Om denne boken

Denne eboken er basert på utgaven gitt ut av Narvesens Kioskkompani, Kristiania, i 1914. Kildeutgaven er hentet fra Nasjonalbiblioteket, http://urn.nb.no/URN:NBN:no-nb_digibok_2011041820021

Omlag tyve feil i originalutgaven er rettet opp

Korrektur og omforming til ebok utført av Lars Næsheim

Boken kan fritt distribueres så lenge det ikke tas betalt for det.

Denne utgaven lagt ut på nettstedet www.mobileread.com 25. april 2013.

NEGEREN MED DE HVITE HÆNDER

AV STEIN RIVERTON

I.

I den røde sal.

JEG taler til dig fuldstændig aapent og uten hensyn, saaledes som man taler til en gammel bamdomsven, fortsatte John Stokke, idet han nippet til sit likørglas.

—Det kan du trygt svarte den herre som sat likeoverfor ham; hvad er det saa, du vil meddele mig?

—Jeg vil meddele dig min mening om den gamle. Jeg tror ikke, han var det allerringste religiøs, hvad folk mente om ham i de sidste aar. Jeg tror tvertimot, at han til det sidste paa en maate var den samme uvorne hugav, som han stedse har været.

—Alt det der tror jeg ogsaa, svarte den herre, som John Stokke talte med, det er saaledes ikke noget nyt for mig, la han til. Og det lod i det hele tat, som om samtalen ikke interesserte ham synderlig. Han var mere optat av den heftige støi i nærheten.

De to herrer sat sammen ved et bord i den røde sal. Klokken var 12, og livet efter en teaterpremiere var netop paa sit høieste. Rundt alle borde sat et elegant publikum. Kellnerne løp frem og tilbake i en farveprægtig vrimmel av festklædte gjester. Fra den røde sal hadde man gjennem marmorhallen utsyn til speilsalen, som ogsaa var tæt besat.

Støien av den glade samtale smeldte mot taket som et eneste drivende brus. Det var paa en av de store aftener, efter en betydningsfuld premiere, alt hvad Kristiania eier av kjendte navne i kunstens og rikdommens verden hadde git stevne.

Jon Stokke, der var galaklædt som de andre, kastet nu og da et nysgjerrigt blik omkring sig, men det var tydeligt, at han hadde mere interesse av samtalen end av at betragte den glade jubel i hallerne. Jon Stokke var en mand paa omkring de fem og tredive; hans ansigt var veirbidt og haardt, og hans fremtræden i det hele tat tydet paa, at han var mere vant til at færdes i landsens vind og veir end i byens tummel. Herren, som han talte med, kunde vel være like gammel, kanske nogen faa aar ældre. Det var en høi militærisk utseende skikkelse, let skaldet over panden, men omkring ørene og over nakken laa hans haar sort og let kruset, netop det slags haar, som røber slik utholdenhet hos bæreren, parret med energi og virkelyst. Han bar lorgnet, og da han hadde den vane at knipe øienlaakene sammen, var det vanskelig at faa tak i hans øine. Av denne herres adfærd iøvrig skulde man ikke tro, at hans temperament var synderlig livlig. Han hørte halvt sløvt efter, hvad den anden sa, nikket nu og da samtykkende, likesom for at markere, at han fulgte med, uavladelig nippet han til sin cigaret, men han drak ikke synderlig, hans benediktinerglas stod næsten urørt ved siden av kaffen.

—Min gamle, fortsatte Jon Stokke, blev som du vet henimot sekti aar gammel. Jeg tror ikke, at han i de sidste aar av sin levetid var vel bevaret, og der har du forklaringen til alle hans merkelige galskaper.

Den anden glippet med øinene.

—Mener du virkelig det, svarte han, jeg talte med ham et par maaneder før han døde, og da faldt det mig slet ikke ind, at der skulde være noget iveien med hans hode.

—Vel vel, men jeg omgikkes ham hver dag, og jeg hadde en ganske anderledes anledning til at iagtta ham. Tror du virkelig, en fornuftig mand gir sig til at samle paa alle disse gamle huspostiller. Hans lidenskap for gamle huspostiller og lignende skrifter har kostet ham tusener.

—Saa hadde han vel raad til at dyrke denne samlerlidenskap.

—Det var slet ikke nogen samlerlidenskap, og han hadde endnu mindre raad til det, svarte Jon Stokke ivrig. Netop i disse dage har jeg faat en oversigt over boets stilling, og efter det er der slet ikke nogen grund for mig til at se fremtiden i et saa rosenrødt lys. Hadde jeg nu bare hat pengene, som de gamle postiller har kostet ham, og saa pengene, som han hev ut gjennem vinduet paa sine latterlige projekter, saa vilde meget ha set anderledes ut, og jeg vilde sandsynligvis ikke ha været tvungen til at ta det skridt, som jeg nu gjør.

—Hvad var det da for nogen projekter, spurte tilhøreren, idet hans blik litt træt hvilte paa den andens ansigt.

—Nu, saa, det har du heller ikke hørt om, svarte Jon Stokke, det var tydeligvis hans hensigt at retfærdiggjøre sig i en eller anden henseende, han har jo næsten ødelagt gaarden ved sine projekter. Alle de nyeste metoder skulde bringes til anvendelse. Ikke før hadde han hørt om en ny metode over i Amerika, forinden han ogsaa skulde forsøke den. Han kjøpte ind i dyre domme store, næsten ubrukbare arealer i omegnen. Han anla gartneri, som slet ikke blev færdig, bryggerhus, som han rev ned igjen, den gamle hyggelige hovedgaard blev revet ned for at gi plads for et ekkelt monstrum av en moderne kasse. Saadan holdt han ved helt fra han kjøpte gaarden, og til ulykken rammet ham.

—Du ser saaledes ikke med videre blide øine paa din fars livsverk? spurte den anden.

—Misforstaa mig ikke, kjære ven, jeg vil gjenta, at ingen kunde være mere glad i ham end jeg. Men jeg tror, han var en ulykkelig mand, jeg tror, at hans forstand var formørket paa det sidste, og jeg synes ikke, der er nogen grund for mig til at ta mere hensyn til de ønsker, han i denne tilstand uttalte, eller til at overholde løfter, som jeg, uten at tænke nærmere derover, gav ham.

—Hvad var det for løfter?

Dette spørsmaal blev av tilhøreren fremsat hurtig, som om saken pludselig begyndte at interessere ham.

—Ja, for det første var det nu det, at jeg lovte ikke at skille mig med gaarden. Det løfte har jeg ogsaa holdt.

—Saa-aa, mumlet tilhøreren, det var da forunderlig. Men du skal jo reise til Sydafrika.

—Meget rigtig, men derfor behøver jeg da ikke at sælge gaarden. Jeg har forpagtet den bort. Gaarden er fremdeles min eiendom.

—Da kan jeg bare ikke forstaa, at du behøver at bebreide dig noget brudt løfte.

—Jo, svarte Jon Stokke litt usikkert, jeg lovte i sin tid den gamle, at jeg ikke engang skulde overdra gaarden til nogen, men beholde den selv.

—Det var da et underlig forlangende, mumlet tilhøreren. — Manden vilde altsaa oprette en slags frivillig stavnsbundethet. Elsket han da gaarden saa høit?

—Nei, det kan jeg slet ikke si. Det var ikke engang hans fædrenegaard. Han kjøpte den fem aar før sin død, og efter min ganske mening kjøpte han den for dyrt. Nu var det forresten ikke hans mening, saavidt jeg kunde forstaa, at jeg til evige tider skulde sitte der med gaarden. Det var forresten netop, da vi talte om dette, at jeg første gang fik en mistanke om, at alt ikke kunde være, som det burde være med den gamle. Han var saa underlig. Jeg husker det, som det skulde være idag, — en vaareftermiddag for halvandet aar siden. Den gamle var i en saa merkelig ophidset sindstilstand; han hadde netop i timevis sittet bøiet over de gamle, gulnede tryksaker. Saa gaar han utover jorderne og træffer mig. Han tok mig under armen og spaserte frem og tilbake med mig, viste mig gaarden, paastod, at det var den skjønneste gaard i miles omkreds, og blev ganske lyrisk. Du, som kjendte ham, maa være enig med mig i, at noget saa fjernt fra den gamle som lyrik kunde ikke tænkes. Da var det, at jeg lovte ham, at gaarden ikke skulde komme ut av mine hænder, hvis noget tilstødte den gamle. Holder du dette løfte, sa han, da vil en tid komme, da du vil velsigne mig og berømme mig i min grav. Jeg siger ikke, fortsatte han, at du skal beholde gaarden til evig tid, men du vil selv forstaa, naar du bør sælge den. Det vil komme saa klart over dig en dag, at du ikke engang skal bekymre dig med at ræsonnere derover. Dette sa den gamle.

—Og nu, bemerket tilhøreren, nu mener du, at denne dag er kommet. Hvorfor ræsonnerer du da derover?

—Tja, hvorfor, svarte Jon Stokke litt forvirret, er det da ikke forunderlig, at jeg sitter her formelig med samvittighetsnag.

—Det skal jeg si dig grunden til, svarte tilhøreren, du sitter der med samvittighetsnag, fordi tiden endnu ikke er kommet. Og du har herunder en følelse av, at hvis du reiser, kunde noget komme til at hænde.

—Hvad skulde vel det være.

—Det vet jeg ikke. Vil du besvare et spørsmaal?

—Ja, kom bare med det. Intet heller.

—Hvor er det blit av din fars samling av gamle bøker?

—Aa, postillerne, utbrøt Jon Stokke, de ligger paa loftet i nogen kasser. Jeg hadde tænkt at . ..

Han skulde fortsætte, men avbrøt sig selv. En mand passerte forbi bordet. Jon Stokke for uvilkaarlig sammen, vendte sig til sin bordfælle og sa:

—Det var da en ubehagelig stirren.

II.

Silkeskjegget.

DEN mand, som hadde passert forbi bordet, var ogsaa blit iagttat av Jon Stokkes bordfælle. Det var en middelaldrende, høi herre, klædt i reisedragt, som stak underlig av i disse elegante omgivelser. Han saa ut som en utenlandsk forretningsmand av jødisk herkomst. Hans haar syntes overdrevent vel frisert, hans skjeg var brunt og glinset som silke.

Idet den fremmede gik forbi bordet, faldt hans øine tilfældigvis paa Jon Stokke. Han for uvilkaarlig sammen, og et uttryk av forbauselse og ubehag fløi over hans ansigt. Saa grep han sig i det og vandret med likegyldighet ind i marmorhallen og videre ind i speilsalen. Men et par ganger vendte han sig om og betragtet godseieren. Anden gang blev denne opmerksom paa den fremmedes synlige og merkelige interesse og det var ved denne leilighet han utbrøt:

—Det var da en ubehagelig stirren.

—Kjendte du ham? spurte hans bordfælle.

—Jeg har aldrig set ham før, svarte godseieren, det lot til, at han kjendte mig. Han stirret paa mig som paa et underlig dyr. Er der kanske noget paafaldende ved min dragt? Jeg trodde . . .

Han kastet nervøst et blik i det nærmeste speil.

—Der er slet ikke noget paafaldende ved dig, svarte hans bordfælle. Men det hænder forøvrig ofte, at man tar feil, vet du. Det synes, som om manden trodde, at du var en av hans bekjendte, men saa straks efter opdaget feiltagelsen.

—Det maa være saadan, mente nu godseieren ogsaa.

Klokken var imidlertid blit nær et og det var paa tide at bryte op. Der fandtes allerede tomme borde hist og her, og utenfor vestibulen til Rosenkrantzgaten hørtes til stadighet larm av automobiler og vogne, som kjørte frem for at motta gjesterne. Da de to herrer kom ut i vestibulen, var den yrende fuld av bortdragende, og de maatte vente en stund paa sit tøi.

—Naar reiser du? spurte godseierens bordfælle.

—Om nogen uker, svarte Jon Stokke, kanske allerede inden næste ukes utgang. Jeg skulde været reist nu forresten, men jeg er blit opholdt her i byen av uventede private forretninger. Og saa vet du, kjære ven, skulde man vel ogsaa benytte anledningen til at ta farvel med alle sine kjære venner. Jeg glæder mig nu, fordi jeg har truffet dig, før min avreise. Det er ikke sikkert, at vi sees saa snart.

—Og du har bortforpagtet gaarden?

—Ja, bevares, med alt hvad paa gaarden er. De gamle latterlige postiller ikke at forglemme.

—Ogsaa postillerne, jeg trodde ikke, de hørte med.

—Jo, det var en betingelse, at alt skulde høre med.

—Virkelig, hvem stillet den betingelse?

—Naa, du begynder nok at interessere dig for den ting, later det til. Det var den nye forpagteren, som stillet betingelsen.

—Nævnte han uttrykkelig den gamles bøker?

—Ja, han nævnte dem uttrykkelig.

—Syntes du ikke, det var besynderlig?

Godseieren saa paa sin ven.

—Jo, naar du nævner det, mumlet han, det lot til, at den nye forpagter ogsaa kjendte til, at den gamle hadde samlet nogen rariteter sammen. Men jeg kan forsikre dig om, at jeg ikke er blit snytt. Bøkerne har jeg jo for alle tilfælders skyld ikke solgt, jeg har bare laant dem ut til ham.

—Har du en fortegnelse over bøkerne?

—Ja, svarte godseieren, det har jeg. Jeg har en generalfortegnelse over det hele, og forpagteren har forpligtet sig til at levere alt tilbake ifølge fortegnelsen.

—Har du faat godt betalt for forpagtningen?

—Udmerket.

—Han pruttet slet ikke?

—Ikke det allermindste.

—Hvad heder han?

—Larsson; han er svensk. Det later til at være en formuende mand, som interesserer sig for jordbruk og derfor vil eksperimentere med gaarden.

Den anden trak øienbrynene i veiret.

—Eksperimentere, mumlet han, altsaa fortsætte, hvor den gamle slap.

—Det kan jo være mig det samme, naar jeg bare faar mine penger. Sikkerheten er god nok. Det tviler jeg ikke paa.

Det lot som om den anden tænkte over noget bestemt, og han hadde slet ikke hastverk med at faa fat paa sit tøi.

—Vet du hvad, sa han, jeg maa rent ut sagt tilstaa, at mens du sat derinde og fortalte mig om dine planer, da interesserte det mig ikke det allerringeste.

—Tak skal du ha.

—Vent litt. Men nu har jeg fattet en næsten ufattelig interesse for dem. Eller rettere sagt for gaarden.

—Eller for de gamle huspostiller? spurte godseieren drillende.

—Dem ogsaa, svarte den anden, som fuldkomment bevarte sit alvor; har du flyttet fra gaarden forgodt?

—Ja.

—Skulde det ikke kunne tænkes, at du burde avlægge den et besøk forinden avreisen?

—Jo, bevares, men hvad skal det være til?

—Jeg vilde gjerne se gaarden.

—Er det det hele?

—Nei, det er ikke det hele.

Den anden saa pludselig alvorlig paa ham.

—Aa, er du nu ute igjen, sa han, du tror da vel ikke, der er noget paafærde?

—Jes tror ingenting; men jeg vilde gerne se gaarden.

—Imorgen kan jeg umulig.

—Godt, saa kan vi si iovermorgen. Du bor jo paa »Continental«, saa skal jeg gi dig besked.

—Vel, jeg skal være hjemme klokken et. Men nu maa du fortælle mig, hvad det er, som har vakt denne pludselige interesse hos dig.

—Jeg vet det knapt selv, svarte den tiltalte; men jeg har set et blik, og nu ser jeg det igjen. Husker du manden, som gik forbi vort bord?

—Javel. Er han her ogsaa?

—Ja. Men du maa ikke se dig tilbake. Nu staar han henne ved telefonen. Han har stirret paa dig hele tiden. Det blik betyr noget. Nu gaar jeg hen for at se nærmere paa ham. Jeg kommer straks tilbake, hold dig her i nærheten.

Godseieren blev en smule betuttet, men han hadde dog aandsnærværelse nok til at bli staaende ganske rolig. Men han kastet et stjaalent øiekast hen til telefonkiosken. I sværmen opdaget han den fremmedes brune silkeskjeg. Men nu var den fremmede optat av noget andet.

Imidlertid hadde godseierens ven slentrende og likegyldig nærmet sig telefonen. Han rev i den hvitlakerte dør til kiosken, men lot, som om den var optat, og gav et ærgerlig utrop fra sig.

Mens han stod og ventet paa, at telefonen skulde bli ledig, iagttok han opmerksomt manden med silkeskjegget. Den fremmede gled et par skridt tilbake og nærmet sig en dame, som netop stod foran det store speil ifærd med at sætte paa sig hatten. Godseierens ven kjendte denne dame. Det var den unge, nygifte fru konsulinde Berger, en forhenværende meget begavet kunstnerinde, som ved sit giftermaal med konsulen var kommet ind i de rikeste kredse i Kristiania. Godseierens ven kunde gjennem speilet se, at den smukke unge frue og manden med silkeskjegget vekslet blikke. Men det var ikke den sedvanlige flirt. Mandens øine var ondskapsfulde og truende, og over den unge frues ansigt jog en hvitnen av skræk og ubehag. I næste øieblik var den fremmede like ved hende, og godseierens ven kunde høre, at de to vekslet følgende hurtige replikker:

—Naar skal jeg komme?

—Imorgen, imorgen klokken to.

—Det er sidste frist!

—Ja, i Guds navn.

