt. To ting i verden har jeg merket det ikke lader sig gjøre at hindre: en kan ikke holde en Zulukaffer fra strid og slagsmål, og heller ikke en sjømand fra at forelske sig og give sit hjerte til en kvinde, så sandt leiligheden her der.

Få dage efter holdt Ignosi det store folkemøde, og her blev han godkjendt som konge af ombudsmænd fra alle kanter af landet. Festen endte med en stor hærmønstring. Ved denne fest blev alle gjenlevende af «de grå» i hele hærens og folkets nærvær hædret på særskilt vis: kongen takked dem i varme lovord for den store del de havde i seiren; hver mand fik en rig gave af kvæg, og alle som én fik værdighed som høvedsmænd i den nye «grå» hærafdeling som nu skulde komme i stand. Det blev også kundgjort, at vi tre engelskmænd overalt i kokoanernes land skulde hilses med det kongelige kumrop, at al opsnusing af trolldom skulde være slut, og at ingen skulde miste livet uden efter forhør og dom.

Da festen var endt, bad vi om at få kongen i tale, og sa til ham at vi nu var meget spændt på at få greie på den store løndom som havde ført os hid til landet: kong Salomons miner, som den store vei var lagt bort til, og vi spurgte ham om han havde nogen oplysninger at give os om den ting.

«Mine venner!» svarte han. «Det jeg har fåt vide, skal jeg nu sige. Minerne er der som de tre store skikkelser sidder, de tre «kjæmper» eller «trollkvinder»; dem var det Tvala vilde have givet Fulata som offer. Der skal det også findes en stor hule dybt inde i berget som bruges til gravsted for kongerne i dette land, og did er også Tvalas lig blit ført. Der er også en stor afgrund eller grube som er gravet i gamle dage, mulig med det øiemed at finde slige stener som dere mener, og som jeg har hørt folk tale om i Natal. I «dødens hule» skal det også findes et lønligt rum; som ingen andre end Tvala og Gagul har havt greie på. Nu er Tvala død, og jeg ved ikke hvad som kan være der inde. Men her går et frasagn i landet om en hvid mand, som for mange ætled siden kom hid over fjeldene, og blev ført af en kvinde til dette rum, og fandt store rigdommer; men hun sveg ham, og den kongen som levde den gang drev ham ud af landet, og siden den tid har ingen været med sin fod i dette rum.»

«Denne fortælling er visselig sand, Ignosi,» sa jeg, «for på fjeldet fandt vi jo liget af den hvide mand.»

«Ja, vi gjorde det. Og jeg har lovet, at ifald dere kan finde dette lønkammer, og stenene er der –»

«Stenen på din pande viser at de er den, skjød jeg ind, og pegte på den store diamant som jeg havde taget fra Tvalas hode og sat på Ignosi.

«Kan hænde det, og findes de der», sa han, skal dere få så mange af dem som dere kan føre med herfra, – ifald vi virkelig skal skilles, mine venner.»

«Først må vi finde kammeret», sa jeg.

«Det er bare én, som kan vise dig det – Gagul.»

«Og ifald hun ikke vil?»

«Så skal hun dø,» svarte Ignosi strengt. Jeg har skånet hende bare for dette øiemed. Vent, så skal hun selv få vælge,» la han til, og sendte bud efter Gagul.

Få minuter efter kom to vaktmænd slæpende med hende, mens hun skjeldte og smeldte af alle kræfter.

«Nu kan dere slippe hende,» sa kongen til vakten, og så blev hun liggende sammenkrøbet på jorden, mens de små gløgge øine lyste i hodet på hende som på en orm.

«Hvad vil du mig, Ignosi?» pep hun. «Våg bare ikke at røre mig! Gjør du mig noget ondt, skal du dø der du sidder. Tag dig vel iagt for min trolldom!»

«Din trolldom kunde ikke berge Tvala, og mig skal den ikke skade, gamle hyæne!» svarte kongen. «Hør nu her; jeg vil at du skal give os greie på lønkammeret med de blanke stener.»

«Ha! ha!» pep hun. «Det ved ingen andre om end jeg, og jeg skal aldrig sige det. De hvide djævler skal gå tomhændt herfra.»

«Jeg tænker nok jeg skal få dig til at sige hvor det er.»

«Du er konge og har stor magt; men er du istand til at tvinge sandheden fra mig, når jeg ikke vil sige den?»

«Det tænker jeg visst.»

«Hvad vil du gjøre?»

«Du skal dø, ifald du ikke siger den.»

«Dø!» skreg hun i rædsel og vild vrede. «Du våger ikke at røre mig, siger jeg. Ved du ikke hvem jeg er? Hvor gammel tror du jeg er? Jeg har kjendt dine fædres fædre gjennem mange ætled. Da dette rige var ungt, var jeg her, og jeg skal være her, når det blir gammelt. Jeg kan ikke dø, medmindre noget utænkt støder til, for ingen tør dræbe mig.»

«Kan hænde jeg tør det, om ingen anden. Du, som har gjort så meget ondt i dine dage, og er så gammel at du ikke ved selv hvor gammel du er, du kan ikke længer have lyst til livet. Hvad kan livet være for sligt et gammelt skrukkeskind som hverken har menneskelig skikkelse eller hår eller tænder, ingen ting andet end vildskab og onde øine. Det måtte jo være en ren velgjerning for dig, om du fik dø.»

«Hvad kjender du til det, din dåre?» skreg det gamle troll. «Tror du det bare er ungdommen som har livet kjært? For de unge kan døden stundom være velkommen, for de elsker, de lider, og de sørger, når de ser dem de elsker gå bort i døden til det store mørke. Men de gamle elsker ikke længer; de ler – ha! ha! ha! – de ler, når de ser andre gå ind i mørket. Ha! ha! ha! De ler, når de ser alt det onde som blir gjort under solen. Det er bare én ting de elsker: livet i det varme solskin og det klare lys og den kvægsomme luft.»

«Hold nu op med unyttig prat og svar på mit spørgsmål!» ropte Ignosi. «Vil du vise os stedet der de blanke stenene er gjemt, eller ikke? Vil du ikke gjøre det, så skal du dø straks!» Dermed løfted han sit spyd og holdt det over hende.

«Jeg vil ikke vise det. Du tør ikke dræbe mig, du våger det ikke. Den som slår mig ihjel skal rammes af forbandelse og hevn.»

Ignosi sænkte langsomt spydet, så hun kjendte odden. Da for hun op med et illskrig, og faldt så ned igjen på jorden.

«Jo, jeg skal vise det. Bare lad mig få leve! Lad mig få sidde i solens og få en bete kjød at suge på, så skal jeg vise dig det.»

«Jeg vidste nok jeg skulde gjøre dig myk,» sa Ignosi. «Imorgen skal du følge Infadus og mine hvide venner til stedet, og tag dig vel iagt, så du ikke farer med svig eller lader være at holde dit ord; for da skal du dø. Jeg har talt.»

«Jeg skal holde ord, Ignosi. Jeg holder, altid ord. Hal ha! Ha! Det har før været en hvid mand som blev vist did af en gammel kone; men med ham tog det en låk ende.» I det samme lyste hendes ormeøine af ondskab. «Hun hedte også Gagul. Kan hænde det var jeg som var ude den gangen også.»

«Du lyver,» sa jeg. «Det hændte for ti ætled siden.»

«Kan hænde, kan hænde; når en lever længe, har en let for at glemme. Mulig det var min mormor, som fortalte mig det, for hun hedte visst også Gagul. Men læg merke til en skindsæk, fuld af stener, når dere kommer did. Den fremmede manden la dem i posen; men han kom ikke til at tage dem med sig. Han fik forhindring! Ha! ha! ha! Kan hænde det var min mormor, som fortalte mig det, som sagt. Ja, ham tog det en låk ende med! – Det kommer til at bli en hyggelig færd forresten, for kropperne af alle dem som slog hverandre ihjel nu nyss ligger vel endda udover, der vi skal fare. Men øinene har ventelig gribbene hakket ud! Ha! ha! ha!»

a

SYTTENDE STYKKE.

Dødens hule.

DET VAR alt blit mørkt tredje dagen efter, da vi slog leir i nogen små hytter ved foden af «de tre kjæmper»; den trekant af fjeldtinder som kong Salomons vei førte til. Med os tre engelskmænd fulgte Gagul, som blev båret i en bærestol, Infadus og Fulata. Den trofaste pige havde bedt Infadus om at få være med på færden for at være os – eller vel især Good – til tjeneste. Desuden havde vi en æresvakt og nogen tjenere i følge med os. Gagul var sint for hun skulde være med, og bandte og skjeldte i bærestolen; men det nytted ikke noget, med måtte hun lige godt. De tre fjeldtinder steg op fra en trekantet bergflade, som høined sig noget over slettelandet rundt omkring; én tind hæved sig i hvert hjørne; ved den som var længst borte endte den store landevei.

De tre nuter var herlige at se i det tidlige sollys morgenen efter. Høit over os løfted de sine snekroner op mod den blå luft, med nedhængende kranser og bånd af sne. Under sneen rødmed siderne af blomstrende lyng, og ved foden strakte sig store myrer, fulde af tuer.

Så nærmed vi os da endelig disse miner som havde været målet for vore forgjængere og for os selv. For de to portugisere havde de været årsak til ulykke og død, for Curtiss bror også, efter det vi nu måtte tænke os; vilde det gå os bedre? Det var ikke uden en lønlig gru og ængstelse at jeg for min del gik op over det sidste stykke af den vakre vei, og jeg tænker Good og Curtis var ikke synderlig bedre til mode. Alligevel gik vi raskt på, så at folkene med bærestolen havde ondt for at følge med.

«Gå ikke så hastig, hvide mænd, ikke så hastig!» pep Gagul og stak sit stygge fjæs ud mellem forhængene på «Dere har jo hørt at skattene der inde i berget bare volder ulykke; er det da noget at rende så efter? – Jeg tænker dere kommer tids-nok i skatkammeret!» Dermed satte hun i sin vanlige fæle latter, så vi for en stund misted både modet og skattegraverlysten. Men fremover gik det, uden stans, til vi kom til en stor afgrund, med heldende sider, som så ud til at være hundrede meter dyb og næsten en kilometer rundt omkring;

«Kan De gjette hvad dette er for noget?» sa jeg til Curtis og Good, som stod og stirred ned i dybet;

De risted på hodet begge to.

«Da kan jeg skjønne De aldrig har været ved Kimberley i Natal, og set diamantgruberne der. Dette ser ud til at være Salomons diamantgrube. Se her,» sa jeg, og pegte på de hårde klumper af blåler som endda var at se mellem græs og lyng på siderne af gropen, og en række af flade stenheller i et gammelt elvefar; «alt ligner det jeg så der. Disse hellerne har uden tvil været brugt, når grube-arbeiderne vasked ud emnet.»