Straks efter var de igjen fra hinanden. Men blekheten i den unge frues ansigt var veket for en heftig nervøs rødme. Straks efter fulgte hun sin mand ut. Hendes mand, den kjendte forretningsmand, hadde staat i nærheten, men hadde ikke lagt merke til optrinet.

Godseieren og hans ven forlot straks efter vestibulen og gik ut paa gaten.

De spaserte langsomt nedover mot Karl Johan.

—Naa, hvad var det saa for noget merkelig med den den mand? spurte godseieren.

—Han har et smukt skjeg, svarte den anden.

—Meget smukt, sa godseieren.

—Men det er falskt, svarte hans ven. Godseieren smilte.

—Min kjære Asbjørn Krag, sa han, du ser bestandig, hvad ingen anden ser.

—Det gjør jeg, svarte privatdetektiven.

—Jeg la slet ikke merke til manden, fortsatte Jon Stokke, derimot saa jeg et smukt syn.

—Du mener fru Berger.

—Ja. Hør, min ven, du som vet alt. Lever hun godt sammen med sin mand?

—Det tror jeg.

—Saa maa der allikevel være kommet en liten kurre paa traaden iaften.

—Hvorledes?

—For da hun gik ind i bilen, skjulte hun en hulken. Jeg stod like ved siden av hende derhenne ved utgangsdøren, og jeg hørte, at hun hvisket for sig selv: Gud i himlen, Gud i himlen.

Krag tænkte paa møtet ved telefonen mellem den fremmede og den smukke frue og blev taus.

III.

Frels mig!

DET hændte ikke hver dag i Kristiania, at Asbjørn Krag tilfældigvis støtte paa en mand med falskt skjeg. Krag hadde fæstet sig særlig ved optrinet i marmorsalens vestibule; han hadde lagt merke til den fremmedes øine, som var stikkende og indholdsfulde, men endnu mere hadde han forundret sig over den unge frues forskrækkede, næsten forpinte ansigt. Den fremmede talte fuldkommen godt norsk.

Da Asbjørn Krag gik hjemover den aften, besluttet han sig til at ha et vaagent øie med manden med silkeskjegget. Han hadde tre grunder for dette. For det første vilde han gjerne vide, hvorfor manden gik forklædt omkring her i Kristiania, demæst vilde han vite, hvorfor hans pludselige tilsynekomst gjorde den unge kunstnerinde saa dødelig angst, og dernæst vilde han vite, hvilken forbindelse der var mellem den samme mystiske fremmede og hans ven godseieren.

Han erindret sig den tid, som var avtalt, klokken 2 skulde fru Berger og den fremmede møtes. Krag spekulerte paa, hvorledes han skulde faa anledning til at være i nærheten av dette møte.

Gjennem adressekalenderen fik han rede paa fruens adresse. Hun bodde i Oscarsgate i en herskabelig leilighet. Allerede klokken 1 finder vi Asbjørn Krag spaserende i nærheten. Han var da klædt som en jevn borger, en lagerkontorist eller lignende, med almindelig rundjakke og en engelsk sportslue paa hodet.

Han hadde halvt om halvt ventet, at møtet vilde finde sted utenfor den unge frues hjem. Derfor hadde han indfundet sig saa tidlig, for muligens at kunne følge efter hende, naar hun gik for at møte manden med silkeskjegget. Krag befattet sig ellers aldrig med spionering, men, hadde set et uttryk i den unge dames ansigt, og dette uttryk glemte han ikke saa let. Han hadde en anelse om, at der blev spundet merkelige begivenheter i nærheten, og nu vilde han se, om han ikke skulde faa anledning til at kaste sine masker i dette spind.

Netop som klokken var to og han under sin slentrende gang dreiet om hjørnet, støtte han paa den fremmede, som kom ret imot ham. Den fremmede kjendte ham ikke igjen, han la overhodet ikke merke til ham, og Krag gik videre som om han slet ikke var optat av hvad der foregik. Men i næste nu vendte han sig om. Den fremmede gik ind til konsulen.

Krag ventet nu et kvarter. Da ser han, at en bil, hvori der ikke var nogen passager, kom kjørende ned over gaten, bilen hadde skiltet »optat«; det var altsaa en bestilt bil. Krag stanset den, forinden den kom til hjørnet. Han hadde en anelse om, hvor den skulde hen.

—Hvilket nummer har De? spurte han chaufføren.

—305.

—Og hvor skal De hen?

—Til konsul Bergers hus. Jeg skal hente.

—Det er udmerket. Kjender De mig?

—Nei.

Da tok Krag frem av lommen et litet merke av metal, et merke, som alle vognmænd og chauffører kjender, og som betyr, at indehaveren av det er politimand og har arrestationsmyndighet.

—Vel, sa chaufføren, idet han tok til luen, hvad ønsker De av mig?

—Jeg ønsker, svarte Krag, at De skal utrette Deres erende og vende tilbake til holdepladsen ved Bygdø Allé.

—Ikke noget andet?

—Nei, ikke noget andet foreløpig; men naar De kommer tilbake til holdepladsen, saa træffer De mig der, og saa skal De fortælle mig, hvor De kjører det herskap hen, som De nu skal hente.

—Javel.

—Jeg ser, De er gift, fortsatte Krag rolig, har De været chauffør længe?

—I tre maaneder.

—Saa kan jeg forstaa, at De nødig vil miste Deres plads. Men De mister uvægerlig Deres plads, hvis De vaager at holde mig for nar eller hvis De fortæller til en eneste levende sjæl, hvad vi nu har forhandlet om.

—De skal ikke faa nogen grund til at beklage Dem, svarte chaufføren, er der ellers noget?

—Nei, kjør.

Nogen minutter efter for bilen forbi ham for nedgaaende. Chaufføren gav ham et blink med øiet, idet han passerte forbi. I vognen sat manden med silkeskjegget og ingen anden.

Sammenkomsten var altsaa nu forbi og Asbjørn Krag hadde ikke noget andet at gjøre, end at vente paa bilens tilbakekomst, saa han kunde faa vite, hvor manden bodde eller var kjørt hen.

Tyve minutter efter var chaufføren paa holdepladsen.

—Hvor kjørte De hen? spurte Krag.

—Til Drammensveien 115 B, svarte chaufføren, der gik passageren av, det var i et privat hus, og det lot til, at han hørte hjemme der.

Krag noterte adressen, gav chaufføren en drikkeskilling og sa, at han var tilfreds.

Foreløpig hadde han intet andet at gjøre end at avvente begivenheternes gang. Hvis der skedde noget, visste han allerede saa meget, at han kunde gripe ind. Han hadde faat en bestemt fomemmelse av, at han tilfældigvis var kommet i periferien av en av storbyens sedvanlige tragedier. Nu gjaldt det bare om tragedien utspiltes i stilhet eller om bølgeringene gik utover.

Han gik ind i Parkkafeen og satte sig ved en plads, hvorfra han hadde utsigt til gaten. Han hadde endnu ikke gjennemstudert aviserne, som han hadde for vane hver dag, og han vilde derfor benytte anledningen til at faa det gjøremaal avveien.

Mens hans øine for gjennem annoncespalterne — han læste bestandig først annoncerne — heftedes hans opmerksomhet ved følgende lille annonce:

»Nogen flinke arbeidsfolk faar plads paa Stokke gaard«.

Der var jo slet ikke noget underlig ved den annonce, men han husket paa, at Stokke var den gaard, som hans ven Jon Stokke hadde bortforpagtet, og han klippet derfor annoncen ut og la den i sin tegnebok.

Saavidt han erindret, forestod der ikke noget egentlig større arbeide paa Stokke, saadan som annoncen kunde tyde paa. Han tænkte igjen paa den nye forpagters eksperimenter, paa forpagtningen av gaarden og paa de gamle postiller, og saa husket han det blik, som manden med silkeskjegget hadde sendt mot godseieren, et blik, som formelig lyste av nysgjerrighet og ondskap. Foreløpig badde han altsaa to forbindelsespunkter med den fremmede, fru konsul Berger og saa hans ven godseieren.

Krag besluttet sig til at dra hjem for at spise middag; efterpaa vilde han saa opsøke sin ven. Han ønsket at faa endnu nogen oplysninger om gaarden, og muligens skulde det vise sig nødvendig allerede idag at reise ut til gaarden. De gamle tryksaker spøkte i detektivens hjerne. Han hadde lyst til at se paa dem litt.

Han gjør sig altsaa færdig med aviserne, betaler og gaar ut paa Drammensveien. Men han hadde ikke gaat mange skridt, før han hører at et automobilhorn tuter like i hans øre og en automobil stanser med rystende bremser i nærheten av ham.

Han vender sig om.

Det er igjen chauffør nr. 305.

—Hvad nu? spurte Krag.

—Det var godt, jeg traf Dem, sa chaufføren, jeg har kikket efter Dem paa gaten, for nu har jeg kjørt igjen.

—Hvad skal det bety?

—Jeg blev ringt op igjen fra konsulen. Denne gang var det en dame, som skulde kjøre.

—Det var vel fruen? spurte Krag.

—Ja, det var sikkert fruen, sa chaufføren.

—Og hvor har De saa kjørt hende?

—Til Schwensens gate 30.

Asbjørn Krag saa forundret paa chaufføren.

—Er De sikker paa det?

—Ja, det maa jeg da vel være. Schwensens gate 30, det gir jeg mit hode paa.

—Godt, svarte Krag, idet han steg op i bilen, saa kan De kjøre mig sammesteds hen.

Chaufføren dreiet øieblikkelig vognen og rullet nedover Drammesveien.

Asbjørn Krag var blit underlig bevæget med ett. Han pleiet ikke at bli forbauset over noget, men dennegang kunde han virkelig ikke undlate at forundres.

Schwensens gate 30, det var jo hans egen adresse, det var den gaard hvori han selv bodde. Da han kom hjem og husholdersken lukket op, spurte han:

—Venter en dame paa mig?

Husholdersken nikket og viste ham ind i salonen.

En tæt tilsløret dame reiste sig.

—Er De Asbjørn Krag? spurte hun.

—Ja, svarte han, det er mig.

Hun slog sløret hurtig tilside. Krag kjendte hende. Det var Maja Berger.

—Frels mig, sa hun.

IV.

Brevene.

ASBJØRN Krag saa et øieblik granskende paa damen.

Den unge frue var noget ophidset. Hun hadde tydeligvis graat, hendes øine var forvaakne og rødkantede.

—Er de forfulgt? spurte Krag.

—Ja, svarte hun, idet hun knuget sine hænder. Jeg er forfulgt, og forfulgt av en skjændig skurk, som jeg ikke har gjort det allerringeste ondt, en samvittighetsløs slyngel, som ikke eier barmhjertighet i sit hjerte.

Krag la haanden mildt beroligende paa hendes arm.

—Vær ikke saa ophidset, sa han, forsøk at ta det mere med ro, saa vil alt gaa lettere. Fremfor alt maa De ikke nu glemme, at De har henvendt Dem til mig for at faa hjælp, og at de trygt kan stole paa mig i enhver henseende. Men saa maa De heller ikke skjule noget for mig, ikke det minste. Si mig straks: Haster det?

—Ja, det kommer an paa. Hvor mange er klokken? spurte hun forskræmt.

—Den mangler 10 minutter paa fire, svarte detektiven.

—Aa Gud, saa er der ikke mere end en time igjen.

—Altsaa klokken fem, spurte Krag, er det rigtig?

—Ja, svarte hun hviskende, klokken fem er det hele forbi.

Hun var for ophidset til at lægge merke til den forunderlige omstændighet, at Krags spørsmaal røpet et vist bekjendtskap til saken allerede. Derimot følte hun sig beroliget av detektivens sikre og trygge optræden.

Asbjørn Krag skjøv hende blidt ned i en stor, makelig lænestol. Selv tok han plads ved skrivebordet likeoverfor hende.

Han tok sit ur frem. For at faa hende paa glid, vilde han gjøre det hele saa forretningsmæssig som mulig.

—Hvis De nu i løpet av nogen faa minutter kunde gi mig de nødvendigste oplysninger, saa vilde jeg ha mere tid paa mig.

—Tror De da, at De kan hjælpe mig?

—Det tror jeg ganske sikkert.

—Men De maa ikke gaa til politiet, hører De, ikke under nogen omstændighet.

—Det lover jeg Dem.

– Heller ikke min mand —

—Selvfølgelig. Det siger sig selv. Det er jo netop, hvad vi skal forhindre.

—Hvordan kan De vite det?

—Kjære frue, svarte han, det er ikke første gang, der kommer en fortvilet, sortklædt dame op til mig i det erende.

—Og hvordan er det gaat de andre ganger?

—Godt, svarte Krag, saa godt, som saadanne ting kan gaa. Men vi sløser med tiden, frue, husk paa inden klokken fem —

Hun fik igjen et anfald av fortvilelse og gyste.

—Ja, mumlet hun, du store Gud —

—Hvad heter han? spurte Krag.

—Jeg vet ikke noget andet navn paa ham end Maxim.

—Jeg tror, jeg har set ham, bemerket Krag, han taler udmerket norsk; men han er tydeligvis utlænding. Høi, mørk, brunt silkeglinsende skjeg. Stemmer det?

—Det stemmer, svarte hun, men saa har de jo truffet ham.

—Jeg har set ham, svarte Krag, vet De, hvor han bor?

—Nei.

—Jeg antager med sikkerhet, at han bor paa Drammensveien, i nr. 115 b. Det er lang vei, saa er det bedst, at jeg i tide sikrer mig en rask automobil.

Asbjørn Krag gav en ordre i telefonen. Saa vendte han sig igjen mod den unge dame, som spændt fulgte enhver av hans bevægelser.

—Hvormange penger dreier det sig om? spurte han.

—Femten tusen, svarte hun, han har forlangt femten tusen og jeg har tilbudt ham fem, men det vil han ikke ha. Jeg hadde sidste frist til at skaffe ham pengene klokken 2 idag, og jeg gjorde fortvilede forsøk paa det, men det var mig umulig. Saa gav han mig frist til klokken fem; men ikke et minut længere. Han skulde ringe mig op fem minutter før fem, og hvis jeg da ikke hadde pengene, saa var alt forbi.

—Og De anser det for ganske haabløst at tale med Deres mand.

—Umulig, fuldkommen umulig.

Asbjørn sat en stund og tænkte sig om.

—Er det brever? spurte han.

—Ja, svarte hun, det er brever.

—Hvormange?

—Syv.

—Men, kjære frue, De er jo nygift. Og naar er disse brever skrevet?

—For et halvt aar siden.

—Til hvem?

—Jeg kan vel stole paa Dem?

—Det har jeg jo sagt Dem. Men forøvrig behøver De ikke at oplyse mig om, hvem brevene er skrevet til. Det er nok for mig at vite, at det er kjærlighetsbrever, for det er det jo, ikke sandt?

Hun saa ned.

—Jo, svarte hun, det er meget uforsigtige brever.

—Men hvordan er disse brever kommen i skurkens besiddelse?

—Det aner jeg ikke. Han maa ha stjaalet dem.

—Kan De ikke faa bragt det paa det rene?

—Jo, men det vil ta for lang tid. Det menneske, som brevene er adressert til, opholder sig for tiden i Madrid.

—Det kan ikke tænkes, at han har git skurken brevene?

Fruen for op i den heftigste bevægelse. — Nei, nei, ropte hun, det er ikke mulig! Vistnok er han bare en artist, men han er allikevel det hæderligste og fineste menneske paa jorden.

—En artist, mumlet Krag, stort værre kunde det ikke være. Vi faar se sandheten i øinene. Skurken Maxim, som ingen av os kjender, men som tydeligvis er utlænding, er kommet i besiddelse av disse brever.

Hvis han ikke inden klokken fem idag erholder 15,000 saa gjør han den bruk av brevene, som han finder hensigtsmæssig.

—Han viser dem til min mand, utbrøt den unge frue med næsten bristende stemme.

—Ja vel, det vil si, han forsøker vel at sælge dem til Deres mand. Tror De ikke han er egnet for medlidenhet?

—Under ingen omstændighet. Jeg har tryglet ham paa mine knæ; men han har bare smilt haanlig av mig. Det er hans forretning, har han sagt, og hvis han ikke iverksætter sin trudsel, saa vil ingen anden tro paa ham heller. Det dirret i Asbjørn Krags fingrer, og hans øine fik et truende glimt.

—Han er av den art, mumlet han, saa det er intet at sætte op. Men la os saa regne med, at Deres mand faar se brevene, hvad saa?

—Saa vil han skilles.

—Er det Dem saa meget imot?

—Det er mig meget imot.

—Ja, saa var det uforsigtige brever, sa Krag.

Den unge frue var igjen nærved at graate.

—Det er gjort gjerning, mumlet hun sønderknust.

—Rigtig nok. Har De set brevene i skurkens hænder?

—Ja.

—Hvordan er de indpakket?

—Han har dem i sin tegnebok i en ganske almindelig bankokonvolut.

Krag saa paa sit ur.

—Et kvart over fire, mumlet han.

Han gik derfor hen til vinduet, aapnet det og saa ut.

—Bilen er kommet, fortsatte han, jeg maa nok skynde mig, skal jeg skaffe Dem de brevene tilbake inden klokken fem.

V.

Forretningene.

ASBJØRN Krag tok sin hat og sine hansker og gik mot døren.

Her stanset han et øieblik.

—Vil De ikke gaa hjem? spurte han.

Den unge frue skalv av hysteri og skræk.

—Jeg vil heller være her, svarte hun, indtil jeg faar vishet.

—Godt, som De vil. Og endnu et: Tror De, at Deres mand kjender slyngelen?

—Det vet jeg ikke sikkert, men det tror jeg neppe.

—Og De er aldeles vis paa, at han vil iverksætte sin trusel.

—Fuldstændig sikker.

—Saa maa De vente her.

—Naar kan De være tilbake? spurte hun ængstelig, jeg er allerede syk av utaalmodighet.

—Det vet jeg ikke, sa detektiven, muligens er jeg her igjen tilbake om en time. Muligens vil det tage noget længere tid. Jeg pleier forøvrigt ikke at spilde de kostbare minutter.

—Kan De gi mig haab? spurte hun.

—Om hvad?

—Om at faa tilbake brevene,

Asbjørn Krag trak paa skuldrene.

—Hvis brevene eksisterer, svarte han, saa skal De faa dem tilbake.

Dermed gik han.

Utenfor ventet automobilen, og han steg opi den og gav chaufføren ordre til at kjøre til Drammensveien 115 B.

Nu var klokken 4.40. Om 20 minutter skulde altsaa bomben springe. Han kunde i alle tilfælde komme tidsnok til at forhindre den øieblikkelige skandale.

Automobilen rullet i god betids op for huset. Krag sendte den et stykke længere ned i gaten, hvor chaufføren skulde avvente nærmere besked fra ham.

Imedens gik han ind i huset og studerte lokaliteterne.

Numer 115 B var en av de bekjendte fashionable leiegaarde fra slutningen av den vilde byggeperiode i nittiaarene, brede trappeopgange med dekorerede vægplater. Han studerte omhyggelig navneskiltet ved indgangen; her var flere navne, men kun ikke det, han søkte. Der var ialt 8 leieboere, derav kjendte han de 6's navne og stillinger; slynglen maatte saaledes være en av de to, som var tilovers, og det var navnene Zacharias Gjæsling og Nicolay Bewer. Krag lugtet litt til det sidste, det hadde jo ogsaa en fremmed slæng. Han veiet chanserne og kom til det resultat, at sandsynligvis var Bewer slynglen.

Neppe var han færdig med disse overveielser, før en ny automobil rullet op for huset. Det var en selveierbil og manden som steg ut av den var generalkonsul Berger, kunstnerindens mand. Asbjørn Krag kjendte ham straks.

Generalkonsulen var en mand i sine bedste aar, en elegant, klok og bereist fyr, som i vide kredse hadde ord paa sig for at være en smart og hensynsløs forretningsmand. Den formue som hans far, den gamle melgrossist, hadde efterladt ham, var det hurtig lykkedes ham at fordoble.

Generalkonsulen ser nøiere paa huset for at forvisse sig om, at han var kommet til det rette nummer, hvorpaa han stiger ind gjennem døren.

Men idetsamme møter han Asbjørn Krag som staar med sit ur i haanden.

—Generalkonsul Berger, formoder jeg, sa Krag.

Den anden nikket.

—De er præcis, fortsatte Krag, det er utmerket, saa slipper vi at spilde tiden.

—Naa saa De er hr. Bewer? spurte generalkonsulen synlig nysgjerrig.

Asbjørn Krag lyttet efter tonefaldet i hans stemme og med tilfredshet la han merke til, at generalkonsulens ord hverken røbet vrede eller foragt.

—Det er mig, svarte Krag uten at blunke.

—Maa jeg faa vite, hvad De ønsker at meddele mig.

—Undskyld, svarte Krag, De har vel forstaaelsen av, at det gjælder en meget vigtig sak.

Den anden glippet med øinene og smilte.

—Jeg har ikke forstaaelsen av nogenting, sa han; det er Dem, som skal tale.

—Jeg kjender Dem ikke, svarte Krag rolig, og jeg vil gjerne ha Deres legitimation.

Den anden blev pludselig fortrædelig og vendte sig mot sin bil.

—De kan ta det som en formsak, fortsatte Krag, men jeg har nu som et ubrydeligt princip, at jeg ikke uttaler mig med fortrolighet til en mand som jeg ikke er sikker paa hvem han er.

—Ønsker De maaske, spurte den anden, at jeg skal komme her sættende med byfogden for at bevidne min identitet.

Krag tok spøken for alvor. Det var likesom han smattet paa den.

—Aanei, sa han, egentlig er det nok, naar De viser mig det brev jeg har skrevet til Dem, saa er jeg sikker.

Den anden grep i lommen.

—Her har De Deres lap, sa han uvillig.

Krag foldet papiret ut. Det var ganske kort. Han læste:

«Hr. generalkonsul. Hvis De vil ha en meddelelse av vigtighet, saa kom til mig klokken 5. Jeg er Dem ganske ukjendt, men for at De ikke skal tro, at saken er likegyldig, vil jeg nævne to ord for Dem: Stokke gaard.

Deres ærbødige

N. Bewer.«

Herunder stod adressen og klokkeslettet endnu engang: Præcis fem.

Asbjørn Krag læste dette brev uten at en mine fortrak sig i hans ansigt. Men mangeslags tanker jaget i de næste sekunder gjennem hans hoved: Her hadde han igjen føling med de besynderlige operationer vedrørende hans ven godseierens barndomshjem. Men hvilken forbindelse var der mellem denne sak og generalkonsulen?

Han foldet brevet sammen og la det i lommen.

—Det er godt, sa han, saa er jeg overbevist. Undskyld denne lille forsigtighet, men det er, som sagt, mit princip. jeg beklager at vi ikke kan samtale deroppe, i mit hjem. Han pegte over sit hode.

—Visselig ikke, sa generalkonsulen, det hele ser virkelig merkelig ut.

—Ganske uventet er der kommet en mand, fortsatte Krag, som ikke bør se os to sammen.

—Saa-aa. Jeg pleier ikke i mine forretninger at iagtta denslags overdrevne hemmelighetsfuldhet. Den nærmer sig sterkt til fordækthet, min herre.

—De er nu heller ikke spor nysgjerrig, sa Krag, hvorfor spør De ikke om, hvem denne mand er.

Generalkonsulen saa spørgende paa ham.

—Den mand, som saa uventet er kommet, og som nu sidder deroppe og venter paa mig, sa Krag, det er godseier Stokke selv.

Der foregik en pludselig forandring med generalkonsulen, et rapt og koldt blink viste sig i hans øine. Der har vi forretningsmanden, tænkte Krag.

—Kjender De ham? spurte generalkonsulen hvast.

Krag nikket.

Generalkonsulen vendte sig pludselig mot sin bil.

—Saa reiser vi hjem til mig, sa han, der er —

—Tvertimot, avbrød Krag, ser De derhenne er et litet konditori. Der kan vi sidde ganske uforstyrret paa denne tid.

—Vel, saa lad os det.

De gik sammen hen til konditoriet. Krag saa paa sit ur igjen. Denne samtale hadde tat nøiagtig syv minutter. Detektiven tænkte ved sig selv: Der er aapenbart et svakt punkt i mit foretagende. Det bestaar deri, at slynglen Bewer, Maxim eller hvad hans navn nu var, sidder deroppe og venter. Bare han ikke blir utaalmodig eller mistænksom og foretager sig noget paa egen haand. Krag trøstet sig dog med, at nu hadde han isolert ham fra de to hovedpersoner. Fruen kunde han ikke finde. Og her i dette avsidesliggende konditori sad han selv med manden. Saa gjaldt det da at komme til forretningerne.

VI.

En affære.

DA de to mænd sad likeoverfor hinanden inde i en liten baas i konditoriet, la Asbjørn Krag merke til en interessant omstændighet.

Generalkonsulens likegyldighet var nu fuldstændig væk og istedet betragtet han Asbjørn Krag med vaaken interesse; nu og da saa han paa ham, opmerksomt, for siden, likesom han vilde værdsætte ham, veie hans evner eller hans motstandskraft.

—Hvem er De? spurte generalkonsulen og hvor kommer De fra. De er tydeligvis ikke Kristianiamand. Og dog er det likesom jeg mindes at ha set Deres ansigt en gang før.

Asbjørn Krag hadde altsaa atter engang anledning til at konstatere rigtigheten av det princip han nu i en aarrække hadde hat: at vise sit ansigt saa litet som mulig og derigjennem bli saa litet kjendt som mulig.

Han svarte undvigende:

—Lad os komme til forretningerne. Jeg har forøvrigt været allesteds. Og kanske mindst i Kristiania. Det er forøvrigt mindre end en bisak; det kan umulig interessere Dem.

—Rigtig, svarte generalkonsulen, idet han igjen saa paa ham med dette granskende og litt mistænksomme blik, jeg er lutter øre.

Vel; der sad Krag. Hvorledes skulde han begynde. Han forstod godt, at han kunde tale om Stokkegaarden, men al den stund han slet ikke visste, hvad det hele dreiet sig om, maatte han uttrykke sig med overordentlig forsigtighet. Han sad overfor en meget klok mand. Den mindste feil kunde ødelægge hele spillet. Og saa gjaldt det at skynde sig, for Maxim ventet.

—Jeg kan gi Dem nogen oplysninger om gaarden, sa Krag, det er en fortræffelig gaard.

—Virkelig?

—De har formodentlig aldrig set den?

—Kun en eneste gang og da ganske flygtig.

—Det kan bli et mønsterbruk av den gaarden, vaaget Asbjørn Krag igjen.

—Det kan man jo paastaa.

—Hør, tviler De virkelig paa det? Den anden kradset uvilkaarlig med en blyant ibordplaten.

—Det kan jo ikke nytte, sa han, at vi spiller i den grad komedie for hinanden. Saa kommer vi ingen vei.

Krag stødte langsomt cigarrøken ut i store ringe, forblev taus og saa mystisk ut.

—Er der noget nyt bud? spurte generalkonsulen pludselig.

—Nei, svarte Krag, men der er en ny liebhaber.

—Hvem er det?

—Der er mig selv.

Generalkonsulen smilte.

—Vil De da saa gjerne ha gaarden?

—Ja, for ellers blev jeg da vel ikke liebhaber til den.

—De agter muligens at nedsætte Dem som mønstergaardbruker.

Krag forstod, at dette var spøk, men han forstod ikke bare hvorfor.

—Nuja, mumlet han.

—Hvad vil De da gi?

—Hvad tror De, gaarden er værd? spurte Krag.

Men nu løp hidsigheten av med generalkonsulen. Han var ganske indædt, da han hvisket:

—Gaarden er ikke sytti tusen værd. Jeg har budt hundrede tusen; men det fæet vil jo ikke sælge.

—Naar De har budt hundredetusen for en gaard, som ikke er værd mere end sytti, sa Krag, som nu begyndte at faa en anelse om sammenhængen, saa kan De vel likesaa godt lægge 20,000 til.

Generalkonsulen saa paa ham igjen og plystret svakt.

—Paa kjøpesummen? spurte han, skal jeg lægge 20,000 paa kjøpesummen? Jeg tror ikke det nytter.

—Men jeg kjender godseieren. Han vil ikke sælge til andre. Men han er muligens villig til at sælge til mig.

—Ah, saaledes. Altsaa 20,000 til Dem?

—Hvor vil De hen? De byder 120,000 for gaarden, saa utsteder De en check til mig for 5000 og saa garanterer jeg Dem, at gaarden blir Deres.

—Det er 55,000 mere end den notorisk er værd.

—Men De glemmer, at den er et mønsterbruk.

—Vis vas, det er skidt jord, det er en latterlig mishandlet gaard. Men det er ikke for gaardens skyld, det forstaar De nok.

—Nei, det ved jeg, svarte Krag. Bestemmer De Dem?

—Ikke nu.

De maa først . . .

Den anden avbrød ham hvast.

—Det er Dem likegyldig, hvad jeg maa, sa han, men hvis De imorgen middag klokken 2 kan gi mig sikkerhet for, at jeg kan kjøpe gaarden for et hundrede og tyve tusen, saa er de 5000 Deres.

—Sikkerhet? Hvilken sikkerhet mener De?

—Godseierens eget tilsagn.

—Det skal jeg skaffe Dem. Men 120,000 plus 5000. Ellers ikke.

—Jeg fraviger ikke mit bud, svarte generalkonsulen avgjort, idet han reiste sig.

Nu hadde endnu mindre Asbjørn Krag nogen interesse av at gi sig. For ham hadde jo hele denne underhandling været den skjære komedie, og han sa derfor likesaa avgjørende:

—Som jeg har sagt. Ikke ellers. Og dette er mit sidste ord.

Generalkonsulen betænkte sig et øieblik.

—Vi kan jo underhandle, sa han, vi behøver ikke at staa og stampe paa hver vor side av en elv. Hvis De lover mig intet at foreta Dem før imorgen klokken 2, saa lover jeg Dem til gjengjeld, at De først da skal faa mit sidste ord.

—Det er en avtale, svarte Krag, er vi saa enige?

—Saa er vi enige.

Dette var blit avtalt ved to kopper chocolade, som stod fuldstændig urørte, da herrerne forlot konditoriet.

Generalkonsulen vinket paa sin bil. Et øieblik efter var han forsvundet i en støvsky henad gaten.

Hvad Asbjørn Krag angaar, da stod han en stund og smilte velfornøiet. Han hadde virkelig gjennemført sin rolle som smart forretningsmand ganske utmerket. Han kom her med den opgave at faa generalkonsulen av veien. Det var lykkedes ham. Men yderligere var det lykkedes ham at faa et indblik i handelsforetagende, som bar alle merker av ikke at være ganske rent. Og endelig var han ifærd med at faa opløsningen paa mysteriet omkring Stokkegaarden.

Men han hadde den sværeste del av sin opgave igjen i brevene. Klokken var nu blit halv seks, han hadde spildt en halv time, og han skyndte sig opover trapperne.

Hr. Bewer bodde i tredje etage. Da Krag ringte paa, hørte han tunge trin indenfor i entreen. Han saa, at gardinet foran den matte entrerute bevægedes, likesom mennesket indenfor ville forvisse sig om, hvem der ringte.

Saa aapnedes døren. Krag lettet paa hatten. Han stod overfor manden med silkeskjegget.

—Jeg er generalkonsul Berger, sa detektiven, idet han tok brevet, som han netop hadde faaet fra generalkonsulen, op av lommen, De har sendt mig et underligt brev.

Manden i døren blev med engang overordentlig imøtekommende. Hele hans mørke, frastødende ansigt vrængte sig ut i et motbydeligt smil.

—Træd indenfor, hr. generalkonsul, sa han, jeg har ventet Dem.

Krag svarte, idet han gik over tærskelen:

—Det er ikke bestandig, mine forretninger tillater mig at komme til et opgivet, bestemt klokkeslet.

— Naturligvis ikke, det kan jeg da saa utmerket forstaa, svarte den anden, idet han la en av sine fete hænder paa Krags skuldre, en mand som Dem, hr. generalkonsul, som sidder i saa store forretninger og tjener saa mange penger.

—Paa hvad? forsøkte Krag, idet han uvilkaarlig gyste ved at føle sig berørt av dette menneske.

—Naanaa, mumlet den anden fett smilende, ialfald tjener De saa meget, at ordningen av denne lille af- fære er en bagatel for Dem.

—Mener De Stokkegaarden? spurte Krag.

—Nei, min herre, svarte pengeavpresseren, nei, hr. generalkonsul, det mener jeg ikke. Men jeg har noget at vise Dem.

Saa skjønte Krag, at det gjaldt brevene.

VII.

Tyven.

HR. Nicolay Bewer førte Asbjørn Krag ind i et litet værelse, som var yderst enkelt møblert. Foran vinduerne hang tykke folderike gardiner, som stængte det sterke sollys ute. Midt paa gulvet stod en kontorpult, hvorpaa nogen papirer var uordentlig henslængt. Ellers var der en sofa, et litet bord med en vandkaraffel paa og et par stole.

Asbjørn Krag tok ikke plads tiltrods for den andens indbydende haandbevægelser. Han blev staaende med hatten i haanden, som om det gjaldt en affære som hurtig kunde avgjøres. Men hr. Bewer var umaadelig elskværdig, næsten sledsk! men hans elskværdighet var av den art, som i visse øieblikke kan faa det til at løpe koldt nedad ryggen paa folk.

Krag heftet sig ved, at skrivebordet var meget lavt, og at slynglen sat bakom det, som bak en fæstning.

—Undskyld, at det her ser noget tarvelig ut, sa Bewer, men jeg har endnu ikke faat installert mig. Jeg er netop kommet til byen.

—Men her har De det da iallefald ganske pent, mente Krag, idet han gik hen til vinduet, hvilken herlig utsigt!

Bewer mumlet noget om, at denslags ting ikke interesserte ham, og Krag vendte tilbake til skrivebordet. Men denne gang blev han — likesom ved en tilfældighet — staaende ved siden av Bewer.

—Hvad er det saa De vil vise mig? spurte han.

Bewer begyndte at rote i sin skrivebordsskuffe. Krag forsøkte at faa et glimt av det, som laa dernede. Men han saa ikke noget til den brune brevpakken, som fru Maja hadde talt om. Bewer følte sig tydeligvis genert av at ha ham hængende over sig.

—Vil De ikke sætte Dem? spurte han, vi kan bedre tale sammen, naar vi sitter likeoverfor hinanden.

Krag hadde da intet andet at gjøre end at ta plads ved den anden side av det brede skrivebord. Men han bemerket, at han hadde liten tid; andre forretninger ventet ham.

—Sesaa, sa Bever godmodig, idet han la sine fete hænder paa bordet, nu er der intet til hinder for, at vi kan komme til saken.

Krag nikket. Han sat nonchalant paa stolen og affekterte likegyldighet. Det ene ben hadde han slængt over det andet.