Ved denne grube, som findes afmerket på det gamle kort, delte veien sig i to armer som gik helt rundt omkring det store hul. Denne vei, som mange steder var helt bygget af store stener, for at hindre udglidning, gik vi nu, meget nyfikne efter at komme bort til de store jetteskikkelser af sten, som hæved sig på den andre siden af gruben, og se dem på nært hold. Da vi nådde frem til dem, så vi at to af disse ældgamle kjæmpebilleder havde kvindeligt udseende; den tredje ligned nærmest en mand. Den havde for resten dette på én gang stive og rædsomme opsyn, som mange østerlandske gudebilleder viser, og det er nok muligt at Curtis gjetted rigtig, når han mente at disse billedstøtter var gamle fønikiske guder som havde forvildet sig hid i kong Salomons dage. Den gang fandt jo det gamle puniske hedenskab indgang også hos jøderne. De folk som på hans tid arbeidede her kan jo for resten have været både jøder og føniker.

Mens vi stod og så på disse billedstøtter, kom Infadus bort til os, og da han havde hilst på de gamle stenguder ved at løfte sit spyd i veiret, spurte han om vi vilde gå ind i «dødens hule» nu med det samme, eller om vi vilde vente, til vi havde holdt middag. Gagul var færdig til at følge med os. Da klokken ikke var mere end elleve, og vi brændte af nyfikenhed, svarte vi at vi helst vilde gå did med det samme; men for det tilfælde at vi skulde blive noget længe i hulen kunde vi tage niste med os. Gagul kom da bort til os, båret i bærestolen, og Fulata lagde noget brød og tørt kjød og et par græskarflasker med vand i en kurv.

Ret fremme for os, omtrent halv-hundred steg bag billedstøtterne, høined en brat bergvæg sig et snes meter i veiret; det var foden af fjeldtinden, som ovenfor bergvæggen helded jevnt opover til snedækket på toppen. Da Gagul var løftet ud af bærestolen, kom hun hinkende bort til os, støttet på sin stav; hun så på os med et ondt grin; og så tog hun veien bent bort til bergvæggen. Vi fulgte efter, til vi kom til en halvrund åbning som ligned mundingen af grubegangen i et bergverk. Her stansed Gagul og så på os med sit styggeste grin.

«Nu, hvide mænd fra en fremmed verden!» pep hun; «her er jeg for at gjøre som min herre kongen har påbudt, og føre dere ind i fjeldet til de blanke stener.»

«Vi er færdige,» sa jeg.

«Godt og vel!» fræste hun. «Lad dem følge med som tør og vil! Går du også med, Infadus, du som sveg din herre kong Tvala?»

«Å nei,» svarte han, «jeg har ikke noget i at gjøre der inde. Men det råder jeg dig til, Gagul, at du tæmmer din tunge og tager dig vel i agt for hvorledes du bærer dig ad med disse hvide mænd som er kongens venner. Fører du nogen ulykke over dem, så er døden dig viss; hører du det?»

«Hører det nok, hører det nok, Infadus. Jeg kjender dig, og ved du er stor i ord. Men vær ikke ræd! Jeg skal lystre kongens påbud. Jeg har lydd mange konger; men til slut blev det nok de som lydde mig. Ha! ha! ha! Nu skal jeg komme og gjeste dem i den gamle kongsgården deres – og Tvala også. Kom med nu! Kom med! Her er lampen,» endte hun, og drog et stort græskar, fuldt af olje og med en væge af siv, frem af skindkåpen sin.

«Går du med, du også, Fulata?» spurte Good på sit underlige kjøkken-kokoansk som han havde lært under sit samvær med negerpigen.

«Jeg er ræd, min herre,» svarte hun.

«Så lad mig få kurven.»

«Nei, min herre; der du går vil jeg også gå.»

Nu bar det ind i berget med os alle, Gagul fore, gjennem en mørk gang som ikke var bredere end at to mennesker så vidt kunde gå side om side. Vi fulgte Gaguls røst, som pep til os at vi bare skulde gå på, bent efter hende, sa hun. En underlig svag sus, knapt hørlig, som af lette vingeslag, lød om hoderne på os.

«Au! Hvad var det?» ropte Good; «det fór noget i ansigtet på mig.»

«Flaggermus,» svarte jeg; «bare gå på!»

Da vi havde gåt omtrent halv-hundred steg, så vidt vi kunde skjønne, tog det efter hvert til at lysne i fjeldgangen, og nogen minuter efter kom vi ind i et stort halvlyst rum midt inde i berget, det underligste sted mine øine har set og vel kommer til at få se.

Det var en stor hvælvet hal, som minded noget om kirke, men uden vinduer, oplyst bare gjennem en dyb lysbrønd oventil i taget, og større end nogen kirkehvælving. Men størrelssn var ligevel ikke det merkeligste ved dette sted; ti bort over hele dets længde så vi kjæmpestore søiler som ligned is, men i virkeligheden var af drypsten. Nogen af dem var 6-7 meter tykke nede ved foden og steg helt op til taget. Andre holdt endnu på at bygges op under det stadige dryp; nede på gulvet var der da en afbrudt søile, smal oppe og bredere nede, og bent over hang en tilsvarende stubb ned fra taget som en svær istap. I selve den stund vi stod der kunde vi høre dette naturens bygningsarbeide gå for sig, høre dråben falde ned fra tappen på søilefoden. Fra somme stubber faldt dråben ned hvert andet eller tredje minut, og havde en havt tid og leilighed til at granske tingen nøie, kunde det mulig ladet sig gjøre at regne ud hvor lang tid det måtte tage, før en slig søile blev fuldt færdig fra gulv til tag. Langsomt måtte det gå for sig, det var klart. Det viste sig bedst ved den øvre ende ai en enkelt søilefod; her var det i mandshøide hugget ud et menneskehode som minded om de ægyptiske gudebilleder og ventelig var gjort af en af de gamle arbeidere i minen. I det øieblik vi så denne søile, var den bare tre fod høiere end det sted som havde været toppen, da billedet blev gjort for tre tusend år siden; dette vidned således om en vekst af en fod i hvert tusend-år, ifald tilveksten havde været jevn hele tiden, det vil sige en tomme for hvert hundred-år! Somme af disse drypstener havde andre skikkelser; ikke alle så ud som søiler. En stor klump ligned en prækestol, med fine striper og render på siderne, som minded om udsyningsmønstre eller frostbillederne på en vindusrude. Ved andre måtte en tænke på de underlige dyrekjæmper fra fornverdenen.

Ud fra dette store rum åbned det sig hist og her mindre huler og siderum. Et af dem var ikke større end et hundehus; men det havde også sine tapper og søiler, ligesom det store rum, bare meget mindre.

Vi havde for resten ikke stunder til at undersøge dette merkelige sted så nøie som vi kunde havt lyst til; for Gagul brydde sig ikke om drypstener, men drev bare på at få udført sit erende. Men vi trøsted os med at vi nok skulde få tid til at se os bedre om i denne merkelige hal på tilbageveien, og så fulgte vi efter hende til enden af det store rum.

Hun førte os helt frem til enden af den store søilehal; der fandt vi en firkantet døråbning som minded om en ægyptisk tempelport.

«Er dere færdige til at træde ind i dødens hule?» spurte Gagul, åbenbart i det øiemed at skræmme os.

«Bare gå på!» sa Good, og prøvde at se så rolig ud som mulig; det gjorde også vi andre, så nær som Fulata; den unge pige var, som en måtte vente, meget ængstelig, og holdt sig fast i Goods arm.

«Dette ser nokså uhyggelig ud,» sa Curtis, og pegte ind i den mørke indgang. «Lad os se at få det fra os; gå på, Allan! De ældste først!»

Dermed lod han mig gå først, noget jeg ikke var videre taksom for. Vi hørte lyden af Gaguls stok, mens hun labbed i vei med sin stygge latter, og jeg kjendte mig så ilde til mode at Good flere ganger måtte skynde på mig, før jeg nådde den gamle kone igjen, og straks efter stod vi i et halvmørkt rum på en 12-13 meters længde, 10 meters bredde og 10 meters høide. Det var hulet ud med håndkraft i selve fjeldet, åbenbart i en meget fjern fortid. Dette rum var mindre oplyst end den store drypstenshule. Det første jeg fik øie på var et stort stenbord som strakte sig gjennem næsten hele længden af rummet; en kjæmpestor skikkelse stod ved enden af det, og hvide mandsskikkelser af vanlig menneskelig størrelse sad rundt omkring det. Derefter skjelned jeg en brunladen fyr som sad sammenhuket midt på bordet, og da mine øine var blit vant med halvmørket, og jeg rigtig fik se det som var der inde, blev jeg så grebet af rædsel, at jeg holdt på at løbe min vei, endda jeg tør sige jeg ikke er nogen nervesvag mand.

Men havde ikke Curtis taget et kraftigt tag i mig og holdt mig fast, er jeg viss på jeg havde rendt helt ud af berget med én gang, og at al kong Salomons rigdom ikke kunde have lokket mig ind igjen. I næste øieblik så jeg Curtis selv tørke koldsveden af sin pande,

Good stod og stirred, bleg af rædsel; Fulata satte i et skrig og trykked sig tættere ind til ham; bare Gagul klukked og lo på sin vante vis.

Det var et rædsomt syn. Ved enden af det lange stenbord sad Døden selv i skikkelse af en kjæmpestor menneskelig bengrind, fem meter høi; i hånden holdt han et stort vi hvidt spyd – løftet over sit hode, som om han netop skulde bruge det til et kraftigt stød eller kast. Med den andre hånd støtted han sig til stenbordet; det så ud som han just var sprunget op fra sædet. Hele skikkelsen var noget fremover-bøiet, så at halshvirvlerne og den hvide, grinende Skalle vendte bent imod os. Han syntes at glo på os med de store, tomme øiehuller, og kjæverne stod halvt åbne, som om han skulde til at tale.

«Store himmel!» hvisked jeg til slut, «hvad kan dette være?»

«Og hvad er disse her for noget?» sa Good, og pegte på det hvide selskab som sad rundt bordet.

«Og hvad i al verden er dette!» spurte Curtis, og pegte på den brune skikkelse på stenbordet.

«Hi! hi! hi!» lo Gagul. «De som træder ind i dødens hule får finde sig i at bli der. Ha! ha! ha! Hi! hi! hi! Kom, Inkubu, storkjæmpe i striden, kom og se ham du slog ihjel!» – Dermed trev den gamle ham i armen med sine magre fingrer, og førte ham bort til bordet. Vi andre fulgte efter.