—Vilde det bekomme Dem ilde? spurte Bewer, at utbetale 15,000 kroner for at opnaa en stor fordel.

—Slet ikke. En saadan sum spiller ingen rolle i min forretning. Ingen synderlig rolle iallefald.

—Godt. Saa sier vi tyve tusen.

—Meget gjerne. Men det kommer jo an paa fordelen.

—De opnaar en stor fordel. De har et anset navn, ikke sandt. Og De vil nok mere end gjerne gi tyve tusen for at undgaa at faa det skandalisert.

Asbjørn Krag sperret øinene op.

—Det menneske, som kan skandalisere mit navn, er endnu ikke født, sa han.

Den anden lo:

—Forhaabentlig er De klar over forskjellen mellem Dem selv og Deres navn, hr. generalkonsul.

—Forklar Dem nærmere, sa »generalkonsulen«.

—Vel, saa skal jeg si dem det meget tydelig. De sitter i dette øieblik likeoverfor den mand, som i bund og grund kan skandalisere Deres navn.

Krag pekte paa ham.

—De? spurte han, forstaar jeg Dem ret?

—Ja, jeg uttaler mig med al ønskelig tydelighet.

—De kan skandalisere mig. Og saa vil De ha femten tusen for at la være?

—Tyve tusen, rettet den anden, det er den sum, som vi sidst blev enige om.

—Men saa er De jo en ret og slet pengeavpresser.

—Ja, det er jeg, svarte hr. Bewer og blev med engang alvorlig, det er det, jeg lever av, tilla han.

—Det var virkelig meget interessant, sa Krag, fremdeles meget likegyldig, jeg har ikke trodd paa eksistensen av saadanne lysskye væsener, iallefald ikke her i vor fredelige by. Det kan være ganske morsomt at tale med en saadan fyr.

Han saa paa sit ur.

—Jeg tror, at jeg vil ofre fem minutter paa Dem. Hvordan har De saa tænkt at skandalisere mig.

—Det er en meget alvorlig sak, min herre, svarte slyngelen, og De burde ikke ta det saa let. De har en ung, smuk frue.

—Naa saaledes.

—Denne Deres frue har skrevet visse brever.

—Hvor mange? spurte Krag.

—Jeg tror en fem-seks.

—Og saa?

—Disse brever er sendt til en ung cirkusartist.

—Ja, min frue har jo været kunstnerinde.

—Men brevene er skrevet fornylig, efterat hun har indgaat egteskap med Dem.

Krag sat taus en stund. Saa spurte han:

—Hvor vil De hen med disse brever? Tror De, at De kan faa dem offentliggjort?

—Nei. Men brevene er av vedkommende artist deponert hos mig som sikkerhet for laan.

—Ah, det var en fin elsker. Det tror jeg ikke noget paa.

—Jeg indrømmer, sa den anden, litt forvirret over den maate, hvorpaa »generalkonsulen« tok saken, jeg indrømmer, at Deres optræden forbløffer mig. Det er Dem altsaa ganske likegyldig, hvad Deres kone foretar sig?

Krag reiste sig.

—Nu har jeg ikke tid til mere, sa han.

—De tror mig altsaa ikke.

—Nei, kjære Dem, dette forsøk var da virkeligt plumpt, altfor eventyrlig og plumt. De maa gjøre det finere en anden gang. Jeg maa si Dem, at dette har været mig en skuffelse. Jeg haapet, at jeg endelig skulde træffe en storstilet, lyssky eksistens, og saa træffer jeg et halvgalt, fjollet fæ. Farvel min herre.

Bewer reiste sig ogsaa og nærmet sig Krag. Nu fløi det gamle sleske smil igjen over hans ansigt.

—Vogt Dem, sa han, De tror paa Deres hustru, det er tydelig, De elsker hende endnu. Men De kjender formodentlig hendes haandskrift. Jeg skal vise Dem brevene.

Krag stanset.

Bewer knappet sin vest op og tok en gammel slidt tegnebok frem.

Men i det samme var Krag over ham som en tiger. Slyngelen dirret et øieblik i hans jernnæver og faldt saa sammen paa gulvet med et halvkvalt skrik.

—Nei, virkelig, mumlet Krag, saa det var der De gjemte den. Endelig fik jeg Dem da frem paa gulvet, De laban.

Krag stod nu med tegneboken i haanden. Han aapnet den og tok en brun pakke ut. Det var brevene.

Slyngelen kom i det samme paa benene, gispet efter veiret.

—Det er overfald! stammet han, det er mord! Det skal De komme til at angre!

Han vaklet hen til væggen og trykket paa den elektriske knap.

Da grep Krag den grønne kontorlampen som stod paa skrivebordet og knuste den mot bordplaten.

—Siden her skal være overfald, sa han, er det bedst at gjøre illusionen bedre.

Han trak sin revolver op og stillet sig i positur.

—Saa, nu er scenen fuldkommen.

I det samme aapnedes døren og en ung kraftig mand traadte ind.

Manden vilde straks springe løs paa Krag, men revolveren holdt ham i ave.

Krag gik hen til væggen.

—La ham i fred! ropte Bewer paa engelsk, stæng døren, Harvey, stæng døren.

Harvey stængte døren.

—Hvad nu? spurte Krag, agter De at sende bud efter politiet.

—Det er netop, hvad jeg agter.

—De pengeavpresseren!

—Det er der ingen beviser paa. Intetsomhelst!

—De glemmer brevene.

—Som netop er bevis paa, at De har overfaldt mig. I brevene er der ogsaa kvittering for de mottatte penger. Og disse papirer er av værdi for mig.

—Men hvis jeg nu baner mig vei med revolveren?

—Saa løper vi efter Dem henad gaten. Naar vi roper stop tyven! skal vi nok finde en konstabel.

—Godt, sa Krag, saa venter jeg rolig. Ring efter politiet.

VIII.

Morsomme dage.

SVINDLERENS assistent gik hen og laaste døren. Skurken selv reiste sig og graat triumferende mot Asbjørn Krag.

—Nu slipper De ikke ut, sa han, nu telefonerer jeg til politiet.

—Det er et vovelig spil, svarte Asbjørn Krag, som blev staaende med ryggen til døren, likegyldig lekende med sin revolver.

—Hvorfor?

—Av to grunder. Først og fremst, fordi det er jo Dem, som er forbryderen. Jeg kan anmelde Dem for pengeavpresning.

—De har intet bevis.

—De glemmer det brev, De sendte mig, om at møte her klokken fem.

Men ved disse ord lo svindleren høit.

—Har De læst det brev, spurte han.

—Temmelig nøiagtig, svarte Asbjørn Krag, det er ikke videre langt.

– Men saa har De jo allikevel glemt, hvad der staar.

Asbjørn Krag saa paa ham.

—De glemmer den lille sætning om Stokke gaard.

—Den har jeg slet ikke glemt. Hvad saa?

Hr. Maxim lo igjen.

—Vil De virkelig ha politiet blandet opi denne affære? spurte han.

Krag tænkte sig om et øieblik. Saa var der allikevel mere i denne sak, end han indtil nu visste. Det gjaldt at være forsigtig. Han undgik spørsmaalet.

—Og saa har jeg brevene, truet han, brevene fra min kone.

—Som De har stjaalet ja.

—Det kan nu slet ikke bevises.

—Men det har jeg jo sagt Dem, at i denne pakke er der ogsaa en kvittering for penger, som artisten har mottat av mig, og hvorfor han har git mig brevene som pant.

—Det maa være en fin fyr.

—Ja, svarte hr. Maxim smilende, naar man ikke vælger nogen bedre omgang. Og desuten tror jeg ikke, De vil ha den skandalen. Saa maa jo brevene lægges frem som akt i saken; læses op for et nysgjerrig auditorium, hvad? Den nydelige skandalen, vil De, som er en rik mand, ha for lumpne tyve tusen kroners skyld. Det var nu for det første. Men saa for det andet.

—For det andet, svarte Krag, har jeg revolveren. Og De har ingen.

Han sigtet paa assistenten.

—Aapne den dør, befalte han.

Men assistenten stod urørlig.

Hr. Maxim gik hen til telefonen.

—Behold Deres revolver, sa han.

Han ringte.

Krag tænkte, at det ialfald maatte være en modig mand. Men nu trodde han, at han hadde faat vite, hvad han foreløpig kunde faa vite, og saa var der ikke noget andet at gjøre end at vikle sig ut av komedien paa bedste maate.

—Vil De gi mig brevene? spurte svindleren igjen.

—Nei, svarte Krag kort.

—Godt.

Hr. Maxim bad om den nærmeste politistation.

Krag hørte ham opgi sit navn og sin adresse og anmode om politiets assistanse. Det var skedd et overfald paa hans kontor.

Knapt tre-fire minutter efterat han hadde ringt av, hørtes der trampende skridt i trappen, der blev banket paa døren, assistenten laaste op og en opdagelsesbetjent ledsaget av en konstabel traadte ind.

Da opdagelsesbetjenten fik øie paa Asbjørn Krag, rygget han forbauset tilbake; men Krag sendte ham et eneste litet, men meget talende øiekast.

Svindleren sat i sin stol, og med stor værdighet bad han opdagelsesbetjenten træde nærmere.

—De kommer i en meget delikat sak, sa han, kjender De den herre der?

Nu buset Krag frem, før betjenten fik anledning til at svare.

—Selvfølgelig kjender han generalkonsul Berger, sa han, jeg er jo kjendt av hvert barn i byen.

Og nu forstod endelig betjenten. Han forstod, at Asbjørn Krag var i arbeide, og det var ham foreløbig nok.

—Alle kjender Dem, hr. generalkonsul, sa han og bukket.

—Meget vel, snerret Krag, idet han la sig til en større og større forbitrelse, denne frække fyr tillater sig at beskylde mig for tyveri, mig, den rike generalkonsul Berger.

Betjenten bukket igjen og smilte undskyldende.

—Bevares vel, sa han, hvilken misforstaaelse.

Hr. Maxim for op.

—De gjør ikke Deres pligt, min herre, den mand har bestjaalet mig.

—Hvad har han da stjaalet?

—En pakke breve.

Betjenten vendte sig mot Krag.

—Er det rigtig hr. generalkonsul?

—Det er ikke rigtig.

—Nei, det tænkte jeg nok.

Krag hadde virkelig vanskelig for at bevare alvoret under denne komedie, især da han saa svindlerens stigende forbitrelse.

—Undersøk ham, ropte hr. Maxim, han har brevene i den venstre lomme.

Krag knappet sin frakke tættere om sig.

—Jeg har virkelig liten tid, sa han, den mand maa jo være gal. Hvad tror De hr. betjent?

—Jeg tror det samme, svarte betjenten.

Hr. Maxim buste hen til døren.

—Han maa ikke forlate værelset, før jeg har faat mine penger tilbake.

—Hr. generalkonsulen maa gjøre hvad han vil, sa betjenten.

—Jeg telefonerer til politichefen.

—Meget gjerne.

Betjenten vendte sig nu mot Krag.

—Ønsker generalkonsulen at forlate værelset, sa han, saa er der nu anledning.

Hr. Maxim vilde stænge ham veien, men betjenten skjøv ham væk.

Krag kastet et blik paa konstabelen, en stor, sterk mand, som stod med hælene sammen.

—De har hørt, hvad her er foregaat? spurte han.

—Javel, svarte konstabelen.

—Nu gaar jeg. Og betjenten slaar følge med mig. Men hvis den gale mand (her pekte han paa Maxim) vaager at følge efter os for at lage skandale paa gaten, saa negter De ham det. Forstaar De?

—Javel.

—Her er min revolver, fortsatte Krag, forstaar De fremdeles?

—Javel. Betjenten tok revolveren.

Men skurken forandret nu fuldkommen taktik. Han forstod ikke sammenhængen, men han ante, at der stak noget under. Han blev igjen blid og indsmigrende.

—Det er forbausende, sa han, og De er en mægtigere mand, end jeg har trodd, hr. generalkonsul.

—Det er jeg, svarte Asbjørn Krag.

—Og er politiet saadan her i byen, fortsatte hr. Maxim, saa er der et rikt virkefelt for mig ogsaa. Vi skulde slaa os sammen, hr. generalkonsul.

—Muligens, svarte Krag, idet han saa paa ham fra siden, prøvende, muligens kan vi træffes senere.

—Intet skulde være mig kjærere.

—Virkelig. Men naar De træffer mig en gang til, sa Krag, saa maa De være mere forsigtig.

—Alle advarsler er ganske overflødige. Maa jeg tillate mig at si: Paa gjensyn!

—Paa gjensyn, svarte Krag, om ti minutter gaar konstabelen, da kan ogsaa De gaa, mine herrer.

Han tok gemytlig opdagelsesbetjenten under armen og vandret ut.

Da de kom ned paa gaten, spurte Krag:

—Er han dum?

—Hvem?

—Konstabelen.

—De kan stole paa ham, svarte betjenten, han har forstaat det hele. Han røber Dem ikke. Men hvad i Herrens navn er De kommet op i nu.

—En brilliant affære, svarte Krag, idet han tændte sig en cigar, jeg har haab om nogen morsomme dage.

IX.

Der er mere.

ASBJØRN Krag gik opover Drammensveien saa langt, at han ikke kunde bli iagttat fra hr. Maxims vindu. Her stanset han.

—De maa bli her, sa han til betjenten, jeg vil gerne vite, hvad de to deroppe foretar sig.

—Vel, det skal De faa rede paa.

—Jeg antar, at skurken tilslut fik mistanke om, at jeg ikke var den, jeg utgav mig for.

—Det er jo meget rimelig. Er han utlænding?

—Jeg tror, han er tysker.

—Men han taler jo perfekt norsk.

—Han har opholdt sig meget her i landet, svarte Asbjørn Krag, maaske er hans forældre norske. Jeg har aldrig før set ham i Kristiania; men det er en farlig fyr.

—Er det virkelig saa, at De har røvet en pakke breve fra ham?

Krag smilte.

—Saa er det, sa han, De vet, jeg har ofte skrytt av, at retfærdigheten maa være glad, fordi jeg staar paa den rigtige side.

Han gav et tegn med haanden. Dette tegn blev opfattet av automobilchaufføren, som fremdeles ventet nede ved gatekrydset. Et øieblik efter kom vognen susende. Krag steg op i den. Men før han kjørte bort ropte han til betjenten:

—La Dem ikke se!

Betjenten bare vinket med haanden og gled ind i en sidegate.

—Behøver De mig mere nu? spurte chaufføren, idet han stanset utenfor Krags bolig.

—Ikke foreløbig, svarte detektiven, men jeg skal huske Deres nummer. Her har De nogen penger. Det var godt, at De gav mig disse oplysninger om damen.

—Ja, jeg kjendte hende igjen, sa chafføren stolt.

—Tror De, at De vil kjende hende igjen endnu en gang.

—Bevares vel ja, det tør jeg sverge paa.

—Nei, utbrøt Krag hvast.

Chaufføren kvak i.

—Hvad mener De, spurte han, jeg forstaar slet ikke,

—Naar De ser den damen paany, saa kjender De hende ikke igjen. Nu forstaar De, ikke sandt.

Chaufføren tok til luen.

—Jovel.

Dermed kjørte han. Saaledes tænkte Asbjørn Krag paa alt.

Han saa paa sit ur, da han gik opover trappen. Han hadde været halvanden, næsten to timer borte. I al denne tid maatte fruen ha lidt grusomt av spænding og skræk. Han kunde ogsaa se det paa hende, da han traadte ind i sit kontor. Hun reiste sig forsagt op og blev staaende taus foran ham og saa paa ham med forskræmte, rædde øine. Hun hadde graatt.

—Tør jeg ha haab? spurte hun.

Krag svarte ikke straks. Men om litt spurte han:

—Er der mere?

—Forklar Dem nærmere, bad hun, mener De, om jeg har andre hemmeligheter.

—Det interesserer mig ikke, svarte Krag, men jeg vil gjerne vite, om De har andet at frygte av denne skurk. Er det ved et rent tilfælde, at han har krydset Deres vei?

—Ja, jeg har aldrig møtt ham tidligere. Jeg hadde ikke set ham, før han en dag kom paa sin forfærdelige sleske og blid maate og fortalte mig, at han hadde brevene . . . Brevene, stammet hun, hvor er brevene?

Asbjørn Krag tok den brune pakken op av lommen.

—Her, sa han, er brevene. Jeg haaber, de er der allesammen.

Den unge frue faldt over dem med glubskhet. Da hun saa, at det virkelig var de ulyksalige breve, begyndte hun at graate igjen.

Krag lot hende i ro en stund. Han drev tankefuld frem og tilbake paa gulvet.

—Der er ogsaa et andet papir, sa han omsider, en kvittering, tror jeg. Kjender De haandskriften?

Men fruen hadde allerede opdaget dette papir.

Hun blev blek som en dødning med et.

—Det kan ikke være mulig, hvisket hun, det er umulig.

Krag blev staaende foran hende.

—Kjærligheten gjør blind, sa han, den ene slyngel er ikke bedre end den andre. Det er bare den forskjel, at den anden skurk var dyrere.

Da han opdaget en bevægelse hos fruen, slog Krag avvergende ut med haanden.

—Mig koster ikke brevene en øre, sa han, jeg har stjaalet dem.

—Stjaalet?

—Ja, der var ingen anden utvei.

—Men det er jo frygtelig.

—Saa taler vi ikke mere om det, frue. Har De saa forvisset Dem om, at de er der allesammen?

—Ja, ikke et eneste mangler.