Hun pegte på den brune, sammenhukede skikkelse, og da Curtis fik se den på nært hold, fór han tilbage i rædsel; for det var Tvala han her fik se igjen; helt naken sad den døde konge der, og i sit fang holdt han sit afhuggede hode, som Curtis havde slåt af ham med sin stridsøks. Halshvirvlerne stakk en god tomme frem fra det indtørkede kjød, og over hele kroppen havde det lagt sig en tynd hinde som ligned glas. Vi kunde ikke med det samme skjønne hvor denne hinde, som gjorde synet endda mere grufuldt, var kommet fra; men så la vi merke til at det stadig drypped ned fra taget – dryp! dryp! dryp! – og dråberne faldt på halsen af liget og rendte derfra ned over hele kroppen og havde til slut afløb gjennem et hul i stenbordet. Da skjønte vi det som her gik for sig: Tvalas lig holdt på at forstenes.

Et øiekast på de hvide skikkelser som sad rundt om det uhyggelige bord stadfæsted dette. De havde menneskeligt udseende, eller havde ialfald havt det; men nu var de forhærdet til drypsten. På denne måde trygged Kokoana-folket sine bortfarne konger mod dødens opløsende kræfter. De gjorde dem til stenbilleder. Om noget andet hjælperåd blev brugt end at udsætte dem gjennem en årrække for stendryppet, kunde jeg ikke opdage; men der sad de, overiset og hærdet for alle tider. Et uhyggeligere syn har jeg aldrig set end denne lange række af døde konger i sin hvide stenhams, som lod deres åsynsdrag bare utydelig skimte frem, der de sad som gjester ved dødens bord. Det var syv og tyve af dem; den yngste var Ignosis far, foruden Tvala. Den skik at gravfæste sine konger på denne vis må kokoanerne have fulgt gjennem mange ætled. Regner vi hver konges styretid til 15 år, og sætter at de alle har fåt plads her – noget som kan være tvilsomt nok, for somme kan vel være døde i strid i fremmed land – så får vi ud, at stedet har været brugt til gravsted for kongerne i fire og en fjerdedels hundred-år. Men det i store billed af døden som sidder for enden af bordet må være langt ældre, og ifald jeg ikke mistager mig, må det være udført af de samme kunstnere som har gjort de tre kjæmpebilleder vi så udenfor. Denne bengrind var hugget ud af en eneste drypstensøile og var i alle måder et udmerket arbeide. Good, som var lægekyndig, sa at hvert eneste ben i menneskets legeme, så vidt han kunde se, var eftergjort på billedet. Min mening er den, at dette grufulde kunstverk har været et indfald af en gammel mesters lune, og at synet af det siden har sat kokoanerne på den tanke at gravfæste sine døde konger hos denne dødning, bænke dem ved hans bord, under hans forsæde. Det kan også være tænkeligt at de har fundet billedet anden steds og stillet det op her, for at skræmme eventyrere og røvere fra skatkammeret bag det.

Enten det nu har sig på den ene eller den anden måde – således så det ud hos «den hvide død» og de hvide døde.

b

ATTENDE STYKKE.

Kong Salomons skatkammer.

MENS vi holdt på med at overvinde vor rædsel og tage disse fæle undere i nærmere øiesyn, havde Gagul været sysselsat på en helt anden måde. Hun havde kravlet sig op på bordet – for hun kunde være merkelig rask og rørig, når hun vilde – og bort til sin døde ven Tvala, der han sad under tagdryppet, enten det nu var, som Good gjetted på, for at se hvorledes det gik med hans «sylting,» eller i et andet øiemed. Så krabbed hun rundt omkring på bordet; og vendte sig med nogen ord snart til den ene og snart til den andre af de gamle stendødninger. Hvad hun sa, det kunde jeg ikke skjønne; men en måtte tro, at hun og de var kjendinger fra gamle dage. Da hun var færdig med disse underlige og uhyggelige tiltaler, satte hun sig ned på huk ved enden af bordet, bent under den «den hvide død,» og gav sig til, så vidt jeg kunde skjønne, at rette bønner til ham. Synet af dette fæle gamle kvindfolk som knælte i bøn og påkaldelse – uden tvil i ondt øiemed – for menneskeslegtens fiende var så uhyggeligt at vi skyndte os at blive færdige med vor undersøgelse.

«Nu, Gagul,» sa jeg med lav røst – for ingen af os, så nær som Gagul selv, turde andet end hviske på dette sted «før os bort herfra; nu har vi set nok her.»

Hun krabbed ned af bordet igjen, og kikked mig op i ansigtet. «Mine hvide herrer er da vel ikke rædde?» spurte hun.

«Bare før os videre!» sa jeg.

«Godt og vel!» sa hun; «jeg skal nok vise vei.» Dermed gik hun bort til den store dødning – bengrinden – og helt bagom den.

«Her er det nok mine herrer vil ind,» sa hun, «for her er skatkammeret. Nu kan dere tænde lampen og gå ind.» Dermed satte hun græskarflasken med olje på gulvet og læned sig op til væggen. Jeg tog frem en æske fyrstikker, som vi endda havde nogen få igjen af, og tændte siv-vægen for at se efter døråbningen; men det var ingen ting andet at se end det faste fjeld.

Gagul satte op et af sine fæle grin. «Nu er dere ved døren; vil dere ikke gå ind?»

«Driv ikke fjas med os!» sa jeg strengt.

«Jeg driver ikke noget fjas. Se der!» sa hun, og pegte på fjeldvæggen. I det samme vi nu løfted op lampen, fik vi se et stort bergstykke langsomt hæve sig op fra gulvet og blive borte i fjeldvæggen oventil, der det måtte være hulet ud en åbning til at tage imod det. Indgangen som nu kom til syne var over 3 meter høi og næsten meter dyb. Bergstykket må have veiet mindst 20-30 tons1), og det må være løftet op på en helt naturlig og simpel måde efter loven for ligevegt; hvorledes det gik for sig, kunde vi ikke få noen nærmere greie på; men Gagul må vel have trykket på en eller anden springfjær som holdt stendøren nede, og en skjult overvegt har da fåt den til at gå til veirs. Den store sten løfted sig langsomt, og da den var helt oppe, var det store hul i væggen som den havde fyldt helt åbent.

Spændingen i os var så sterk, da vi nu endelig stod ved indgangen til Salomons skatkammer og kunde gå did ind, at vi rent skalv i knærne. Jeg undredes på om det hele var en skrøne, eller om gamle Silvestra havde havt ret. Lå det virkelig store forråd af rigdommer opdynget der inde på det mørke sted, skatter som vilde gjøre os til de rigeste mennesker i hele verden? Det skulde vi få vide om få minuter.

«Træd ind, hvide mænd fra en fremmed verden!» sa Gagul, og stilled sig i døråbningen; «men hør først det jeg, Gagul den gamle, har at sige. De skinnende stener som ligger der inde er gravet ud i gamle, gamle dage af det store hul som «de tre trollkjæmper» sidder over; hvem som har gjort det ved ikke jeg. Bare én gang har nogen været her inde siden den tid, da de som la stenene her skyndte sig bort og lod dem ligge igjen. Frasagn om skatten kom ud mellem folket som levde her i landet fra ætled til ætled; men ingen vidste hvor skatkammeret var, for ingen kjendte løndommen med døren. Men så hændte det at en hvid mand nådde hid over fjeldene; han kom også fra en fremmed verden, og kongen som da styrte her i landet tog vel imod ham. Det er den kongen som sidder der borte,» la hun til, og pegte på det femte kongelig fra kjæmpedødningen. «Og det hændte sig at den hvide mand og en kvinde af kokoanernes folk kom hid til stedet, og hun kom ved et tilfælde til at opdage løndommen med døren; men jeg tænker dere kunde lede hele levetiden uden at finde den. Så gik den hvide mand og konen ind, og han fandt stenene, og fyldte en god slump af dem i en gjedeskindspose som hun havde havt niste i. Og i det samme han gik ud af kammeret, tog han op en sten til, en stor, blank en, og bar den i hånden.» Her gjorde hun en stans i sin fortælling.

Jeg holdt på at miste pusten, så spændt var jeg på at høre mere. «Hvorledes gikk det så med Silvestra?» spurte jeg.

Den gamle skvatt, da hun hørte navnet. «Hvorledes kjender du den døde mands navn?» spurte hun skarpt, og deretter blev hun red, uden at vente på mit svar: «Så var det nok noget den hvide mand blev ræd for, hvad det nu var – hi! hi! hi! – for han slængte posen med stenene fra sig satte på sprang ud igjennem døren her, og han fik ikke med sig mere end den ene stenen han holdt i hånden, og den tog kongen fra ham, og det er den som Tvala har båret og som nu Ignosi bærer.»

«Har ingen været her siden?» spurte jeg, og kikket ind igjennem den mørke åbning.

«Nei, ingen. Bare løndommen med døren er kommet for dagen, og hver ny konge har åbnet den én gang; men ingen har villet gå ind, for vi har et gammelt sagn, at den som våger sig ind her må dø før næste fuldmåne, ligesom den hvide mand døde i snehulen oppe på fjeldet, der dere fandt ham. Ja – ja, det er sandt, hvert ord jeg siger.»

Vore øine mødtes, da hun sa dette, og jeg for min del kjendte mig rent syg. Hvor havde den gamle kjerringen sin kundskab fra?

«Gå nu ind!» sa hun. Har jeg sagt sandt, så må gjedeskindsposen være at finde på gulvet der inde, og om det er sandt, at den er dødsens som går ind der, det får dere vel se siden. He! he! He!» Dermed labbed hun i forveien ind gjennem døråbningen, med lampen i hånden, og jeg må frit tilstå at jeg var skjælvende ræd for at følge hende.

Men denne gang var det Good som satte mod i os andre. «Å, lad os ikke være rædde!» sa han. «Jeg vil ialfald ikke lade mig skræmme at det gamle skrukkeskind!» Og dermed gik han ind efter Gagul, fulgt af Fulata, som for resten åbenbart ikke havde nogen lyst på dette; for jeg kunde se hun skalv af rædsel. Curtis og jeg fulgte efter dem.

Vi kom nu ind i en mørk gang, og Gagul gjorde en stans, da hun havde gåt nogen steg, for at vente på os andre. Hun lyste med lygten på nogen store firkantede stener, en kalkdynge og et par murskeer. Det så ud, som om nogen havde villet mure igjen åbningen, men af en eller anden årsak havde skyndt sig bort uden at få dette arbeide udført.

Nu sa Fulata, som hele tiden havde været svært medtaget af spænding og rædsel, at hun ikke orked at gå længer, fordi hun var færdig at dåne, og at hun vilde vente her, til vi kom tilbage. Vi lod hende derfor sætte sig ned ved den ufuldførte mur med madkurven ved siden af sig. Når hun fik hvile mente hun at hun skulde komme sig.