Detektiven pekte hen paa kaminen. Damen forstod, og et øieblik efter flammet ilden op.

—Nu staar jeg i den dypeste taknemmelighetsgjæld til Dem, sa hun, jeg skal gjøre alt, hvad der staar i min magt for at —

Asbjørn Krag avbrøt hende:

—Jeg forlanger intet andet, sa han, end at De svarer paa et spørsmaal.

—Jeg skal svare.

Krag tok hende blidt ved haanden.

—Kjære frue, sa han, hvorfor blev de da saa ræd?

—Ræd?

—Hvorfor blev De da saa ræd for denne skurk?

—Men han truet jo med at sende brevene til min mand.

—Rigtig. Men det var en trusel. Og De vet, der er lang vei fra en saadan trusel og til iverksættelsen, der stempler en mand som pengeavpresser, den gemeneste av alle beskjæftigelser.

—Jeg visste, han vilde gjøre det, hvisket hun.

Krag nikket.

—Nu er vi netop ved saken, kjære frue, hvorfra visste De det?

—Husker De skilsmissen, den pludselige skilsmisse for et par maaneder siden mellem doktor Bille og hans hustru.

—Jeg har hørt, at de er skilt, ja.

—Men ingen visste hvorfor. Det var en fuldkommen gaade. Og det var en tragedie, det kan jeg forsikre Dem om; men Maxim hadde en finger med i spillet.

—Fortalte han Dem selv det?

Fru Maja nikket.

—Ja, hvisket hun, og han fortalte det paa en saadan maate, at jeg maatte tro paa det. Derfor var jeg ræd. Jeg visste, at hans trusel var alvorlig ment.

—Og nu forstaar De ogsaa, hvad jeg sigtet til, da jeg spurte om der var mere.

—Ja, er der saa endnu mere De vet.

—Jeg vet ingenting.

—Fortæl.

—Kjære Dem, sa hun ogsaa paa graaten igjen, kjender De lille Theo?

—Theo?

—Ja. Theo Gibson. Vi kalder ham bare Theo. Det er en hæderlig og fin liten fyr.

—Hans onkel er eiendomsspekulanten?

—Rigtig.

—Saa vet jeg hvem De taler om. Er der da noget i veien med den unge mand?

—Det vet jeg ikke. Men jeg saa ham i gaar i teatret. Der var skurken ogsaa, Maxim. Jeg saa, at han smilte til Theo med sit væmmelige smil og Theo blev hvit som en dødning. Det er alt, hvad jeg vet; men jeg fik en forfærdelig anelse.

Asbjørn Krag tok sig med haanden for panden.

—Jeg forstaar, sa han, det er vampyren i arbeide. Men nu er det blit sent, frue, nu ringer jeg efter en vogn til Dem. Inat kan De sove trygt.

Han pekte paa kaminen.

—Rædselen er brændt, sa han.

—Jeg vet ikke, mumlet hun, jeg vet ikke, hvordan jeg skal takke Dem.

—Det er mig, som skal takke, svarte han.

—De?

—Ja, jeg takker for den naade at kunne faa anledning til at uskadeliggjøre en skurk, en av de store og meget farlige.

X.

En fornøielig aften.

HUN saa paa ham med et par forbausede og beundrende øine.

—Det er vist en meget farlig mand, sa hun, og hvis det bare er Dem alene, saa bør De vogte Dem for ham. Han eier ikke barmhjertighet. Saadan som jeg har tigget ham paa mine knæ.

—Saa meget desto bedre, svarte Krag, saa behøver heller ikke jeg at vise den ringeste barmhjertighet.

Han gik hen til telefonen og ringte efter en vogn.

—Endnu et, sa han derpaa, taler Deres mand nogengang med Dem om forretninger?

—Aldrig. Heldigvis.

—Det er godt. Hvis han imidlertid skulde nævne denne skurks navn, saa maa De ta det med absolut ro, for det har intet at si.

Fru Maja for sammen.

—Har han da truffet ham? spurte hun.

—Ja.

—Naar?

—I eftermiddag. Til avtalt tid.

—Men Gud, saa har han kanske allikevel faat vite —

—Ingenlunde, svarte Krag, Deres navn er ikke blit nævnt. Jeg paahørte samtalen. Forøvrig tviler jeg paa, at Deres mand nogengang vil nævne skurkens navn for Dem. Dertil er han altfor overbevist om, at der klæber skiddenhet ved den fyr. Nu er vognen kommet, frue, nu maa De gaa.

Da hun skulde ta farvel med Asbjørn Krag, blev hendes hjerte igjen fyldt av taknemmelighet, og hun kunde knapt faa et ord frem.

—Muligens sees vi, sa Krag, og hvis hr. Maxim endnu en gang skulde vaage at krydse Deres vei, saa kald paa mig.

Dermed skiltes de. Asbjørn Krag blev staaende ved vinduet, indtil automobilen var kjørt bort. Saa gik han hen til kaminen og stirret tankefuldt ind i den røde varme, som nylig hadde slukt den første hemmelighet i denne sak.

Krag slog derefter op i sin adressekalender og fandt frem til navnet Gibson. Der var bare to av det navn. Det var onkel og nevø. Der stod:

Chas. Gibson, godseier. Det var onkelen. Han bodde paa Victoria terrasse. Under ham stod navnet Theo Gibson, det var lille Theo, nevøen, han bodde ved Majorstuen. I adressekalenderen stod han angit som grosserer. Krag smilte. Grosserer, tænkte han, en mand, som vistnok aldrig har bestilt noget hele sit liv utover at bruke penger. Krag visste, at lille Theo var onkelens arving og kjæledægge. Han noterte sig adressen i sin lommebok. I det samme hørte han, at det ringte paa entreklokken.

Det var detektivbetjenten, som kom.

—Har De nyheter? spurte Krag.

—Ikke andre end dem, som jeg lovte at skaffe, svarte betjenten.

—Lad høre.

—Konstabelen blev der i nøiagtig ti minutter, som han hadde faat ordre til.

—Hvordan forholdt de to mænd sig i denne tid.

—De var meget nysgjerrige.

—Ja, det finder jeg rimelig. Og konstabelen?

—Han svarte bare konsekvent paa alle spørsmaal: Hvem kjender ikke generalkonsul Berger, generalkonsulen er en rik og stor mand i byen osv. Konstabelen talte med den overbevisningens naivitet, som er ham egen, og som sikkerlig gjorde indtryk paa vore to venner.

—Saa er de formodentlig endnu en smule desorientert. Det er godt; det vinder jeg maaske et helt døgn paa. Og saa?

—Fem minutter efter at konstabelen hadde forlatt bygningen, kom de to mænd anstigende. De tok det med stor ro og gik ivrig samtalende indover Drammensveien. Jeg fulgte efter dem, men selvfølgelig i saa respektfuld avstand, at jeg ikke kunde opfatte, hvad de talte om.

—Og saa?

—Ved den nærmeste aviskiosk gik den høie med skjegget —

—Det er hovedmanden, indskjøt Krag.

—Javel, altsaa manden med skjegget gik ind i kiosken for at telefonere. Det var ikke nogen lang samtale, for efter et par minutters forløp kom han ut igjen. Derfra spaserte de som før ivrig samtalende videre indover Dremmensveien. Men da de gik saa langsomt, mente jeg, at jeg kunde spendere paa mig den lille tid, som det vilde ta at kjøpe den sidste aftenavis.

—Ah, saaledes, i den samme kiosk, som hr. Maxim netop hadde forlatt?

—Heter han saa? Javel, det var i den samme kiosk. Og damen hadde naturligvis hørt samtalen. Det var forøvrig en ganske almindelig telefonordre om at reservere to pladser til varieteen Dovrehallen, to logepladse tilhøire. Men . . .

—Men? . . . spurte Krag.

—Hr. Maxim anmodet uttrykkelig om at faa to pladser, som var litt tilbaketrukne. Med andre ord, han kommer der ikke for at se paa forestillingen.

—Var det tilhøire? spurte Krag.

Betjenten nikket.

Krag ringte øieblikkelig op til varieteens kontor og anmodet om at bli reservert to logepladser tilhøire. Det fik han. Men det var de sidste, blev der sagt.

—Videre, bad Krag, henvendt til betjenten. At erholde disse oplysninger tok altsaa ikke mere end et minut eller to, og mændene var vel fremdeles i farvandet?

—Jeg indhentet dem inden de kom ned til Arbins gate, og de var saa optat av sin egen samtale, at de ikke en eneste gang vendte sig omkring for at se, om der var forfølgere i landskapet.

—Hvilket ogsaa tyder paa, at de fremdeles er desorientert, mente Krag; hvor gik de saa hen?

—Til Continental.

—Ind i kafeen? spurte Krag hurtig.

—Ja. Der bestilte de hver en kop kaffe, og da de hadde faat kaffen — de var fremdeles i ivrig samtale — sendte de et bud op i hotellet.

Krag blev pludselig urolig.

—Til nummer 43? spurte han.

—Ja, svarte betjenten forbauset, hvordan kunde De nu vite det?

—Traf de ham? spurte Krag.

—Nei, svarte betjenten, herren paa nummer 43 var ikke hjemme, og der blev meddelt, at han knapt var at træffe iaften. Han var i selskap. Dette lot til at berøre de to herrer fortrædelig.

—Hvor længe blev de sittende i kafeen?

—Til klokken halv otte. Saa tok de over i speilsalen Grand og bestilte sig et bord til iaften, fra klokken halv tolv og utover. Det lot rigtig til, at herrerne var fornøiet med dagen og vilde feire den med fest.

—De tar feil, svarte Krag, det er fyrens arbeidsmetode.

—At gaa paa varieteer og kafeer?

—Ja, svarte Krag.

Betjenten lo.

—Meget vel, sa han, saa meget kjender jeg endnu ikke til saken, at jeg kan uttale mig derom. Men jeg synes, det er et forunderlig arbeide.

—Hvor længe blev de to sittende i Grand?

—Til nu. Fra Grand tok de en drosche ned til variteen, og der befinder de sig formodentlig i øieblikket.

—Kjære ven, sa Krag, vi maa ogsaa feste iaften. Gaar De med?

—Sammen med Dem, gjerne.

Krag undersøkte sin tegnebok.

—Et hundrede kroner, mumlet han, det maa være nok for iaften.

—Du store alverden, hvad har De isinde?

—Vi maa drikke champagne, sa Krag, i embeds medfør.

Han saa granskende paa betjenten.

—Det skjegget maa De ta av Dem.

—Jeg forstaar at det blir nødvendig.

—Og saa vil det klæde Dem bedre at ha et venlig og rødlig haar istedenfor der ravnsorte, De nu bærer.

—Meget vel.

—Og saa møtes vi om en halv time i Continental. Det er sandt, De kjøpte den sidste aftenavis. La mig se den.

Krag brettet avisen ut. Han rotet gjennem annoncerne.

—Ah, se her er det, mumlet han, her er programmet for varieteen. Brothers Lee, knockabouts. Det høres godt ut; — men se her, kjære ven, Fiarella, den store spanske danserinde, hende tænker jeg vi inviterer med os i aften. Hun skal være smuk og interessant.

Betjenten to.

—Her maa være merkelige ting igjære, sa han, siden dette skal kaldes at være i arbeide.

XI.

Danserinden.

KLOKKEN var halv ti, da de to herrer møtte op i varieteen. Det var en av de aftener, da lokalet var ganske fuldproppet av mennesker. Nede paa gulvet sat det almindelige folk med sine portvinsglas og ølflasker, oppe i de reserverte loger gnistret det elektriske lys i de høistakede vinglas; her hadde de faa mennesker av byen git møte, som likte varieteen som variete, selv om de skulde søke ned til et avsidesliggende strøk fordi der ikke var nogen anden at finde.

Krag og hans ledsager viste frem sine logebilletter og blev av en uniformert funktionær ledsaget til sine pladser. Det var et lavloftet, trangt rum; deres bord var det andet i rækken og laa saa langt tilbake, at de derfor kun med besvær — ved at bøie sig fremover — kunde faa se, hvad der foregik paa den lille scene. Men det var jo ikke for at nyde varieteens forlystelser, de var kommet her; det var for at ta iagttagelser blandt en viss del av publikum.

I det lille logeavlukke var der fire borde og nøiagtig tredobbelt saa mange stoler. De to av bordene var optat, og nu optok Krag og hans ledsager det tredje. Det fjerde var endnu ledig; men stolene var av tjeneren sat op mot bordet for at markere, at man ventet nye gjester.

Krag og hans kollega tok plads, og efter at detektiven hadde kastet et blik paa de andre gjesters servering, bestilte han champagne. Krag vekslet øiekast med sin ledsager og nikket mot det ene av de to optatte borde. Han hadde gjenkjendt selskapet. De som sat der, var Theo Gibson, som kunstnerinden hadde omtalt og en ven av ham, en mand i trediveaarsalderen med lyst, krøllet helskjeg. Mens lille Theo var fuldkommen elegant, næsten overdreven sirlig i sin paaklædning, var den anden mere beskeden og borgerlig almindelig i sit antræk; man kunde anta ham for en underordnet kontormand. De drak champagne og sat og talte lavmælt sammen. Det lot ikke til, at emnet for deres passiar var synderlig interessant. Derimot saa den store eiendomsbesidders nevø nu og da nervøst paa programmet, som om han ventet paa, at noget skulde komme. Og det var ikke vanskelig for Asbjørn Krag at gjette, hvad han ventet paa for med undtagelse av en kjedelig revyakt, et par akrobater og en tryllekunstner bød den resterende del av programmet bare paa en flammedanserinde og den spanske stjerne. Hendes navn stod i bred, sort ramme. Hun var altsaa en attraktion.

—Du skal se, det er Fiorella han venter paa, sa Asbjørn Krag, saa blir vi formodentlig snytt for hendes selskap iaften.

—Det var da kjedelig, svarte opdageren idet han smilte, jeg hadde for en gangs skyld glædet mig til at være deltager i halløierne, istedenfor som sedvanlig at være den nysgjerrige iagttager.

Tiden gik; man var midt i revyakten med dens mange fuldkomment vidløse vittigheter. Gulvet i sterk bevægelse, mens logernes likegyldighet steg. Saa — midt i en revysang — blev Krags opmerksomhet vakt ved, at et nyt selskap traadte ind i logen. Krag gav sin kollega et venskabelig puf i siden. Opdageren saa op, og han gjenkjendte ogsaa straks de indtrædende. Det var Nicolay Bewer, alias Maxim, og hans tro følgesvend, Harvey, manden som hadde forsøkt at presse ham paa kontoret.

Asbjørn Krag vendte en stund med forsæt sit ansigt mot ham; han vilde prøve, om Maxim gjenkjendte ham paa trods av forklædningen, men det var ikke mulig paa den fete herres ansigt at opdage et eneste træk, som kunde tyde paa gjenkjendelse.

De to herrer tok saa ubemerket som mulig plads ved det for dem reserverte bord. Ogsaa Maxim forlangte champagne, en halv flaske, og den kom, men han nippet ikke engang til glasset. Han var tydeligvis ikke kommet her for at nyde noget. Men derimot lot det til, at ogsaa han med interesse ventet den spanske donnas optræden, for da han ved et blik paa programmet opdaget, at det var en stund til hun skulde frem, gryntet han paatagelig utaalmodig.

Men aftenen skulde byde paa overraskelser.

Asbjørn Krag, som nu og da betragtet den fete slyngel skjult og granskende, la pludselig merke til, at noget uventet i særlig grad fanget hans interesse.

Dette uventede foregik i logen likeoverfor, paa den anden side.

Det var to herrer, som kom ind og tok plads ved et bord like ved ballustraden, som netop var blit ledig.

Krag kjendte straks den ene av de to herrer. Det var hans gode ven, godseieren Stokke, hvis eiendom baade generalkonsul Berger og Maxim saa paafaldende ivrig var ute efter.

Idet Maxim fik øie paa godseieren, dukket han uvilkaarlig hodet, og Krag hørte ham hviske paa engelsk til sin kammerat.

—Det var som pokker, den mand vilde jeg ikke skulde se mig her.

Han rykket stolen litt tilbake, saa han blev sittende i mørke.

Alle disse iagttagelser gjorde Asbjørn Krag, og de forundret ham endel; men han skulde ha git meget for at vite, hvorfor ikke Maxim ønsket at bli set av godseieren paa dette sted. Det var dog ingen dødssynd selv for en adstadig forretningsmand engang at sitte i en varieteloge.

Men nu fik Krag andre ting at tænke paa, for nu bruste pludselig bifaldet op paa scenen, Fiorella viste sig i det sedvanlige fesyn, i en bølge av hvitt elektrisk lys, der fik hendes gevandt til at flamme som silke omkring hendes vuggende krop. Asbjørn Krag bøide sig fremover. Det var en mørk skjønhet, høi, slank, hendes hals og bare armer syntes uendelig hvite i det drivende lys. Detektiven saa, at hendes blik gled søkende langs logerækken og tilslut stanset ved den loge, hvor han sat, saa fløi et gjenkjendende smil over det smukke ansigt. Og i det samme dalte en blomsterbuket fra logen ned paa scenen. Det var lille Gibson, som kastet den, men han klappet ikke, han vilde tydeligvis ikke stikke sig frem, han sat bare hele tiden og slukte hende med øinene og var taus. Krag hadde lagt merke til, at der fulgte noget hvitt med buketten, det var en billet, som var bundet til den. Saa vekslet lyset, farverne begyndte at spille og den skjønne danset gjennem alle regnbuens farver, mens bifaldet steg, tilslut kom selve flammedansen, gevandtet slikket i broncerøde tunger omkring paa scenen. Og saa var det hele forbi. Det hadde slet ikke været noget merkelig ved dansen, den laa snarere under end over det sedvanlige i den genre. Men danserindens merkelige, fremmedartede skjønhet hadde fuldstændig henrevet publikum.