Da vi havde fulgt gangen omtrent et snes steg videre, kom vi med ett til en stor, kunstig udskåret trædør. Den stod vidåben; den som gik her sidst havde enten glemt at lukke den, eller ikke havt tid til det.

Tvert over dørstokken lå en pose af gjedeskind; den så ud til at være fuld af småsten.

«Nå, hvide herrer!» pep Gagul, og lyste bort på den med lampen. «Var det ikke det jeg sa? Den hvide mand flydde i hast, og lod skindposen ligge igjen. Der er den!»

Good bøide sig ned og tog den op. Den var tung, og det singled i den. «Jeg mener den er fuld af diamanter!» sa han, og ristede på den.

«Lad os se efter det siden! Bare gå på!» sa Curtis utålmodig. «Lad nu mig bære lampen!» Dermed tog han den ud af hånden på Gagul, skred ind gjennem døren, og løfted lampen høit over sit hode. Good og jeg fulgte efter, uden at åbne posen, og – nu stod vi i Salomons skatkammer.

Det første vi kunde se, ved det svage lys, var at rummet var hugget ud i selve berget, og at det var et halvt snes meter i firkant. Det vi derefter fikk øie på var en herlig samling af elefanttænder, som lå lagvis, den ene; på den andre, helt op til taget. Hvor mange det var, kunde jeg ikke se, for vi vidste ikke hvor langt bagover haugen strakte sig; men de vi så måtte mindst være fire eller fem hundred stykker, alle af bedste slaget. Her var elfenben nok til at gjøre en mand rig for levetiden. Jeg tænkte mig, at det måtte være fra dette forråd Salomon fik emnet til sin «store kongsstol af elfenben,» som det ikke fandtes maken til i noget kongerige.

Bent imod, på den andre siden af skatkammeret, stod et snes trækister, alle rødmalte. «Her har vi visst diamanterne!» ropte jeg. «Hid med lyset!», Curtis holdt lampen op til det øverste skrin; låget var morknet af ælde på dette tørre sted, og det var slåt itu, mulig af Silvestra selv. Jeg stak hånben ned i åbningen, og fik den fuld – ikke af diamanter, men af et slags guldpenger som jeg aldrig havde set før; de bar indskrifter som så ud til at være hebraiske.

«Å!» sa jeg, og la pengene tilbage igjen. «Vi kommer nok ikke til at gå tomhændt herfra. Der må være et par tusend guldstykker i hvert skrin, og her er atten i det hele. Kan hænde disse penger har været brugt til at lønne grubearbeiderne med, eller til indkjøb hos kjøbmændene.»

«Ja,» skjød Good ind, «her tænker jeg vi har skatten, for jeg ser ingen diamanter, med mindre den gamle portugiser har lagt dem alle i posen.»

«Mine herrer får se efter der borte som i det er mørkest, ifald dere vil finde stenene,» sa Gagul; hun havde nok gjettet sig til hvad det var vi talte om. «I kroken der borte står tre stenkister; de to er lukket, og den tredje åben.»

Før jeg oversatte dette for Curtis, som bar lampen, kunde jeg ikke bare mig for at spørge hvorledes hun kunde vide alt dette, når ingen havde været her inde, siden den hvide mand var her for flere ætled siden.

«Hvide mand fra en fremmed verden,» svarte hun spottende, «du, som har faret så vidt og ved så meget, har du aldrig hørt om øine som kan se gjennem fjeldet!»

«Lys efter i kroken, Curtis,» sa jeg, og pegte på det sted Gagul havde talt om.

«Her må være gjemt noget; lad os se efter;» sa han. Vi skyndte os bort til ham, der han stod i en afkrog eller et hul som ligned et buevindue. Op til væggen her var det sat tre stenkister, hver noget over en halv meter i firkant, alle med låg af sten; på de to lå låget igjen, på den tredje var det løftet af og stod på kant ved siden af kisten.

«Se!» ropte han hæst, og holdt lampen over den åbne kiste. Vi så efter, og i førstningen kunde vi ikke rigtig se hvad det var, så blendet blev vi af det sterke gjenskin; men da vore øine atter havde sit klare syn, så vi at kisten var halvfuld af uslipte diamanter, de fleste af dem tålig store. Jeg luted mig ned og tog op et par. Jo, her var ikke noget mistag muligt, de havde denne særegne overflade som minder om såpe. Jeg var så overvældet at jeg næsten ikke kunde drage pusten.

«Nu er vi de rigeste mænd i verden!» ropte jeg.

«Vi skal overflomme markedet med diamanter,» sa Good.

«Bare vi kunde få dem med os,» la Curtis til.

Således stod vi en stund og stirred skiftevis på hverandre og på de blinkende ædelstener, blege og med opspilte øine, som kunde være tre sammensvorne i færd med at øve en udåd, i steden for, som vi mente, de tre lykkeligste mennesker i verden.

«He! he! he!» hørte vi Gagul knegge bag os, der hun vimsed omkring som en stor flaggermus. «Ja – ja – hvide mænd! Der er de blanke stenene som dere er så gale efter. Sæt dere nu ned og lek dere med dem! Lad dem rende mellem fingrene! Æd dem, har dere lyst! Ha! ha! ha!»

Der stod vi nu over al denne rigdom som var fundet til os for mere end tusend år siden, af de tålmodige gravere, i det store hul der ude, og samlet op her af kong Salomons opsynsmand, som var død for mange hundred-år siden; kan hænde det var hans navn, de halvt usynlige bogstaver som var indgravet i voks på kistelågene. Salomon havde aldrig fåt disse herligheder, heller ikke David, eller Silvestra, eller noget andet menneske. Vi havde fåt dem; her lå for os diamanter, og guld, og elfenben, for mange millioner; de vented bare på at blive ført bort.

«Luk op kisterne, hvide mænd!» hørte vi Gagul atter kakle; «det er visst mere av dem. Tag så meget dere vil, hvide herrer!»

Vi gav os nu også til at bryde op de to andre, og fandt at den ene af dem var fuld helt op til kanten; den tredje var bare kvart-fuld, men i den var det bare udvalgte stener, nogen så store som due-egg; men somme af de største sken i gult, når vi holdt dem mod lyset.

Men én ting så vi ikke, og det var det fri øiekast, fuldt af ondskab og spot, som Gagul sendte os, i det samme hun, lig en orm, sneg sig ud af skatkammeret og bort igjennem gangen til den store stendør.

– – Hvad var det? Det ene skrig efter det andre lød op gjennem hvælvingerne. Det var Fulatas røst. «Hjælp! hjælp! Stenen falder!»

Derefter hørte vi Gagul pipe: «Slip, jente! Ellers –»

«Hjælp! hjælp! Hun dræber mig!»

Vi skyndte os ned i gangen, og det vi der så fik hårene til at reise sig på vore hoder af rædsel. Stendøren holder på langsomt at lukke sig; den er knapt en meter fra gulvet. I nærheden af den ligger Fulata i nappetag med Gagul. Det røde blod render ned over Fulatas lemmer; men den djerve pige holder fast tag i det gamle troll, som fræser og strider lig en vildkat. Gagul kommer løs, Fulata falder over ende, og den gamle kaster sig flad ned på gulvet, og smyger som en orm ind under den synkende sten. Nu er hun midt under den. For sent! for sent! Stenen klemmer hende – hun sætter i et hvin af dødsrædsel – den synker langsomt videre, og knuser hendes gamle krop under sine 30 tons vegt. Hyl efter hyl, som vi aldrig har hørt maken til, lyder gjennem hvælvingerne – så bare nogen døende grynt – og Gagul er knust,og stendøren stængt, netop som vi kommer farende ned igjennem gangen og bort til den lukkede åbning! Det hele var gjort på færre sekunder end det tager at fortælle det.

Nu vendte vi os til Fulata. Den stakkars pige var stukket i brystet, og jeg så hun kunde ikke leve længe.

«Å, jeg dør,» stønned hun. «Hun kom krybende hid, Gagul; jeg så hende ikke med det samme, for jeg lå og halvsov, og døren tog til at falde; så kom hun hid tilbage igjen og kikked op igjennem gangen; jeg holdt hende fast, og så stak hun mig. Å, jeg dør, Good! Jeg dør!»

«Stakkars pige! Stakkars pige!» ropte Good, og da han ikke vidste nogen råd til at frelse hende, så knælte han ned og kyssed hende.

«Good,» sa hun, «er elefantjægeren her? Det blir så mørkt; jeg kan ikke se.»

«Her er jeg, Fulata,» svarte jeg.

«Så vær du min tunge, for Good kan ikke forstå mig, og før jeg går ind i mørket, vil jeg sige ham noget.»

«Tal, Fulata! Jeg skal sige ham det.»

«Sig min herre Good, at jeg elsker ham, og at jeg gjerne vil dø, fordi han da slipper at blive brydd med mig på nogen måde; for den lyse dag hever ikke sammen med den mørke nat, og heller ikke den hvide mand fra en fremmed verden med en sort pige som mig. Sig ham, at jeg stundom har kjendt det – og mest nu – som om det dybt inde i mit bryst levde en liden fugl som en dag vilde flyve bort herfra for at leve og synge på et andet sted. Og selv nu, da jeg ikke orker at løfte hånden op, kjender jeg det ikke som om mit hjerte holder på at dø; det er så fuldt af kjærlighed at det gjerne kunde leve uden stans i mange, mange år og endda være lige ungt. Sig ham, at om jeg kommer til at leve igjen i en fremmed verden, kan hænde jeg da kan komme til at mødes med ham igjen, for det ved jeg, at så sandt jeg på nogen måde blir ved at være til, så kommer jeg til at længte efter ham og lede efter ham, selv om jeg blir lige så sort som jeg har været, mens han er hvid og fager som før. Sig – nei, sig ikke noget mere – bare at jeg elsker ham! –

Å, hold mig tættere ind til dig, Good! Jeg kan ikke kjende armene dine længer – Å! – å!»

«Hun er død!» sa Good og reiste sig, fuld af sorg, mens tårerne randt ned over hans ærlige ansigt.

«Det har du ikke nødig at være urolig for nu, min kjære ven,» mente Curtis.

«Hvad mener du med det?» spurte Good.

«Jeg mener at du snart kommer til at følge hende. Ser du ikke at vi nu er i vor grav, alle sammen?»

Før Curtis ytred disse ord, var jeg ikke kommet til at tænke på det rædsomme som nu var hændt, så optaget havde jeg været af den stakkars negerpige og hendes skjæbne. Men nu skjønte både Good og jeg; at han havde talt sandt. Den tunge stendør var stængt, ventelig for alle tider; ti den eneste hjerne som havde kjendt dens løndom lå knust under den. Denne dør kunde ikke sprænges med andet end dynamit, og vi var på indsiden af den!

Nogen minuter blev vi stående der ved Fulatas lig, som lamslåt af rædsel. Vi tyktes os nu døde for verden, og tanken på den grufulde ende som nu vented os gjorde os rent magtstjålne. Nu skjønte vi det hele. Det onde umenneske, Gagul, havde lagt denne snare for os fra den første stund. Det var det hun gik her og klukked og lo af, at de tre hvide mænd, som hun altid havde hadet, skulde dø en ynkelig død her inde mellem alle de rigdommer de havde attrådd. Nu skjønte jeg også den blodige spot i hendes ord om at vi gjerne kunde få æde diamanterne. Kan hænde nogen havde prøvt at bære sig lige ens ad med Don Silvestra, da han kasted skatten fra sig og satte på sprang.

«Vi må friste at gjøre det vi kan!» sa Curtis. «Tiden går, og lampen er snart udbrændt. Lad os lede efter om vi ikke kan finde springfjæren som sætter stendøren i gang.»

Vi løb did bort med fortvilet iver, og gav os til at kjende op og ned på døren og på gangvæggene omkring. Men vi kunde ikke finde nogen knap eller springfjær.

«Å nei,» sa jeg, «den virker nok bare på udsiden; ellers havde vel ikke Gagul våget livet for at krybe under stenen.»

«Nei, det er sandt,» sa Curtis; «derfor var det hun endelig måtte skynde sig at komme ud på den måden. Ja, kan vi ikke få åbnet døren, så lad os gå tilbage til skatkammeret; der er det da mindre trangt ialfald.» Vi gjorde det, og på veien tog jeg med mig madkurven, som Fulata havde båret. Vi tog også Fulatas lig og bar det indi skatkammeret, som nu skulde blive en grav både for hende og for os. Vi la det ned på gulvet ved pengeskrinene og satte os selv med ryggen lænet op til de tre stenkister, som nylig havde tyktes os at rumme så stor en rigdom. Hvor meget var de nu værd for os?

«Lad os dele maden,» sa Curtis, «så den kan komme til at vare så længe som mulig.» Det gjorde vi, og fandt at vi kunde få fire meget små måltider til mands, så vi ventelig kunde opholde livet et par dage. Foruden tørt kjød havde vi et par græskarflasker med vand, omtrent 2 1/2 liter.

For at styrke os noget holdt vi straks det første måltid og drak et par slurker vand. Madlysten var ikke stor, men vi trængte hårdt til føde og kjendte os bedre bagefter. Så gav vi os til at ransake væggene i vort fængsel, i det svage håb om at finde en råd til at slippe ud, og banked alle steder både på dem og på gulvet. Men det nytted ikke. Heller ikke var det rimeligt at det var mere end én vei til og fra et skatkammer. Lampen tog alt til at brænde svagt; det led mod slutten med tranen.

«Allan, hvor mange er klokken?» spurte Curtis. «Din klokke går jo?» – Jeg drog den frem og så efter. Den var 6. Vi var kommet ind i hulen kl. 11 om formiddagen.

«Infadus kommer til at savne os,» sa jeg. «Når han ser vi ikke vender tilbage i kveld, kommer han til at lede efter os i morgen tidlig.»

«Det blir spildt umak for ham,» svarte Curtis. «Han kjender ikke løndommen med døren. Igår var Gagul den eneste som den. Selv om han fandt døren, kunde han ikke få den op, om han så tog hele kokoaner-hæren til hjælp. Å, nei, mine venner, jeg ser ingen ting andet for os at gjøre end at finde os i vor skjæbne. At lede efter skatter har ført så mange mennesker i ulykke; vi kommer til at øge deres tal.

Lampen var nu nær ved at slukne. Med ett lued den op, og viste os hele rummet i klart lys, det høie lag, med elefanttænder, pengeskrinene, liget af Fulata som lå udstrakt fremfor dem, skindposen som rummed så stor en skat, de blanke, lysende ædelstener i den åbne kiste, og de blege åsyn af os tre som sad der midt i al denne overvættes rigdom, med hungersdøden for øie.

Så sank luen med ett helt ned, og lampen slukned. Der sad vi, levende gravlagt midt i berget. Nattens og dødens stilhed omkring os. Kulsort mørke.

Fodnoder

1)

1 ton = 1000 kg. = 2008 pund.

c

NITTENDE STYKKE.

Uden håb.

NATTEN efter og den stille gru vi da udstod ved jeg ikke stort at fortælle om. Lykkeligvis blev den noget mildnet ved søvn; ti selv i en stilling som vor kræver den trætte natur sin ret. Men jeg for min del var ikke i stand til at sove længe. Foruden den alvorlige tanke på den dom jeg nu havde i vente – hvem må ikke bæve, når han har den for øie, selv om han har levet mere efter Guds ord end jeg? – var den dybe stilhed alene nok til at hindre mig i at sove rolig og fast. Det er ikke så let at tænke sig, hvor trykkende en slig stilhed virker. Andre steder er der altid nogen lyd og rørelse midt i nattens ro; men her var intet som kunde mildne gravstilhedens rædsel. Der lå vi jordet midt inde i dybet af det store høie fjeld. Skyhøit over os bølged den friske luft over den hvide sne; men ingen lyd, intet vindpust nådde ned til os. Vi var skilt fra dagslyset og menneskelivet ved en afstængt løngang som ingen kjendte til, ved en tyk bergvæg og en hule fuld af lig og dødens gru. Hverken jordens gny eller himmelens torden kunde nå vore ører i denne fjeldgrav.

Men som om vor skjæbne rent vilde drive spot med os, var vi i vor håbløse stilling omgivet af en rigdom så stor at den kunde dække et helt riges gjæld, og alligevel vilde vi gjerne have byttet bort hvert grand af den for det mindste håb om at slippe ud. Snart kom vi vel til at ønske, at vi kunde kjøbe et stykke brød eller en skål vand for den – og til slut, at vi mod at give den bort kunde få en ende på vore lidelser. Sandelig, den rigdom som bare er gods og guld, og som menneskene bruger så meget tid og kraft, ja sit hele liv på at vinde, er lidet værd, når det kommer til stykket.

«Good,» hørte jeg Curtis sige langt om længe, og det lød så underligt i den dybe stilhed, «hvor mange fyrstikker er det i æsken?»

«Otte, Curtis.»

«Se efter hvad tid på døgnet det er nu.»

Jeg strøg af en stikke, og det lille lys efter det tætte mørke gjorde os næsten blinde. Klokken var fem. Dagningen lyste nu på snedækket høit over vore hoder, og morgenvinden holdt på at jage bort skodden fra fjeldsiderne. Curtis sa at vi burde tage os et grand frokost nu for at holde kræfterne oppe. «Hvad kan det nytte til?» spurte jeg. «Des fortere vi dør, des bedre for os.» Men Curtis mente at så længe vi havde liv havde vi håb.

Så holdt vi da atter et lidet måltid af kjød og vand, og så gik det igjen en lang stund, til en af os ytred at vi ligeså godt kunde holde os i nærheden af stendøren, så kunde vi prøve at rope, i det håb at nogen kunde høre det på indsiden. Good, som var sjømand, var vant til at rope høit; han famled sig da frem gjennem hulgangen, og snart hørte vi ham hauke og rope, så det klang rent grufuldt mellem fjeldvæggene; men det lod ikke til at nytte mer end om en flue havde surret. Da han havde holdt på en lang stund, gav han det op og kom tilbage. Han vart da blit så tør i halsen, at han måtte have noget at drikke. Siden lod være at rope, for at det ikke skulde gå ud over vort vandforråd.

Så sad vi igjen en lange stund i den grufulde uvirksomhed som næsten var den hårdeste del af vor skjæbne. Jeg for min del kunde ikke andet end gråte, der jeg sad med hodet lænet op til Curtis's brede aksel, Han viste sig i denne nød som den mandigste og sterkeste af os. Han prøvde alt for at trøste os, fortalte om folk som havde været stedt i nød og var blit frelst som ved et rent under, og da det ikke længer kunde kvikke os op, bad han os komme i hug at en gang må døden komme til alle, at den nu bare kom noget snarere til os, at hungersdøden, efter det han havde hørt, skulde være en mild dødsmåde, og at enten døden kom før eller senere, måtte vi sætte vor sak i den høiestes hånd og overgive os til hans nåde. Det var også det eneste jeg for min del nu vidste at gjøre.

Så gik da den dag, som natten var gåt – ifald en kan bruge slige ord om en tid da hver time er lige mørk – og da jeg tændte en fyrstikke, var klokken 7. Så tog vi os atter noget mad og drikke af vort lille forråd, og i det samme fór en helt ny tanke gjennem hodet på mig.

«Hvad kan det komme af?» spurte jeg, «at luften holder sig så frisk? Noget tung er den jo, som i en kjelder; men vi puster ligeså godt nu som da vi kom hid.»

«Store himmel!» ropte Good, og sprang op. «Den tanke er jeg ikke kommet på. Gjennem stendøren kan intet luftdrag komme, for om nogen dør er lufttæt, så er det vel den. Men en steds må det komme fra. Kom her ikke frisk luft på en eller anden vis, så måtte vi være kvalt, det første vi steg ind her. Lad os lede efter!»

Det var et rent under, hvor stort et omslag dette glimt af håb gjorde i vor tilstand. Vi gav os straks til at krybe omkring på hænder og knær for at kjende efter det mindste spor af luftdrag; men det lod til at være fåfængt. Da vi havde holdt på at lede en times tid, gav Curtis og jeg det op med et fortvilet suk, og satte os ned på vor gamle plads. Men Good vilde ikke give sig, og sa på en måde som næsten ligned lystighed, at det var bedre at have noget at gjøre end at sidde og dovne sig ihjel.

«Kom hid, godtfolk!» sa han en stund efter. «Kom hid og kjend!»

Vi skyndte os bort til ham. «Allan,» sa han, «hold hånden din her, som jeg holder min! – Kan De kjende noget.»

«Jeg synes, jeg kjender det kommer luft op.»