Da dette nummer var forbi, brøt mange op; især fra logerne. Der var nu bare nogen almindelige akrobater tilbake av programmet og det kunde ikke paaregne synderlig interesse. Krag fæstet sig ved en besynderlig omstændighet. Da lille Gibson skulde avgjøre regningen, stak han i hemmelighet nogen penger til sin ven og bad denne betale. Saaledes saa det ut, som om det var kontoristen, som spenderte paa levemanden. Og kontoristen fandt sig i dette. Kanske var han ansat som hans »ven« paa de betingelser.

Saa vendte lille Gibson sig for at gaa. Han var i det øieblik oprømt, rødmende, glad, men hans ansigt skiftet hurtig og forfærdelig uttryk.

Det var, da han fik øie paa Nicolay Bewer.

Han blev dødblek med et og grep krampagtig omkring stolarmen, likesom han var bange for at falde omkuld.

XII.

Champagne først . . .

DEN unge mand blev derefter staaende og stirre paa Bewer, stum av forfærdelse. Hans pludselige bleghet var saa forfærdelig, at selv Krag studset. Nu visste han, at der var alvorlige ting paafærde.

Og nu saa han igjen, at Maxim smilte, — et av disse smil, som synes at røbe baade triumferende ondskap og skadefryd. Krags kollega saa ned paa scenen, som om hele optrinnet ikke vedkom ham, Krag bladet i programmet. Tilsyneladende hadde altsaa ikke de to mænds møte vakt den ringeste opmerksomhet. Lille Gibson gik ind i mørket, ved garderoben, hvor hans blekhet ikke kunde ses. Maxim fulgte efter ham. Krag anstrengte sig til det yderste for at lukke sine øren for alle lyde utenfor, saa han kunde opfange, hvad de to talte om. De talte dæmpet, men samtidig ophidset, sammen, det vil si, Maxims stemme var mere rolig end den unge mands, som syntes hæs og skjælvende.

Det var ikke mulig for Asbjørn Krag at følge samtalen, men enkelte ytringer opfanget han dog.

Lille Gibson bebreidet den anden, at han fulgte efter ham; hvad Maxim svarte paa det, kunde ikke Krag høre, men av den unge mands svar forstod han, hvad der var blit sagt. — Lille Gibson sa:

—Jeg har ikke kunnet. Jeg har absolut ikke kunnet.

Så talte de end mere dæmpet sammen, og Krag opfattet bare sætningen: »Drive mig til det yderste«. Ytringen kom fra grosserersønnen. Litt efter lo Maxim, en haard og hjerteløs latter, og saa skiltes de, idet lille Gibson sa:

—Godt, om halvanden time. Det er en avtale.

—Præcis! ropte Maxim efter ham.

—Præcis! svarte Gibson og gik. Kontoristen fulgte ham som en tro hund, han hadde sikkerlig ikke opfattet stort av det hele.

Opdageren saa pludselig paa Asbjørn Krag.

—Færdig? spurte han.

Krag nikket.

—Ja, her har vi ikke mere at gjøre.

Men de blev allikevel sittende, indtil Nicolay Bewer og hans ledsager hadde faat tøiet paa. Maxim sørget for at fjerne sig i skyggen, altimens han kastet granskende blikke over til logen paa den anden side, hvor godseier Stokke sat. Han var fremdeles meget bange for at skulle bli iagttat av denne.

Saasnart Maxim var gaat, reiste ogsaa Asbjørn Krag sig.

Da de kom utenfor paa gaten saa de, at en automobil ventet. Krag kastet et blik ind gjennem vinduet i bilen. Derinde sat Gibson, blek og nervøs, alt i et banket han sig med sin stok under haken; han følte sig synlig ilde berørt av Asbjørn Krags øiekast.

Litt efter kom et brus av skjørter ut gjennem porten. Bildøren blev slaat op, og en glad latter lød. Det var Fiorella, som kom.

Krag hørte, at chaufføren fik besked om at kjøre til Continental. Nu var klokken halv tolv, vel det. Altsaa klokken et skulde de to mænd møtes. Det stemte med lukningstiden i Teaterkafeens anden etage. Først en glad soupé og derefter en alvorlig forhandling: saadan var der mening i tilværelsen.

Asbjørn Krag tok sin kollega under armen og spaserte med ham henover den mørke, folkeopfyldte gate.

—Jeg beklager atter, sa han, at det ikke blev os, som kom til at soupere med den skjønne. Men maaske vi træffer hende en aften senere. Jeg tror ikke, stykket er færdig med denne akt.

—Hvor gaar vi hen? spurte opdageren.

—Begripeligvis til Teaterkafeen, svarte Krag. De er vel sulten?

—Ikke saa sulten, som jeg er nysgjerrig, sa opdageren. Jeg maa tilstaa, at jeg skjønner ikke meget av dette.

Krag gik taus ved hans side en stund. Saa sa han pludselig:

—Jeg føler mig ikke vel tilmode. Jeg gaar her med en viss uhyggefornemmelse.

—Over hvad? spurte detektiven forundret, jeg synes dog virkelig, at alt ser temmelig lystig ut. En smuk dame, champagne, lystighet . . . .

—Ja, ikke sandt, sa Krag, fremdeles meget alvorlig, saadan er det i alle tragedier.

De fik et bord i Teaterkafeen like ved indgangen til separatværelserne. Krag saa ikke noget til Lille Gibson og hans vakre ledsagerske, men det hadde han heller ikke ventet. De sat naturligvis i kabinetterne.

Efter at ha bestilt mat og vin hadde han en liten privat samtale med en av kafeens funktionærer. Og fra nu av og eftersom maaltidet skred frem, fik han av denne funktionær regelmæssige, hviskende meddelelser.

—Champagnen flyter derinde, sa han til sin kollega, det er som paa den ytterste dag.

Opdageren var pludselig blit grepet av en ide.

—Kan De forstaa, spurte han, hvor fyren faar penger til al denne flothet fra? Han tjener da ved Gud ikke saa meget. Og hans onkel —

—Hans onkel er meget rik, svarte Krag.

—Meget vel, men selv om han er baade rik og elskværdig, saa er han dog ikke samvittighetsløs.

—Hvad mener De?

—Jeg mener, at det vilde være intet mindre end samvittighetsløst av en ældre mand at utstyre en ung, tankeløs fyr med penger for et saadant liv.

—Onkelen aner sikkert intet. Og desuten kan en mand som unge Gibson, med de utsigter, han har, leve længe paa gjæld.

Krag fik paa dette tidspunkt en ny melding fra funktionæren. Detektiven blev forbauset.

—Allerede, mumlet han halvt for sig selv, det hadde jeg ikke ventet.

Han la servietten fra sig paa bordet og henvendt til sin kollega fortsatte han:

—Kjære ven, jeg tror ikke, jeg kommer til at benytte Dem mere iaften. Jeg maa gaa videre paa sporet alene.

—Godt.

—Men De kan gjøre mig en tjeneste, hvis det falder sig saadan for Dem. Vil De lægge merke til, om min ven godseier Stokke kommer hjem før klokken 1.

—Det skal jeg. Saa kan jeg likesaagodt bli sittende.

Krag nikket til sin kollega og forlot hurtig spisesalen.

Ute i vestibulen skyndte han sig at iføre sig tøiet og ilte nedover trapperne. Fra Stortingsgaten svingte han ind i Klingenberggaten; han drog pelskraven opover ørene, for at ingen skulde se hans ansigt. Utenfor hotellets port stod en stor bil, og Lille Gibson var netop ifærd med at aapne døren for danserinden. De hadde gaat ned bakveien for ikke at vække opsigt ved at gaa gjennem den store spisesal.

Krag tænkte, at den unge mand vilde følge med i bilen, og han belaget sig allerede paa at kapre en anden og fortsætte forfølgelsen; men idet han langsomt dreier forbi, hører han, at Gibson tager avsked med danserinden, han er litt vinør, og hans stemme høres ophidset ut. Litt efter kjører danserinden alene bort i bilen. Den unge mand blir staaende en stund og se efter den til den forsvinder omkring hjørnet; saa vender han omkring.

Han gjennemroter først sine lommer, finder cigarretter og fyrstikker og tænder. Derefter ser han paa sit ur, knapper frakken igjen og gaar hurtig nedover Klingenberggaten, forbi cirkusbygningen og dukker ind i de sorte krumme gater nede i Vika.

Det kunde se noget underligt ut, at han paa denne tid hadde erende i disse skumle gater; men Krag visste, at han bodde i Søgaten og maatte gjennem her for at komme til sit hjem.

XIII.

Tigeren ventes.

ASBJØRN Krag fulgte trolig efter Lille Gibson, men skjønt der ikke var andre folk i gaterne, og skjønt han tydelig maatte høre detektivens skridt, vendte han sig ikke en eneste gang omkring for at se, hvem det var, som fulgte ham i hælene. Han gik med hænderne dypt i frakkens lommer, cigarretten tok han ikke en eneste gang ut av munden.

De to nattevandrere blev ikke forstyrret underveis gjennem den mørke bydel, men der hadde været glimrende anledning til et overfald; lille Gibson gik paa fortauget og strøk tæt forbi de skumle portrum, som nu og da gav indtryk av at være befolkede. Han foragtet endog den enkleste av alle forsigtighetsregler, naar man er paa vandring i et usikkert strøk: at gaa midt i kjørebanen.

Men endelig kom han da ut i frit terræn, ut paa Tordenskjolds plads. En frisk bris strømmet ind fra havet, saa vandrerne maatte holde fast paa sine hatter. Her var det forholdsvis folksomt og baade lille Gibson og Asbjørn Krag blev tiltalt av nogen av gatens løse fugler, som drev omkring de smaa frihandlerbutikker, som endnu var aapne.

Utenfor Søgaten nr. 16C, stanset den unge mand. Han gik ut i kjørebanen og saa op, som om han ventet at finde lys i nogen av vinduerne. Men alle vinduerne i den store gaard var mørke. Krag visste, at han hadde sin ungkarlsleilighet i anden etage, en liten elegant leilighet paa 3 værelser, hvor han bodde ganske alene, og hvor han kun hadde en gammel kone til opvartning om morgenen.

Gibson laaste ytterdøren op og forsvandt inde i gangen efter at ha lukket den i laas igjen. Krag gik hen til den lukkede dør og lyttet, til lyden av hans skridt hadde tapt sig opover trappen. Saa tok han hurtig sit nøkleknippe op og forsøkte at aapne døren. Det varte en stund, inden han fandt den rette nøkle, og Asbjørn Krag blev herunder mere og mere nervøs, som om han var bange for, at noget skulde hende, medens han holdt paa at tukle med den forbistrede dør. Endelig gav det et knæk i laasen, og han kom ind i trappegangen.

Krag bærer til stadighet paa sig en liten elektrisk lommelykt. Den tænder han nu. Dens flakende skjær kaster spøkelsesagtige skygger i trappen. Endelig finder han navnet paa en dørplate: Theo Gibson, grosserer.

Krag lytter en stund ved entredøren, og han hører tydelig at en bevæger sig inde i leiligheten. Han hører skridt og klirren av glas: men derimot ingen stemmer. Manden derinde maa være alene. Krag skal netop føre fingeren hen til ringeapparatet, da han i sidste øieblik betænker sig. Han ser paa sit ur, der mangler endnu et kvarter godt og vel paa den tid, da Maxim og Gibson hadde avtalt at møtes, klokken 1. Hvis — tænkte Krag — hvis jeg nu siger, og manden derinde tror, at det er en anden end Nicolay Bewer, hvad saa?

—Saa kan der ske en ulykke, tænkte detektiven. Han bøide sig ned mot laasen. Det var en almindelig Yale-laas, og da han ikke hadde sine apparater med sig, kunde det være vanskelig nok at faa aapnet den. Derimot var døren usedvanlig slet. Den sluttet daarlig sammen. Og ved hjælp av sin lommekniv — som var et særlig sindrig konstruert indbrudsverktøi — fik Krag aapnet døren ved at sprænge den ut fra sit leie, saa laasen med et litet knald sprang op. Han lyttet, om nogen skulde ha hørt larmen, men da han ikke merket det ringeste, traadte han forsigtig ind i entreen. Entredøren bar ikke det mindste merke av nogen voldsomhet.

Asbjørn Krag stod stille en stund for at orientere sig og lod lygteskinnet danse bortover væggene. Endelig fæstet han sig ved en dør, som han mente førte ind til den unge mands arbeidsværelse.

Det viste sig ogsaa at vaere rigtig.

Da Asbjørn Krag traadte ind uten at banke paa døren, saa han Gibson sitte ved skrivebordet, det grønne lysskjær fra kontorlampen bredte sig over hans ansigt og skjulte blekheten.

Lille Gibson reiste sig hurtig, da Krag traadte ind, og han var saa forbauset over dennes uventede tilsynekomst, at han tapte pennen ned paa gulvteppet.

Krag gik fort hen til ham og blev staaende foran ham. Detektiven holdt hatten i haanden, han bukket og smilte.

Den unge mands forundring steg, og nu kunde Krag igjen se, at han var forfærdelig blek. Saa gik der et bittert smil over hans ansigt, likesom han hadde forstaat gaaten, og han slog ut med haanden.

Værsaagod, sa han, igjen forklædt. Det kunde jeg jo ha ventet.

Asbjørn Krag, som forstod, hvem han talte om, sa:

—De tar feil, ærede herre, vistnok er jeg forklædt, men jeg er allikevel ikke den, De mener.

Ved de første ord studset den unge mand.

—Du store Gud, utbrøt han, denne stemme! Men det er jo slet ikke Maxims stemme.

—Og det er heller ikke Maxim selv.

—Men hvorledes kommer De da ind i min leilighet? spurte Gibson, idet han strammet sig op, saa godt han formaadde.

—Gjennem døren, svarte Krag.

—Gjennem den stængte dør, smilte lille Gibson.

—Stængte døre kan aapnes —

—Hvis De er en indbrudstyv, sa lille Gibson, saa kan jeg gjøre Dem opmerksom paa, at De er kommet til feil adresse. Jeg har selv ingen penger paa mig i øieblikket, og disse beskedne kunstverker, som De ser herinde, kan det umuligt lønne sig for Dem at bringe bort.

—De tager atter feil, svarte Krag, jeg er heller ingen forbryter.

—Ikke det! Saa er De maaske . . . . Lille Gibson blev saa forfærdet ved, hvad han tænkte paa, at han maatte gripe for sig med hænderne. Samtidig gjorde han en bevægelse for at komme hen til skrivebordet. Asbjørn Krag la merke til denne bevægelse og grep ham i armen.

—Dennegang har De gjettet rigtig, sa han, jeg er politimand.

—Hvad vil De hos mig?

—En hel del, kjære ven, men vil De ikke ta plads. Vi taler bedst sammen naar vi sitter.

Den unge mand vilde sætte sig ved skrivebordet, men Asbjørn Krag skjøv ham uten videre ned i en av lænestolerne.

—Jeg liker ikke at ha Dem der ved det bordet, sa han, og idet han saa skarpt paa den unge mand, tilføiet han spørgende:

—Hvor ligger den?

Det viste sig, at han saa godt hadde grepet hans tanke, at lille Gibson uten at blunke svarte:

—Tilhøire.

Krag aapnet skrivebordskuffen tilhøire og trak frem en revolver. Han plystret svakt.

—Hallo, sa han, er det saaledes fat.

Han tok revolveren og undersøkte dens magasiner. Den var ladet.

Derefter pekte han paa brevet, som den unge mand netop hadde været beskjæftiget med.

—Og det brev der, sa han, er det betænkt for Deres onkel.

Den anden nikket.

Krag tok brevet og rev det uten videre istykker.

—Se saa, sa han, nu kan vi være tryggere.

Han saa paa sit ur.

—Pleier Maxim at være præcis?

Den anden nikket igjen.

—Nuvel, saa Krag, saa har vi nøiagtig 10 minutter til vor disposition.

—Hvad vil De da gjøre? spurte Gibson stammende?

—Jeg vil hilse paa tigeren, svarte Krag, og redde faaret.

XIV.

200 procent.

DEN unge mand var blek og nervøs; men han kjæmpet for at beholde fatningen. De to sat likeoverfor hinanden, midt paa gulvet i hver sin lænestol. Krag betragtet den anden opmerksomt, og han maatte i sit stille sind beundre den unge mands selvbeherskelse. Eller rette sagt hans vilje til at beherske sig.

I et øieblik hadde Gibson været nærved at falde sammen, men nu blev han pludselig igjen kjæphøi.

—Jeg tror Dem ikke, sa han.

—Hvad behager, spurte Krag, hvad tror De ikke?

—De er slet ingen politimand, sa Gibson, en politimand optrær ikke saadan.

—Ikke det?

—Nei, og jeg forstaar ikke denne indtrængen i mit hjem, fortsatte Gibson ivrigere og ivrigere. De har med magt brudt Dem herind, og jeg frygter for, at det ogsaa blir med magt, De kommer ut igjen.

Asbjørn Krag maalte den andens spinkle skikkelse og lo.

Om jeg selv ikke kan magte det, sa unge Gibson, saa har jeg telefon. Jeg kan tilkalde hjælp.

Asbjørn Krag slog avvergende ut med haanden.

—For Guds skyld, utbrøt han, lad os ikke faa den komedien op igjen.