«Lad os nu høre efter!» Han reiste sig og tramped i gulvet. Et nyt håb skjød frem i vore hjerter. Vi hørte en hul gjenlyd under gulvet, Med skjælvende hånd tændte jeg en fyrstikke. Jeg havde bare tre igjen. Vi var i en krok af rummet som vi ikke havde undersøgt, da vi havde lys. Mens fyrstikken brændte, så vi nøie efter, og fandt straks en hængsle i stengulvet, og der – store himmel! – lå en stenring i et lidet hulrum. Vi sa ikke et ord, nogen af os; men vore hjerter banked! Good fik lommekniven frem, og tog ringen op af sit leie med stor varsomhed; han var ræd for den kunde gå sund. Den var af sten. Han satte begge hænder i den, og drog på; men den rikked sig ikke, alt det halte og slet. Så skulde jeg til at prøve, for bare én kunde få tag om gangen, men jeg fik den heller ikke til at røre sig. Curtis prøvde med sine kjæmpekræfter – nytted ikke! Good skrapte med kniven i sprækken, der vi kjendte det kom luft op.

«Hal nu i, Curtis!» sa han, og drog sit store fine silketørklæde gjennem ringen. «Allan, tag De godt tag om livet på Curtis, og hal så i; begge to, af alle kræfter, når jeg siger til. Nu!»

Curtis halte i ringen, Good i tørklædet, og jeg i Curtis.

«Hal i! Den gir sig!» stønned Curtis. Med ett hørte vi en skrapende lyd, en strøm af frisk luft steg op til os, og vi faldt alle tre bagover, med stenhellen fremfor os.

«Tænd en fyrstikke,» sa Curtis, da vi var kommet på benene igjen og havde draget pusten et grand. «Men varlig, varlig, så den ikke slukner med det samme!»

Jeg tændte stikken, og – i åbningen efter luken så vi de øverste steg af en stentrap.

«Nu har vi bare at følge trappen og lite på forsynet,» sa jeg.

«Vent et grand!» sa Curtis. «Vi må have med os resten af kjødet og drikkevandet. Begge dele kan vi endnu få brug for.»

Jeg krøb tilbage til stenkisterne for at hente disse ting, da en tanke fór gjennem mit hode. Diamanterne havde vi ikke tænkt på i de sidste fire og tyve timer, ialfald ikke uden harm; de var jo på en viss måde årsak i vor ulykke. Men jeg vilde nu likevel stikke nogen i lommen, tænkte jeg, for det tilfælde at vi skulde komme ud af vort fæle hul.

Jeg greb ned i den ene kiste med næven, og fyldte mine lommer med nogen af de største stener jeg fandt. Jeg spurte de andre, om de ikke vilde gjøre det samme; men Curtis sa, at han havde fåt nok af det slaget, og Good svarte ikke; han var visst borte hos den døde pige og sa hende det sidste far-vel. Underligt for resten, at vi skiltes med så let hjerte fra al denne rigdom; men enhver anden, som havde siddet timer i en slig gravhule, havde vel været til sinds som vi, og ikke brydd sig om at slæpe med sig slige døde skatter, når han skulde stige ned i et ukjendt dyb for mulig at fly fra en grufuld død.

«Kom nu, Allan!» ropte Curtis, som alt stod på det første steg af stentrappen. Jeg bad ham kjende vel efter hvor han satte foden. Så steg vi ned, den ene efter den andre.Curtis talte stegene. Da han kom til tallet 15, stansed han.

«Her ender trappen; sa han. Vi andre stod snart nede hos ham, og så tændte jeg en fyrstikke. Vi så nu at vi var midt i en hulgang, som strakte sig i en ret linje til begge kanter, både til høire og til venstre for trappen. Før vi kunde få greie på mere, var fyrstikken udbrændt. Nu var spørsmålet: til hvad kant skulde vi gå? Det var muligt at den ene vei førte til frelse den andre til undergang. Vi var rent modløse; men så kom Good i hug, at han havde af fyrstikken mod venstre. Det måtte da komme fra høire. «Lad os gå til høire!» sa han. Og det gjorde vi.

Vi kjendte os fore med hænderne langs væggen og med fødderne langs gulvet. Da vi havde famlet os frem på denne måde et kvarters tid, kom vi til et skarpt hjørne, der gangen blev krydset af en anden, som lagt merke til at luftdraget havde blåst luen vi nu fulgte, og som siden førte os indi i en tredje. Således gik vi i flere timer. Det lod næsten til, at vi var i en underjordisk slynggang, som ikke førte nogen steds. Jeg tænker mig at det må have været grubegangene i et gammelt bergverk.

Til slut måtte vi gjøre en stans, for vi var rent udmaset af træthed og spænding; så holdt vi et lidet måltid på resten af vor niste og drak op den slurk vand vi havde igjen, uden ligevel at få slukket vor brændende tørst. I det hele taget så det nu ud til at vi bare var flydd fra døden i det mørke skatkammer for finde den i disse ligeså mørke vildganger.

Mens vi stod der og kjendte os så rent nedslåt, syntes jeg at jeg hørte en svag susende lyd gjennem stilheden, og bad de andre også høre efter. Den var så fin og lød så fjern; men en lyd var det, en mumlende, enstonig sus. De andre kunde også høre den, og ingen ord kan udsige hvor velsignet godt det gjorde at høre denne lyd, efter at vi så længe havde levet i gravnattens dybe stilhed. Det var som vi fik høre et bud fra verden, i en venlig lokkende røst som kaldte os tilbage til livet.

«Store himmel!» sa Good, «det må være rendende vand. Lad os gå på!»

Så famled vi os afsted igjen, mod den kant som den svage mumling syntes at komme fra, og holdt os hele tiden tæt ind til fjeldvæggen. Efter hvert som vi gik, blev lyden mere hørlig, og til slut klang den rent høit i stilheden. Vi gik nu på så raskt som vi turde og kunde, og snart kunde vi ikke længer være i tvil om at det vi hørte var duren af en elv. Og ligevel – hvorledes kunde det findes rendende vand her midt inde fjeldet? At tænke nærmere over dette spørsmål havde vi for resten ikke tid til nu. Nu var vi helt nær det, og Good, som gik længst fremme, sa han kunde kjende lugten af det.

«Gå varsomt, Good,» sa Curtis, og lad os holde os tæt sammen!»

Ikke før havde han sagt dette, før vi hørte en plaskende lyd og et rop fra Good. Han var faldt udi.

«Good! Hvor er du, Good?» ropte vi, fulde af rædsel. Til vor store trøst fik vi høre ham svare, om end med halv-kvalt røst:

«Ingen fare! Jeg har fåt tag i en fjeldknatt. Tænd en stikke, så jeg får se hvor dere er.»

Vi skyndte os at tænde den sidste fyrstikke vi havde igjen, og ved det svage lys kunde vi se en mørk strøm af rendende vand lige ved vore fødder. Hvor bred den var kunde vi ikke se; men et stykke borte fik vi øie på den mørke skikkelse af vor kamerat, som holdt sig fast i et stort bergstykke ude i elven.

«Stå færdige til at tage imod mig!» ropte Good. «Jeg må svømme for at komme tilbage.» Så hørte vi ham plaske i vandet og stride mod strømmen. Et minut efter fik Curtis tag i hans hånd og drog ham op på fast grund igjen. «Sandelig var det på hekten med mig! Havde jeg ikke fåt fat i den stenen, og havde jeg ikke kunnet svømme, så havde det været ude med mig. Det render som i en møllefoss, og jeg kjendte ikke bunden.»

Det var klart at det ikke nytted på denne kant, og da Good havde hvilt sig noget, og vi havde drukket så meget vi vilde af det friske vand, og vasket ansigt og hænder, gik vi tilbage samme vei som vi var kommet, og nåde en anden hulgang, som førte os til høire. Vi kunde ligeså godt vælge den første og den bedste, mente Curtis; vi havde jo ikke andet at gjøre end at gå, til vi blev liggende en eller anden steds. Der gik vi nu den lang stund og famled. Med ett stansed Curtis, som gik længst fremme, og vi andre dunked ind på ham.

«Se bent frem for os!» hvisked han. «Går det rundt for mig – eller er ikke det der borte et lys?

Vi stirred det skarpeste vi kunde, og fik virkelig øie på en liden lysende prik. Den var så liden og svag at jeg tviler på at andre end vore øine, som så længe havde været vant til mørket, kunde have set den.

Vi fik nu nyt håb, og stævned ret frem, og fem minuter efter havde vi ingen tvil længer: det var et lys, en åbning, eller hvad det nu kunde være, for den vokste efter hvert i klarhed. Et par minuter til – og vi kjendte tydelig et luftdrag, som kom fra den kant. Vi gik på. Men snart smalned gangen af, og til slut måtte Curtis lute sig ned og krybe, vi andre efter. Trangere og trangere blev hullet, til det ikke var videre end indgangen til et rævehi; vi måtte grave for at vide det ud; thi nu gik det gjennem grus og muld, for med selve fjeldet var det slut her. Nu havde Curtis bare nogen få kraftige tag at gjøre med armer og aksler, så var han ude, og Good og jeg også – og nu havde vi over vore hoder de velsignede stjerner, og i vore lunger kjendte vi den svale, rene natteluft. Men med én gang gav grunden sig under os – og nedover rulled vi, mellem græs og busker, og over myk, frisk græssvor.

Jeg fik tag i noget, og stansed i farten, reiste på mig og satte i et rop. Det svarte nedenfor; det var Curtis, som var rullet videre, til han kom på flad mark. Jeg krøb ned til ham, og fandt ham uskadd, men meget andpusten. Nu så vi os om efter Good. Et lidetstykke bortenfor fandt vi ham; han var blit hængende fast mellem rødderne på et træ. Han havde slåt sig nokså stygt faldet, men ligevel ikke værre end at han snart kunde røre på sig og gå.

Vi satte os ned der i græsbakken, og omslaget i vor tilstand var så stort at jeg tror vi gråt af glæde. Vi var sluppet ud ar et grufuldt fængsel, som så nær var blit vor grav. Visselig må en nådig magt have ledet vore steg, så vi tilslut nåde det lille rævehul som vi slap ud igjennem; for noget sligt tror jeg det må have været. Og se, der oppe over fjeldene tog dagningen, som vi aldrig havde ventet at få se mere, til at farve himmelen og skyerne med sit røde skin.

Da dagslyset seg ned over heldningen, så vi at vi lå tæt ved bunden af den svære grube som vi havde set lige for indgangen til hulen. Snart kunde vi også skjelne de tre stenkjæmper som stod der oppe ved kanten. Uden tvil havde disse grufulde fjeldganger, som vi havde famlet os igjennem idenne fæle nat, på en eller anden måde ståt i sammenhæng med den store diamantgrube. Vanskeligere var det at gjøre nogen gisning om hvorledes det havde sig med den underjordiske elv som randt der inde i fjeldet. Mulig var den i sin tid, da minerne var brug, blit ledet ind i fjeldet i et eller andet øiemed fra et andet vasdrag, og mulig randt den atter sammen med dette, når den atter kom frem i dagen. Vi havde i ethvert fald ikke leilighed til at få nærmere greie på den ting.

Nu kunde vi tage hverandre i øiesyn, og vi fandt at vi så fæle ud: huløiede, med skrammer og sår både her og der – og så skidne! Aller værst var Good, som havde været i vandet og siden rotet og gravet i jorden; – men øieglasset var på sin plads; han havde vist ikke taget det ud en eneste gang, og hverken da han faldt i elven, eller da han rulled ned over heldningen, havde han mistet det.

Men nu måtte vi lette på os, for vi var rædde for at lemmerne rent skulde stivne på os, ifald vi tog os en længere hvil, og så strævde vi os med stor møie op over de bratte sider af den store afgrund. Over en time holdt vi på at slite os opover i grus og lere, tog fæste i græsdusker og trærødder, og krøb mere end vi gik. Men til slut nådde vi da op, og stod på den store vei, på den siden som vendte midt imod stenkjæmperne.

Noget af det første vi så, da vi vel var kommet op, var et bål som brandt et hundred steg borte, udenfor et par små gammer, og rundt bålet så vi flere folk. Så trætte som vi var, gik vi bort imod dem, endda det verked i lemmerne for hvert steg vi gjorde. En af mændene ved bålet fik se os; det lod til han blev rent ræd, for han tog til at skrige og bære sig på de vildes vis, når de ser noget uventet og grufuldt.

«Infadus!» ropte vi til ham, for vi kjendte ham straks. «Infadus! Det er vi, dine venner!»

Nu kom han springende imod os; han stirred vildt på os; og vi kunde se han skalv endda.

«Å! å! Er det mine hvide herrer, som kommer tilbage, kommer igjen fra de døde?»

Og den gamle krigsmand kasted sig ned for os, slog begge armene om Curtis's knæ, og gråt høit af glæde.

d

TYVENDE STYKKE.

Ignosis far-vel.

TI DAGE efter denne hændelsesrige morgen var vi igjen i vort gamle herberge i Lu, og vi kom os snart efter vore grufulde oplevelser, som underlig nok ikke havde andre følger end at mine hårstubber var blit et lidet grand mere grå end de var i forveien, og at Good aldrig blev helt den samme efter Fulatas død, som var gåt ham meget nær til hjerte. Efter min mening var det for resten en lykke både for ham og hende, at hun fik dø, for ellers kunde deres indbyrdes kjærlighed uden tvil have ført til store vanskeligheder og megen hjertesorg for dem begge.

Det er unødvendigt at sige at vi ikke atter kom til at gjeste kong Salomons skatkammer. Da vi var kommet helt til kræfter igjen – det tog et par døgn – steg vi ned i gruben og prøvde fåfængt at finde det hul vi var kommet ud igjennem; regnet havde imens udslettet vore spor. Dagen før vi reiste tilbage, var vi atter inde i hulen hos «den hvide død,» og stod ved udsiden af den løndomsfulde stendør. Vi ledte en hel time efter springfjæren, men til ingen nytte. Alligevel havde vi god årsak til at være taksomme for den vinding vi førte med herfra. Jeg havde, som før fortalt, fyldt mine lommer med diamanter, før vi steg ned løngangen. Rigtignok misted jeg en hel del af dem, da jeg rulled ned over heldningen; men jeg havde alligevel så mange igjen at de kunde gjøre os alle tre til rige mænd for al vor levetid, så vi havde ikke gjort det så ilde endda.

Da vi kom tilbage til Lu, blev vi hjertelig modtaget af kong Ignosi, som med levende deltagelse lydde til min fortælling om vore hændelser. Da han hørte om Fulatas og Gaguls død, blev han meget alvorlig og tankefuld. «Det var sørgeligt at det skulde gå så med Fulata,» sa han; «men Gagul fik bare det hun havde fortjent, og hendes død var det bedste som kunde times os alle.»

Da jeg havde endt min fortælling, nytted jeg, efter aftale med mine venner, leiligheden til at sige ham, at tiden nu var kommet, da vi måtte tage farvel med ham for at drage tilbage over fjeldene. Det var åbenbart at dette gik ham meget nær til hjerte, og han gjorde os de bedste tilbud han kunde finde på, for at holde os tilbage. Da han skjønte at det var rent fåfængt, sa han: «Det er de forbandede diamanterne skyld i! Nu har dere fåt en slump af dem, og nu kan dere ikke finde ro, før dere kommer tilbage over storhavet, for at få solgt dem og bli rige mænd. Forbandet være al rigdommen der inde i hulen, og forbandet hver den som kommer for at lede efter den!»

«Hør nu, Ignosi!» sa jeg, og la min hånd på hans arm; «svar mig på et spørsmål. Den gang du vandred omkring i Zulu og mellem de hvide mænd i Natal, kjendte du da ikke, at dit hjerte drog til det land din mor havde talt til dig om, det land der du var født og havde levet som liden gut, dine fædres land, som du tænkte også måtte have et hjem og et virke at byde dig?»

Han stod en stund tankefuld; så tog han atter til orde: «Jeg skjønner din mening, og det er vel så at du, har ret. Drag da bort, mine hvide venner, og tag mit hjertes tak med for alt det I har gjort for mig. Jeg kommer til at sidde igjen i savn og sorg, for vi kommer aldrig til at ses mere, og intet bud kommer til at nå frem imellem os. Hid kommer ingen andre hvide mænd. Deres børser og deres brændevin vil jeg ikke have indført i mit land. Prøver de med vold at bryde ind til os, så vil vi verge os og drive dem tilbage. Men for dere tre skal veien altid være åben.

Mindet om de tre hvide mænd, som gjested Kokoana, og gjorde ende på Tvalas voldsstyre, og hjalp Ignosi til at blive konge i hans sted, kommer visst aldrig til at glemmes i dette land. Mindst af alle kan jeg nogen gang glemme alt dette. Og stundom kommer vel vore hvide venner selv til at mindes de dage kan hænde de da kommer til at mindes hvordan de tog del i vort liv og vor strid. Kan hænde når de sidder sammen i sit hjem, på andre siden af havet, og flokker sig om ilden i kveldstunderne, når solen ikke giver varme mere, ledes de her stod ryg i ryg med os, i det store slag, som blev holdt efter dit råd, Allan, – hvorledes du, Good, var odden af det horn som stanged Tvala i siden, – hvorledes du, Inkubu, stod midt i rækken af «de grå» og stred, så at fienderne sank for din stridsøks som kornet for høstkarens kniv, – og hvorledes du til slut brød den vilde okses kraft, så hans hode rulled bort over stengrunden.

Så drag da bort, mine hvide venner, hjem over havet, med tak fra Ignosi, kokoanernes konge, for vise råd, for hjælp i striden og for trofast venskab.»

Vi takked nu selv af fuldt hjerte for al den godhed han havde vist os, og lod ham fornye det løfte han havde givet os, at han vilde styre sit land efter lov og ret, ikke tåle nogen «heksejagt,» og ikke lade nogen dø uden efter forhør og dom.

«Far vel!» sa han til slut, «far vel, siden det må så være! Min frænde Infadus skal følge med på veien med en hærafdeling. Han ved af en anden og lettere vei over fjeldene. Gå nu, mine venner, før det strømmer tårer fra mine øine som på en kvinde! Far vel! Far vel!»

Han reiste sig, og trykte den ene efter den andre af os i hånden. Så blev han stående nogen minuter og så på os, og derefter tilhylled han sit åsyn med hjørnet af sin kappe.

Vi var også dybt rørt, og gik bort i stilhed.

Dagen efter forlod vi Lu, fulgt af vor ven Infadus og «bøflerne»s hærafdeling.

Langs vor vei gjennem byen og et stykke ud af den stod det fuldt af folk på begge sider. Overalt blev vi hilset med kum-ropet, og kvinderne velsigned os, fordi vi havde skilt landet ved den onde Tvala, og strødde blomster på veien for os.

Jeg spurte Infadus nærmere ud om den andre veien over fjeldene, og fik vide at et par strudsejægere for et par års tid siden havde fundet en nedgang et stykke nord for Shebas nuter. Den vei var de gåt ned i ødemarken, og på sin jagt var de kommet til en grønning i sandhavet, en oase med palmer og friskt bækkevand. Mulig var det på denne kant at Ignosis mor i sin tid havde fundet frem gjennem ørken.

Vi var meget glade, kan enhver vide, over at slippe en hel del af de hårde lidelser vi havde udståt på udfærden. De to strudsejægere skulde følge os helt frem til oasen.

Vi reiste i ro og mak, og den fjerde dags eftermiddag var vi på toppen af fjeldryggen, og havde ødemarken udbredt for os.

Morgenen efter gik vi did som vi skulde tage fat på den sidste og bratteste del af nedstigningen. Her sa vi far-vel til vor tro ven Infadus, som var så rørt at han gråt af sorg.

«Aldrig, mine hvide herrer,» sa han, «skal jeg se slige mænd igjen. Altid kommer jeg til at mindes, hvor djervt dere stred ved min side i slaget. Aldrig glemmer jeg det syn, da Tvalas hode, rammet af din øks, Inkubu, fløi fra hans aksler og rulled bort for fødderne af den nye konge. Aldrig kan jeg vente at se så djerve mænd én gang til, nei, ikke engang i drømme!»

Good gav ham til mindegave et af sine øieglas – for han havde et med sig i baghånden – og det mente Infadus kom til at øge hans værdighed meget i kokoanernes øine. Men det så underligt ud sammen med leopardskinds-kåpen og strudsefjærene.

Derefter førte han «bøflerne» frem til hilsing. Vi tog vore hatter af, og under dundrende kum-rop drog den sorte skare forbi os; endnu en gang trykte Infadus vore hænder, og så gik vi til hver sin kant: de opover, vi nedover.

e

EN OG TYVENDE STYKKE

Slutning.

NEDVEIEN var bratt og tungvint, men vi slap vel fra den, og da vi om kvelden sad omkring vort bål nede på sletten, var det med mange slags tanker vi så op til fjeldet som skilte os fra det merkelige land, der vi havde oplevet så underlige eventyr.

«Sandelig,» tog Curtis til orde, da han havde tændt sin pipe, «jeg tror ikke det skulde være så værst at leve i et land som Kokoana, og det sidste par måneder af mit liv vilde jeg ikke være foruden, selv om hele færden på en måde er spildt for mig, og det eneste jeg har for umaken bare er en række minder.»

«Jeg skulde næsten ønske vi var der igjen,» sa Good med et suk.

Jeg for min del mente som så, at når enden er god, er alting godt, og tilstod åbent at jeg ikke ønsked mig tilbage til Kokoana. Megen møie og mange slags farer har jeg udståt i min tid; men aldrig har jeg været så ilde ude som jeg var der. Når jeg tænker på slagene ved Halvmånehaugen, render det koldt ned over ryggen på mig – for nu ikke at tale om skatkammeret og fjeldgangene! Men som jeg før har sagt, jeg giver mig ikke ud for at være nogen modig mand.