—Den komedien igjen. Jeg kan forsikre Dem om, at det er første gang, jeg oplever en saadan uforskammethet.

Krag, som tænkte paa optrinet hos Maxim, vilde nødig spilde tiden med en lignende oplevelse igjen. Han spurte derfor:

—De kjender mig ikke?

—Nei.

Den unge mand saa nærmere paa ham.

—Men jeg har set Dem en gang tidligere, sa han.

—Hvor?

—I varieteen iaften.

—Naa, saa har De allikevel havt øinene en smule med Dem. Jeg trodde ikke, De hadde øie for andet end danserinden.

Et smil gled pludselig over den unge mands ansigt, et smil, som kunde tyde paa, at han endelig hadde fundet en forklaring til denne indtrængen i hans privathjem.

—Hun er smuk, ikke sandt, sa han.

—Meget smuk.

—Og De elsker hende, ærede ubekjendte; — har jeg den glæde at staa likeoverfor en forsmaat elsker, en mand, hvis omdømme er blit en smule forvirret av en ulyksalig jalousi.

—Heldigvis for Dem, svarte Krag, heldigvis for Dem er dette ikke tilfældet denne gang.

—Heldigvis for mig. Hvilken gaate!

Den unge mand søkte at opretholde en vis flabbet tone; men han hadde i længden vanskelig for det, hans smukke fine hænder skalv merkbart og uttrykket i hans øine røbet angst og nysgjerrighet paa samme tid, angst for noget, som han visste vilde komme, og nysgjerrighet over hvad denne mystiske fremmede vel hadde for et erende hos ham.

Men Krag agtet like saa litt paa hans flabbethet som paa hans angst. Han gik like paa saken og spurte:

—Er hun dyr, denne dame?

—Hvad mener De? spurte Gibson og rynket panden.

—Jeg mener: Ofrer De mange penger paa hende?

—Og jeg mener, at nu gaar Deres uforskammethet for vidt. Hvorfor spørger De?

—Fordi jeg vil ha rede paa, hvormange penger De omtrent har brukt i det sidste.

—Hvad vedkommer det Dem?

Krag tok sit visitkort op av lommen. Det bar hans navn og Kristiania politis merke.

Den unge mand blev stum med et.

—De er endnu for ung til sterke sindsbevægelser, sa Krag, idet han stillet sig op foran ham.

—Vil De saa svare mig? spurte han.

Gibson knep munden sammen. Han fik et næsten vildt energisk uttryk i øinene.

—Jeg har intet gjort, sa han, som kan berettige politiet til en saadan indblanding.

—Det er en dristig paastand. Men Dem om det. Nu har De valget mellem at svare mig eller utsætte med at svare til en anden anledning, som muligens for Dem vilde være mere pinlig.

Den unge mand saa paa sit ur.

—Men klokken er endnu ikke et, utbrøt han fortvilet, klokken er endnu ikke et. Fristen er ikke utløpen.

Krag la haanden beroligende paa hans skulder.

—Fristen er snart ute, sa han, har de pengerne?

—Nei, svarte den anden brudt, men jeg har allikevel en utvei.

—Hvilken utvei mener De?

Den unge mands øine søkte hen til skrivebordsskuffen.

Krag opfattet bevægelsen. Han tog revolveren frem.

—De glemmer, sa han, at den nu er i min besittelse. Og foreløbig beholder jeg den.

Gibson lod detektiven gjøre som han lystet. Han sat stille i stolen og fulgte hans bevægelser med brændende, febersyke øine.

Krag saa paa sit ur, og med det i haanden gik han hen til den unge mand.

—Nu har vi fem minutter tilbake, sa han, og i disse fem minutter maa De gi mig alle de oplysninger, jeg ønsker at faa.

—Jeg har ikke gjort noget galt, som vedkommer politiet.

—Muligens vedkommer det, De har bedrevet, endnu ikke politiet. Det har iallefald mindre interesse. Jeg kan oplyse Dem om, at Deres navn endnu ikke findes hos politiet, der er ikke sket nogen anmeldelse. Og hvad mig selv angaar, da optrær jeg ikke her som politimand, men som privatmand.

Gibson sperret øinene op.

—Som privatmand, sa han, men du store Gud, saa kan jeg jo kaste Dem ut naarsomhelst da.

—Ja, men det vogter De Dem vel for. Alene av den grund, at det vil være til Deres skade. Dernæst fordi jeg ikke vil bli kastet ut. Dette sidste er avgjørende.

—Men hvad vil De da, at jeg skal gjøre?

—Give mig ren besked. Hvad vil den mand, som De venter?

—Ja, hvorav vet De, at nogen kommer?

—Fordi jeg paahørte Deres samtale i varietélogen. De talte lavt, men, som De forstaar, talte De allikevel høit nok. Hvorlænge har De staat i forretningsforbindelse med denne mand?

—I det sidste aar.

—Men i al den tid har vel ikke danserinden optraadt i Kristiania.

Gibson hadde nu ganske ophørt at spille den fornærmede. Han gav klare og korte oplysninger, han hadde tydeligvis faat en anelse om, at den mand, som stod frem her og spurte saa myndig, at den mand igrunden vilde ham det vel.

—Med enkelte avbrytelser paa en maaned eller saa, har hun i hele dette aar optraadt paa varietéen, svarte han, men hun har ikke hele tiden været flammedanserinde. Hun har et stort repertoire, hun har været barfotdanserinde, chanteuse og saa videre.

—Det er altsaa paa hende, De har ofret disse penger?

—Tja. I hendes selskap for det meste.

—Hvormeget anslaar De Deres forbruk til? Det har længe interessert mig at faa vite, hvad en ung levemand i Kristiania kan bruke, naar han er tilgavns spækket. Forholdene er jo smaa.

Den unge mand tænkte sig om.

—Seksti tusen, sa han.

—Au. Og hvormeget skylder De Nicolay Bewer?

—Ogsaa det vet de?

—Hvormeget skylder De ham?

—Fem og sytti tusen.

—Som De har laant i aarets løp?

—Som jeg har forskrevet mig til i aarets løp.

—Meget rigtig. Saaledes vilde jeg ogsaa have uttrykt mig. Hvormeget har De selv tjent?

—Ingenting.

—Godt. Hvormeget har De faat av Deres onkel, han er jo rik?

—Ti tusen kroner.

—Hvor meget har de laant andre steder?

—I bank og paa normal maate har jeg laant fem og tyve tusen.

—Det er tilsammen fem og tredive tusen.

—De kan godt si firti.

—Saa siger vi det. Men naar Deres hele forbruk har været seksti tusen, og De derav ikke har skaffet firti tusen, saa har jo Nikolay Bewer i virkeligheten kun laant Dem tyve tusen.

—Ja. Ialfald høist fem og tyve tusen.

—Og derfor har de utstedt gjældsbeviser for fem og sytti tusen?

Den anden nikket.

—Det er mange procent, sa Krag. Det er en smuk fortjeneste. Er det vekslen?

—Ja.

—Staar Deres onkels navn paa nogen av denn?

—Ja, paa de sidste 25,000.

—Er underskriften egte? spurte Krag.

—Nei, svarte Gibson aapenhjertet, den er falsk.

Der hørtes skridt i trappen. Den unge mand blev urolig.

—Fortvil ikke, sa Krag, jeg skal motta ham.

XV.

Et natligt møte.

DET ringte paa entreklokken; en skarp og kjølig dirren, som formelig skar gjennem værelset. Unge hr. Gibson for sammen og kastet et skræmt blik paa detektiven.

—Hvad skal jeg gjøre? spurte han, jeg hadde en utvei.

Asbjørn Krag pekte paa sin lomme, hvor Gibsons revolver laa.

—Denne? spurte han.

Gibson svarte ikke.

—Godt. Men den utvei er foreløpig stængt. Overlad den kommende til mig. Det kan vel ikke være nogen anden end Nicolay Bewer?

—Nei. Jeg venter ingen anden. Og saadan ringer han bestandig, haardt og uforskammet. Hør nu.

Det ringte igjen.

—Luk op, befalte detektiven.

Gibson gik mot døren.

—Men hvis han nu spør efter pengene.

—Saa skal De bare svare, at De ingen har. Send ham ind til mig.

Gibson gik ut i entreen. Krag hørte, at han aapnet døren ut til trappen, og straks efter hørtes lyden av stemmer derute. Det var Bewers mørke og unge Gibsons svake, ængstelige.

Vampyren talte venlig.

—Godaften, godaften kjære ven, det glæder mig at se Dem. Jeg haaper jeg træffer Dem alene. Forretningssaker kan bedst avgjøres under fire øine, ikke sandt kjære ven. De bor da ogsaa i et rolig hus. Her kan ingen forstyrre os.

Krag hørte, at den kommende skrapte med galoscherne, idet han tok dem av. En frak og en hat blev hængt paa knaggen. Krag trak sig tilbake til den mørkeste krok av værelset, hvor han ikke risikerte straks at bli set. Døren blev aapnet. Men det varte en stund, for de to kom ind.

—Efter Dem, kjære ven, sa Bewer leende, idet han gned sine hænder, efter Dem. Jeg holder aldrig av at ha folk bak mig, det er en vane, et princip om jeg saa maa si, — et underlig princip kanske, hehe, men De skulde vite, hvad der en gang hændte mig i San Francisko, eller nær var hændt mig, rettere sagt. Naaja, den historie kan De senere faa.

Manden snakket ustanselig. Han hadde igjen anlagt sin forlorent elskværdige stemme og denne sleske mine, som var det værste av alt, fordi det skjulte en uhyre nedrighet. Krag betragtet ham nøie, idet han traadte over tærskelen i hælene paa unge Gibson. Manden lukket selv døren; han optraadte ganske som om han skulde være hjemme, og Krag la merke til, at han kaste et hurtig blik ned mod dørlaasen; døren kunde stænges av, nøklen sat i.

Nicolay Bewer stanset midt paa gulvet, gned sig fremdeles i hænderne og skuldrede velbehagelig mot varmen.

—Utmerket, brummet han, De er virkelig en utmerket mand at arbeide sammen med. De tænker ogsaa paa mine gigtsvake lemmer. Dem kan jeg godt like. Men hvad satan —

Han hadde opdaget Asbjørn Krag. Og synet var saa overraskende for ham, at han glemte at beherske sig, hans arme faldt ret ned, og han la hodet med de utstaaende øine fremover som en tyr, der forbereder sig paa angrepet.

Krag gik langsomt frem paa gulvet.

—Godaften, sa han.

—Hvad pokker . .. hvad pokker skal det bety? for fyren Pludselig rasende op, idet han vendte sig mot den stakkels Gibson, som henne ved skrivebordet fingret nervøst med sin papirkniv.

—Hørte De ikke, at jeg sa godaften? spurte Krag?

—Jeg er ikke kommet for at træffe Dem, snerret Maxim.

—Kjender De mig?

—Nei. Og jeg bryr mig heller ikke om det.

—Naar De ikke kjender mig, skulde De ikke være uhøflig. Slik optrær virkelige forretningsmænd aldrig.

Denne lille hentydning til forretninger bløtgjorde tydeligvis aagerkarlen en smule.

—Hvem er De da? spurte han.

—Jeg er Gibsons bedste ven. For tiden hans bedste ven.

—Naar De er hans gode ven, saa skulde De ha saapas finfølelse, at De gik Deres vei.

—Ingenlunde. Jeg er netop kommet for at delta i denne konferanse.

—Ah saaledes. Konferansen indskrænker sig til, at jeg præsenterer hr. Gibson en fordring.

—Hvor stor?

—Fem og tyve tusen.

—Er det det hele?

—Det er det hele.

—Kjære Gibson, spurte Krag, har du de 25 tusen?

Gibson slap papirkniven i gulvet.

—Nei.. . stammet han, nei . . . det vil si —

—Har du dem?

—Nei, svarte Gibson fast, jeg har dem ikke.

Asbjørn Krag saa smilende paa aagerkarlen.

—Der kan de selv se, sa han, at min ven trænger assistanse.

—Ah! En stor lettelse aandet frem av dette utrop.

Aagerkarlen strakte haanden mot Krag:

—Saa sier jeg gjerne godaften.

Men Krag bare rystet paa hodet.

—Nei, sa han, hvad indbilder De Dem?

Den anden rykket haanden til sig. Hans øine formelig utstraalet haan og foragt.

—Aa, sa han, er De en av Dem! Jeg kjender slike vigtige unge fyrer med denslags æresbegreper. Det er ikke første gang, en og anden har negtet at ta mig i haanden. Men den samme haand har. ..

Manden fuldførte ikke sætningen, men han knuget sin haand sammen, som naar man presser en citron mellem fingrene. Lille Gibson gyste, Maxim saa det og smilte — paa den maate, at han viste tænder.

—Lad os ikke tale mere derom, sa Krag, idet han pekte paa en av lænestolene, sæt Dem ned.

—Og hvis jeg nu negter at underhandle, saalænge De er tilstede? Jeg kan nemlig ikke like Dem, forstaar De. Jeg kan ikke like Deres stemme.

Stemmen, tænkte Krag, stemmen forekommer ham altsaa kjendt. Men han konstaterte til sin tilfredshet, at hans forklædning ellers skjulte ham godt.

—Hvis jeg nu gaar min vei? spurte aagerkarlen, hvad saa?

—Ja hvad saa. De kommer nok igjen. Ialfald tror jeg ikke, De gaar, forinden De har pengene. De maa optræde som forretningsmand.

Aagerkarlen saa paa ham et øieblik og satte sig saa pludselig ned i lænestolen. Hans ansigt skiftet paany uttryk. Han blev igjen elskværdig.

—Vel, jeg tilgir, sa han.

Krag bukket forbindtlig og tok plads likeoverfor ham. Lille Gibson blev staaende ved skrivebordet.

—Hvormeget skylder Gibson Dem? spurte Krag.

—Sytti tusen.

—Men derav har han bare faat de femogtyve tusen. Resten er renter.

—Det benegter jeg.

—Men Gibson paastaar det. Og jeg tror Gibson.

—Det er rigtig, sa Gibson. De har rigtignok trukket mig lovlig sterkt op, Maxim. Men jeg skal nok betale Dem alle de sytti tusen, naar jeg bare faar tid paa mig. De vet godt, at De faar Deres penger. De maa gi mig henstand.

—Igjen henstand, nei!

—De har jo tjent godt paa mig.

—Her er foreløbig ikke tale om mere end de femogtyve tusen. De er forfaldne, og de skal jeg ha.

—Ja, sa Krag, jeg synes ogsaa, Gibson, at du skulde betale manden de 25,000, som du skylder ham.

—Det vil jeg ogsaa. Men nu . . . . nu iaften kan jeg ikke.

Krag overhørte Gibsons bemerkning og henvendte sig utelukkende til aagerkarlen.

—Naar nu de 25,000 utbetales, sa han, saa gir De altsaa Gibson tilbake alle gjældsbeviserne.

Aagerkarlen sperret øinene op.

—Alle gjældsbeviserne for 25,000! Jeg har gjældsbeviser for sytti tusen i lommen. De 25,000 utløser bare et eneste papir.

—Men Gibson har overhodet ikke faat flere penger av Dem.

—Røverhistorier, vrisset Maxim utaalmodig.

—Og De faar ikke flere penger end de 25,000 fortsatte Krag uforstyrret, vær nu fornuftig. Det er et tilbud.

Aagerkarlen lo.

—Gamle spøkefugl, sa han gemytlig.

—Hvis De ikke tar imot dette rimelige tilbud, fortsatte Asbjørn Krag, faar De ingenting.

—Ha! Jeg har mine endossenter.

—Hvilke er det?

—Gibsons onkel staar paa de 25,000.

—Har De vekselen med Dem? spurte Krag.

—Kom med pengene, svarte aagerkarlen.

—Vekselen, sa Krag.

Aagerkarlen slog i bordet. Pengene først! ropte han.

Asbjørn Krag reiste sig pludselig, gik hen til døren, laaste den og stak nøklen i lommen. Saa strakte han haanden frem og like saa rolig, som om han skulde bestille noget i en butik sa han:

—Vekselen!

XVI.

Pelsen.

ASBJØRN Krag puttet nøklen i lommen.

—Nu er vi sikre, sa han. Nu kan ialfald ingen forstyrre os længer. Er det ikke saa, at De fremfor alt ønsker at være uforstyrret, naar De skal avhandle den slags forretninger?

Nicolay Bewer reiste sig op fra stolen. Smilet var med et forsvundet fra hans ansigt.

—Naa, saaledes? sa han. Det var i alle fald klart spil.

Asbjørn Krag stillet sig like overfor ham.

—Jeg gir Dem et valg, sa han.

—Virkelig, svarte aagerkarlen. Det var elskværdig av Dem. Lad høre!

—Døren er stængt, fortsatte Asbjørn Krag uanfegtet av den andens ironiske bemerkning. De kan ikke komme ut den vei. Nu gir jeg Dem valget mellem at flygte gjennem vinduet eller gi mig papirerne. Men jeg gjør Dem uttrykkelig opmerksom paa, at vi befinder os i sjette etage. Valget kan umulig falde Dem vanskelig.

Den anden mønstret detektiven fra top til taa.

—De er den frækkeste unge mand, jeg paa længe har truffet. Det glæder mig at se ungdommen utfolde mod. Og jeg kan forsikre Dem om, at De i dette øieblik virkelig er modig, for ikke at si dumdristig. Vet De, hvem jeg er?

—Ja, svarte Krag, det vet jeg. Skal jeg fortælle Dem det?

Den anden la armene overkors uten at svare.