Morgenen efter tog vi fat på en slitsom ørkenfærd igjen; men da vi havde kjendte førere og nok af vand og niste, gik det tålig godt, og tredje dagen efter, ved middagstid, nådde vi oasen.

Nu hændte noget af det merkeligste på hele vor eventyrlige færd. Jeg gik min rolige gang længst fremme; men med ett måtte jeg stanse og stirre, for jeg kunde ikke tro mine øine. Under et figentræ, tæt ved en liden bæk, stod en hytte, af det slaget som zuluerne bygger, men med en dør af fuld mandshøide. Og straks efter så jeg en hvid mand komme haltende ud af den, klædd i skind, med et langt sort skjeg. Nu satte han i et høit rop, og kom hinkendebort til os. Med et sprang var Curtis fremme hos ham.

«Georg, min bror!» ropte han.

Det blev nu et helt opstyr af undring og glæde, og ved dette gny kom en anden skindklædd fyr rendende ud af hytten – og hvem skulde det være andet end min gamle kjending negeren Jim! Han bar sig som en gal af glæde, da han fik se os.

Noget af det første han sa var at han havde mistet seddelen, som jeg havde bedt ham gi sin herre, og at de nu havde været her næsten to år.

«Hm – det var ilde at du kasted bort seddelen,» sa jeg; men jeg kunde ikke skjende på ham i en slig glædesstund, selv om jeg havde villet.

Imens havde de to brødre hilset på og omfavnet hverandre. Jeg gik bort til dem og sa: «God dag, herr Neville! Kjender De mig igjen?»

«Hvad?» ropte Georg Curtis, «er det ikke elefantjægeren Allan? – og kaptein Good også? – Eller går det rundt for mig? – Kan dette være muligt? Dette er så altfor underligt og så altfor stor en lykke for mig, som havde ladt alt håb fare.»

Om kvelden ved leirbålet fortalte han os sin historie; den var næsten ligeså underlig som vor. For ikke fuldt to år siden drog han fra Sitandas kral for at nå fjeldene, efter retledning af nogen indfødte, ikke mod Shebas nuter, men mod det sted som vi kom fra. Han og Jim havde lidt meget i ørken, men til slut nådd denne oase. Her havde en stor ulykke rammet ham; et bergstykke var faldt ned over hans høire fod og havde næsten knust den, så han havde måttet slå sig ned her, og de to havde siden levet her, omtrent som Robinson Kruso og Fredag. Vand var her nok af, og antiloper og andet vildt, som kom hid for at drikke, havde de fanget i faldgruber. De havde fåfængt ventet på at nogen indfødte skulde komme hid ved et tilfælde og hjælpe dem bort. Nu var det meningen, at Jim dagen efter skulde drage afsted for at prøve at nå Sitandas kral for at hente hjælp. «Og nu kommer hjælpen i skikkelse af min egen bror, som jeg trodde rent havde glemt mig. Det er det største, under og den største lykke som kunde hænde mig!»

Således endte han sin fortælling, og så måtte Henry Curtis fortælle om alt det som vi havde oplevet, og han holdt på til langt på nat.

Da jeg viste frem et par af diamanterne, sa Georg til sin bror: «Så har da du det mindste fåt noget for alt dit stræv, foruden at du har fundet mig igjen.»

Herr Henry lo. «Nei, dem skal Allan og Good dele med hverandre; det var aftalen, da vi drog ud.»

Dette gav mig noget at tænke på, og da jeg havde talt med Good om den ting, sa jeg til Henry Curtis, at det var vort ønske at han skulde have en tredjedel af diamanterne, og vilde han ikke have dem, kunde han give dem til sin bror, som havde lidt mere end vi for at få fat i dem. Dette blev vi tre enige om; men herr Georg fik ikke vide det før senere. Efter en strid færd, som især var tung for Georg med det syge ben, nådde vi Sitandas kral, og den gamle skjelm, som skulde passe på vore børser og vore kasser, blev meget lang i fjæset, da vi kom for at hente dem. Han havde nok tænkt, at alt skulde blive hans, fordi vi, som han mente, måtte finde døden i ødemarken.

Seks måneder efter var vi alle godt og vel fremme i mit lille hus i Berea, i nærheden af Durban. Her fik Georg Curtis kyndigt lægetilsyn, og det var en stor glæde for os alle at se, hvorledes hans syge fod efter hvert blev bedre i løbet af et par måneders tid. Til slut blev den så bra at lægen mente han uden fare kunde gjøre tilbagereisen til England.

Da de to brødre Curtis, sammen med kaptein Good, var draget hjem igjen, satte jeg mig ned for at skrive en sammenhængende fortælling om alt det vi havde oplevet på vor eventyrlige færd. Det arbeide er jeg nu færdig med.

Dagen efter at jeg havde lagt den sidste hånd på min reisefortælling, ser jeg en kaffer komme gående op over veien mellem appelsintrærne; i hånden bar han en kløvet stok, og i den et brev som han havde med fra posthuset. Det viste sig at være fra Henry Curtis, og da det kan blive en passende slutning på min fortælling, vil jeg skrive det af i sin helhed.

Brayley Hall,
Yorkshire.1)

Kjære Allan!

For nogen få postdage siden sendte jeg Dem et par linjer, for at sige Dem at vi alle tre, kaptein Good, min bror Georg og jeg, godt og vel var kommet tilbage til England.

Vi steg i land i Southampton, og gik straks op i byen. De kan tro vor ven Good var fin og velstelt, da han gik på spaserveien dagen efter, og igjen var «blit menneske» som han kaldte det: glatraget, med spilder nyt øieglas og tynd spanskrørstok, silkehat, blanke sko og nye klær, som sad på ham, som de var støbt. Da vi mødte nogen folk som vi begge kjendte, kunde jeg ikke bare mig for at fortælle dem historien om hans «vakre hvide ben.»

Den gang lo han bare; men siden, da en skjelm af en maler havde tegnet ham af i et af dagbladene, blev han rasende.

Som det blev aftalt mellem os, har Good og jeg været hos det største handelshus i London for guldsaker og ædelstener, for at få diamanterne værdsat. Jeg er i tvil om jeg skal fortælle her i brevet, hvad de blev sat til, for jeg er ræd De vil tro jeg skrøner; men ifald De, som jeg håber, snart kommer tilbage til England, så får De jo selv vide alt. Det blev for resten sagt, at en slig værdsættelse vanskelig kan gjøres med nøiagtighed, men altid må blive en mere eller mindre løs gjetning, især i et tilfælde som dette, da slige stener knapt nogen gang før har været ført på markedet i sådan mængde. Det viser sig at de alle sammen, så nær som en eller to af de største, er klare som det reneste vand, og de kan i ett og alt måle sig med de vakreste brasilianske diamanter.

Jeg spurte, om dette handelshus vilde kjøbe dem, og fik til svar, at et så stort udlæg var det ikke i stand til; Vi fik det råd at sælge dem efter hvert, med nogen tids mellemrum, for ikke at overflomme markedet. Huset var villigt til for det første at kjøbe en mindre del af dem for 180000 pund sterling.2)

Nu må De selv komme hjem, Allan, for at være med at afgjøre denne handel. Deres hjemkomst bliver des mere nødvendig, og vi andre ønsker den så meget des heller, ifald De endnu, ligesom vor ven Good, vil vise min bror Georg, den kongelige gavmildhed at overlade ham den tredjedel som jeg, én gang. for alle, har frasagt mig alt krav på.

Jeg skal hilse Dem så meget fra Good. Han glæder sig, ligesom min bror og jeg, til snart at se Dem igjen her i England. Han er svært optaget af at rage sig og stelle med sit kindskjeg, som nu er i fuld stand igjen, og andet som går ud på legemets pynt og prydelse.

Men jeg kan for resten merke på mange ting, at han ikke har glemt Fulata, men at han i sit hjerte endnu bærer sorg over hende. Han sa til mig her en dag, at han, siden kom hjem, ikke har set nogen kvinde som kan måle sig med hende i fagerhed, ynde og blidhed.

Jeg håber De nu vender tilbage til England, kjære ven! Det blir en fest for alle os som kjender Dem. Nu synes jeg De må kunne reise hjem for godt. Gjør det, og kjøb Dem et sted her i nærheden. De har jo nu havt en lang arbeidsdag, og Deres sidste eventyr – om ikke netop jagteventyr – har jo kastet en god klat af sig. Her er just et sted til salg i nærheden af mit hjem; det tror jeg De vilde komme til at like udmerket. De kan jo skrive videre i på fortællingen om bord og fuldføre den her hos mig. Dagbladene har flere ganger prøvet at friste os for at få historien; men vi har ikke villet ud med den, fordi vi ved at De holder på at skrive den.

Ifald De reiser straks efter at De har fåt dette brev, kan vi have Dem her hos mig i julen. Good har lovet at slå sig ned her i helgen. Foruden med ham, min bror Curtis og mig, kommer De da også til at være sammen med Deres søn, som jeg på samme tid håber at se hos os. Jeg skal en af de første dage skrive til ham og bede ham komme.

De ser således at det er mange som venter Dem og håber at få en glad jul sammen med Dem.

Far vel da – og på gjensyn! Jeg ved nu ikke mere at skrive; men des mere håber jeg vi snart får tale sammen; thi jeg har sat mig fast i hodet, at De kommer, om ikke for andet, så for at glæde

Deres ven og reisefælle

Henry Curtis.

E. s. Tænderne af den store elefant som dræbte den stakkars Kiva hænger her i hallen og ser praktfulde ud. Over mit skrivebord henger øksen som jeg dræbte Tvala med. Det var synd vi ikke fik med os brynjene.

H.C

I dag er det tirsdag. Fredag går der en båd til England, og jeg tror jeg tager imod innbydelsen til Curtis; og jeg skal og ha bogen trykket – og det vil jeg helst ikke overlade til nogen anden.

Fodnoder

1)

Læs Bræli Hål, Jorksjir.

2)

Omtrent 3 1/4 million kroner.

Innhold

Elefantjægeren Allan møder Curtis og Good.

Det arabiske sagn om kong Salomons miner.

Umbopa kommer i vor tjeneste.

På elefantjagt.

I ødemarken.

Vand! Vand!

Salomons vei.

Vi drager ind i kokoanernes land.

Kong Tvala.

Umbopas løndom.

Dødedansen.

Jertegnet

Før slaget.

Det første slag.

De grå's sidste dyst.

Good drages med døden.

Dødens hule.

Kong Salomons skatkammer.

Uden håb.

Ignosis far-vel.

Slutning.