Asbjørn Krag fortsatte som hittil i den samme halvt lette, halvt uintresserte tone:

—De er en utsøkt skurk, sa han, som for lumpen vindings skyld spekulerer i menneskers ulykke. Jeg har hørt at De skal være meget rik. Hvis De ikke øieblikkelig utleverer papirerne til mig, lover jeg Dem at De taper de fem og tyve tusen kroner, som De i virkeligheten har utbetalt Gibson, da De ved siden av at være rik ogsaa er gjerrig, har de bare godt av den ærgrelsen.

—Hvorlænge skal komedien vedvare, spurte aagerkarlen utaalmodig. Jeg er kommen for at faa mine penger, og hvis jeg ikke kan faa dem, saa gaar jeg min vei igjen.

—Gjennem vinduet? spurte Krag.

—Nei, ropte den anden høit og rasende. Gjennem døren og forbi Deres næse, De lille, vigtige græshoppe, og hvis De vaager at stanse mig, slaar jeg Dem ned.

Han knyttet haanden, en vældig, haaret slagternæve.

—Har De vaaben? spurte Krag.

Da lo aagerkarlen en haanende, gjennemtrængende latter. Hans øine søkte først hen til lille Gibson, som stod blek og tynd, og skalv mot skrivebordet, og dernæst til Asbjørn Krag, som syntes altfor spinkel til at kunne hamle op mot den grovlemmede kjæmpe.

—Ja, naturligvis har jeg vaaben, sa han. Men skytevaaben skal man være forsigtig med, naar der ikke er fare paa færde; de kan saa let gaa av.

—Altsaa, mine herrer, der er ingen penger i landskapet; det forstaar jeg nu godt. Med det liv, De fører, Gibson, har De ingen anledning at lægge noget op. Iaften har De jo igjen brukt en sum paa den griske lille danserinde. Men jeg forstaar Deres smak. Nuvel. Saa gaar jeg, men i morgen klokken tolv ringer jeg paa hos Deres onkel og presenterer ham vekselen. Hvis navnet er falsk — det kjender jeg altsaa ikke noget til —, men hvis det er falsk, maa det bli hans og Deres sak at klare den affære.

—De har visst hele tiden, at vekselen er falsk, sa Krag.

—Jeg diskuterer ikke yderligere med Dem, mine herrer, svarte aagerkarlen, idet han trak sit ur op av lommen. Det er sent. Jeg skal til ro. God nat.

Han bukket og vilde gaa mot døren, men Asbjørn Krag stillet sig iveien for ham.

—Jeg skal bevise Dem, sa detektiven, at stillingen er alvorligere for Dem, end De tror.

—Avveien, ropte aagerkarlen. Han vilde trænge sig frem forbi detektiven, men Asbjørn Krag rev med et raskt grep sin paryk og sit falske skjeg av:

—Kjender De mig, ropte han.

Nicolay Bewer for forskrækket et skridt tilbake og en graa skygge av blekhet fløi over hans ansigt.

—Guds død, mumlet han lavmelt, som om han var bange for, at nogen skulde høre ham. Manden fra Drammensveien!

Han grep hurtig i lommen, men Asbjørn Krag stanset ham ved at sætte Gibsons revolver for hans bryst.

—Altsaa, sa han. Nu er der ikke længre tid til spøk. De kjender mig. De vet, hvad jeg er istand til. Vil De gi Dem med det gode?

—Jeg skal engang hevne mig paa Dem, svarte aagerkarlen, nu har De to ganger krydset min vei; det skal ikke hænde Dem tredje gang.

—Vekselen, sa Asbjørn Krag.

—Jeg kan ikke gi Dem vekselen, svarte aagerkarlen.

—Saa tar jeg den fra Dem med magt, sa Asbjørn Krag.

—Godt, svarte aagerkarlen. Jeg ser nok, at det er Deres hensigt, og med den revolveren er De foreløpig den sterkeste. Men selv voldsomheter kan ikke nytte noget. Jeg kan ikke gi Dem vekselen av den simple grund, at jeg slet ikke har tat den med mig.

—De lyver, sa Krag.

—Jeg har ingen av Gibsons veksler paa mig, hverken de falske eller de egte, hvis der da er nogen egte.

—Hei, hvor De lyver!

—Tror De, jeg er nogen dumrian?

—En saa stor slyngel og løgnhals, svarte Krag, kan umulig være nogen dumrian.

—Jeg skal forklare Dem det hele, sa aagerkarlen. Disse papirer repræsenterer en meget stor værdi. Jeg gaar ikke med værdier paa sytti-otti tusen kroner til et natlig møte med en mand, som i fortvilelse og desperation gjerne kan finde paa det eventyrligste.

—Men hvis jeg nu hadde hat pengene, indvendte Gibson spakfærdig.

—Jeg har en automobil staaende utenfor. Saa vilde jeg ha invitert Dem hjem til mit kontor og der avgjort forretningen. Jeg har lært at være forsigtig — han nikket mot Krags revolver — det er ikke første gang i mit liv jeg har hat en saadan tingest for øinene.

—Jeg vil se Deres tegnebok, sa. Krag.

—De optrær som en røver, ropte aagerkarlen.

—Deres tegnebok, gjentok Krag.

Aagerkarlen nikket og førte haanden mot inderlommen. Men Krags truende gebærde stanset ham igjen.

—Hallo! ropte detektiven. Ta den haanden væk. Aa, Gibson, fortsatte han, mens han hele tiden holdt øie med aagerkarlen. Tag tegneboken hans. Jeg ser, den er i den høire inderlomme.

Gibson gik hen til aagerkarlen og stak nølende og ængstelig haanden ned i lommen. Og pludselig trak han haanden tilbake, som om han hadde stukket sig, og en stor blaafarget revolver faldt i gulvet.

Krag smilte.

—Det ante mig nok, sa han. Og vil De saa se i den venstre lomme?

Og i den venstre lomme fandt Gibson aagerkarlens tegnebok.

—Undersøk den, sa Krag.

Gibson undersøkte tegneboken i lyset fra den grønne skrivebordslampe.

Aagerkarlen stod hele tiden taus og stille og fortrak ikke en mine.

—Finder De vekselen? spurte Krag.

Det varte en stund, før Gibson svarte. Papirerne raslet i hans febrilsk skjælvende hænder. Omsider sa han:

—Nei, her er ingen veksler.

—Saa til de andre lommer, kommanderte Krag.

Aagerkarlen lot sig villig ransake, men vekslerne fandtes ikke noget sted.

Krag tok aagerkarlens revolver op fra gulvet.

—Saa har De allikevel hat ret, sa han, og De kan benytte døren. Han laaste døren op og aapnet den paa vid gap.

—Tak, svarte aagerkarlen. Saa ses vi forhaapentlig hos Deres onkel imorgen klokken tolv.

—Paa gjensyn, sa Krag og nikket.

—Skal jeg igjen ha fornøielsen at se Dem? spurte aagerkarlen.

—Ja, svarte Krag smilende, for tredje gang.

Aagerkarlen tok sine galocher paa, rakte Asbjørn Krag sin pels og sa:

—Tør jeg bede Dem være saa elskværdig at hjælpe mig. Men skyd mig ikke gjennem ryggen.

Krag hjalp ham pelsen paa, og aagerkarlen takket igjen næsten overdrevent høflig.

—Gibson, sa Krag, vil De lyse den herre ut. Det er mørkt i trappen.

Gibson gik ut paa trappeavsatsen med den grønt lysende lampe og hævet den høit i veiret.

Nicolay Bewer gik tungt og langsomt ned over trappen. Han forsvandt i mørket.

Krag ropte ned:

—Finder De frem nu?

Litt efter kom svaret:

—Ja tak, nu finder jeg frem.

Saa hørtes larmen av porten, som blev aapnet og lukket.

Krag og Gibson gik ind i leiligheten. Gibson satte sig ved skrivebordet og begrov ansigtet i sine hænder.

—Imorgen, imorgen, hvisket han.

—Jeg vet, hvor han bor, svarte Asbjørn Krag. Nicolay Bewer skal ikke faa nogen rolig nat.

I det samme hørte de en stemme rope nede paa gaten.

Han gjenkjendte stemmen.

Det var Nicolay Bewer, som ropte:

—Hei, De deroppe. Kan De høre mig?

—Ja, svarte Krag.

Straks efter lød igjen aagerkarlens stemme:

—Vekslerne laa i pelsen.

Saa hørte de en haanlatter dernede og larmen av en automobil, som sattes igang.

XVII.

Det oplyste værelse.

—HAN har narret os, sa Gibson. Manden hadde papirerne i pelsen. Og han er naturligvis rasende og uforsonlig. Jeg er fuldstændig i hans magt, og jeg kjender ham, jeg venter ingen medlidenhet.

Asbjørn Krag saa paa Gibson med misbilligelse.

—Vel, vi har foreløpig tapt. Hvis vi gaar ut fra, at han talte sandt, saa hadde han den falske veksel i pelslommen, men De maa ikke glemme, at vi ogsaa skal ha fat i de andre papirer. Nu kan De jo i alle fald være tryg til imorgen klokken tolv, og hvis De ikke har sovet i den nat, som gik, saa kan De sove rolig inat.

—Gir De mig virkelig haap? spurte Gibson.

—Ja, svarte Krag. Hent mit tøi. Jeg gir Dem haap.

—Jeg hadde ikke ventet, at politiet, naar det kom, kom som De i en frelsende engels skikkelse.

—De maa heller ikke henregne mig til politiet, bemerket Krag koldt.

—Tør jeg da regne Dem for min ven?

—Nei, svarte detektiven, jeg er den mands fiende. Jeg spiller mot ham, og De er kommen ind i mit spil. Naar spillet er færdig, er jeg ogsaa færdig med Dem. Jeg kan aldrig bli Deres ven.

—Men imorgen? spurte Gibson. Hvad skal jeg da foreta mig imorgen?

—De skal faa det at vite klokken ni, svarte detektiven. Før den tid skal De ikke slippe nogen ind, ikke motta nogen telefonopringning, ikke aapne breve, ikke foreta Dem nogetsomhelst.

Straks efter forlot Asbjørn Krag huset. Han gik hurtig gjennem de mennesketomme gater hen til Continental. Natportieren kjendte ham igjen og lukket op for ham.

—Værelse? spurte portieren.

—Nei, svarte Krag, jeg maa tale med en herre, som bor her, godseier Stokke, er han hjemme?

—Han har lagt sig forlængst.

—Det er godt. Væk ham. De kan gi ham dette kort.

Asbjørn Krag rablet nogen ord paa sit visitkort og sendte portieren op til nr. 34 med det. Godseier Stokke bodde paa nr. 34, et stort dobbeltværelse, som vendte ut mot Stortingsgaten.

Nogen minutter efter kom portieren ilende nedad trappen og fortalte, at godseieren vilde motta hr. Krag.

Godseieren sat i sengen og gned sine øine, da hr. Krag traadte ind til ham.

—Er der jordskjælv eller ild løs eller krig, eller hvad er der iveien, siden De vækker folk klokken tre om natten? spurte Stokke.

—Ingenlunde, svarte Krag. Det faldt mig bare ind, at jeg maatte rette et par spørsmaal til Dem.

—Naa, saaledes, bemerket Stokke, og det kunde ikke vente til imorgen?

—Nei, svarte Krag smilende, idet han lot sig glide ned paa sengekanten. Og nu skal De høre, hvor vigtige spørsmaalene er.

—Jeg er bleven ganske vaaken av nysgjerrighet. Lad mig saa faa høre.

Krag spurte:

—Hvor længe er det, siden De sidste gang opholdt Dem paa Deres eiendom?

—Det er temmelig nøiagtig fjorten dage siden. Er der hendt noget paa gaarden?

—Nei, svarte Krag. Han sat en stund eftertænksom.

—Talte De da med forvalteren? spurte han videre.

—Ja.

—Hvad talte dere om?

—Naa-h, om gaardens stel, om hvad der burde gjøres utover vaaren og slikt.

—Røbet han kjendskap til gaardsbruk.

—Ja, absolut, og til moderne gaardsbruk.

—Hvor gammel er den forvalteren, 35 aar? spurte Krag.

—Ja-a, saa omtrent.

—Bredskuldret, undersætsig, skarpt ansigt, tyk nakke, sort haar?

—Det stemmer! Det stemmer!

—Har De nogen gang set hans haandskrift? spurte Krag videre.

—Naturligvis.

—Har De set han skrive?

—Ogsaa det, ja.

—Synes De da ikke, det var merkelig, at han ikke tok hansken av, da han skrev?

Stokke lettet sig med et sæt, der han sat i sengen.

—Kjender De ham? spurte han yderlig forbauset.

—Ja, svarte Krag. Nu kjender jeg ham. Nu har jeg ikke mere at spørre Dem om. Nu kan De gjerne faa sove.

—Er det da noget galt med ham? spurte godseieren skræmt.

—Ikke andet, end at det er den største skurk, jeg nogengang har truffet. Hans navn er ikke Werring, men Nicolay Bewer, og han bor fortiden i Kristiania. Han fører en forunderlig dobbelttilværelse, og det er ham, jeg nu kjæmper imot.

Godseieren rev i al hast paa sig sin slobrok. Den vilde ha mere at vite. Men Krag stak sit ur op i hans ansigt og sa:

—Her er ingen tid at spilde, skal jeg ha utrettet noget inat.

—Hvor skal De da hen? spurte Stokke. Svar mig da bare paa det. Skal De til ham?

—Ja.

—Venter han Dem?

—Nei.

Krag vinket farvel og gik.

Da han kom forbi portierlogen, bad han portieren telefonere efter en automobil, som allerede et par minutter efter suset op foran hotellet.

Klokken præcis halv fire stanset automobilen i nærheten av Drammensveien 115 B. Krag steg ut, betalte chaufføren og sendte ham ind til byen igjen.

Det var nu mørkt og temmelig koldt og ingen mennesker at se paa gaten. Men i 115 B lyste det fra to av vinduerne oppe fra aagerkarlens leilighet oppe i fjerde etage.

Dette forundret Krag en del og var imot hans beregninger. Han hadde ikke ventet at træffe Nicolay Bewer oppe. Eller var der kanske nogen hos ham? Krag gik med sikre skridt hen til gatedøren; han hadde sin falske nøkle i haanden, men døren var tilfældigvis aapen. Krag gjorde intet øieblik forsøk paa at skjule sin tilstedeværelse. Han gik opover trappen, som om han skulde være en av leieboerne. Han stanset ved avsatsen i 4de etage; her var der to entredøre. Aagerkarlen hadde sin leilighet tilhøire, leiligheten tilvenstre var ikke bebodd. Dette kjendte han til fra sit besøk i huset tidligere paa dagen. Krag benyttet nu det samme fine lille staalverktøi, som han for tre timmer siden hadde benyttet, da han trængte ind i Gibsons leilighet. Laasen gav efter med et litet smeld og Krag blev staaende stille en stund og lytte efter, om hans indbrud var blit hørt. Men alt var stille i det store hus, paafaldende stille, syntes han nu, for hvis der var nogen inde hos aagerkarlen, saa skulde han da ialfald ha hørt deres stemmer.

Han aapner døren, den svinger let paa sine hængsler og gjør ingensomhelst støi. Asbjørn Krag glir stille som en skygge ind i entreen. Han opdager straks, at der siver rødt lys ut fra en av dørene. Lyset gaar i en strime tversover entreen og støter mot en gul regnkappe, som hænger ved den ene væg. Krag gjenkjender kappen, det er aagerkarlens. Detektiven holder hele tiden høire haand i lommen, hvor han har sin revolver; han er fuldt paa det rene med, at ekspeditionen er livsfarlig. Men ad hvilken dør skal han nu trænge videre ind i leiligheten?

I detsamme han begynder at famle sig frem gjennem mørket kløvedes stilheten av et sjærende skrik i leiligheten.

Krag stanser og lytter. Skriket er forfærdelig. Det synes at komme fra et menneske i livsfare og efterfølges av en dump larm, som naar et dødt legeme falder i gulvet. Larmen kommer fra værelset ved siden av det oplyste. Og skriket og larmen har fuldstændig jaget Asbjørn Krag op, han skjuler nu ikke længer sin tilstedeværelse, men iler ned gjennem korridoren. Pludselig støter han i mørket mot en dør, som han aapner. Værelset indenfor ligger i mørke, men en aare av lys rinder gjennem den halvaapne dør ind paa gulvet. Og i dette røde lys ligger en kvindelig skikkelse utstrakt, urørlig, som død. Krag kan ikke se, hvem det er, da hun ligger med ansigtet vendt mot gulvet, men han forstaar at det maa være en ung kvinde. Stilhet hersker fremdeles, der høres intet rop og intet fottrin. Krag gaar hen til kvinden og bøier sig over hende; men i det samme farer han op ved at høre, at en dør smeldes igjen; det maa være døren til kjøkken-entreen. Støien efterfølges av lyden av hurtige skridt, som fjerner sig nedover kjøkkentrappen. Krag vender kvindens ansigt mot lyset. Ansigtet er dødningeblekt, øinene lukket; men Krag gjenkjender hende dog straks.

Det er danserinden Fiorella.

Han lægger øret mot hendes bryst. Hun aander endnu, men svakt, og da Krag ikke finder blod og ikke merker av vold, forstaar han, at hun bare er besvimt.

Saa gaar detektiven hen og sparker op døren, som fører ind til det oplyste værelse.

Under lampen, i stolen ved skrivebordet sitter aagerkarlen Nicolay Bewer død.

Et eneste blik overbeviser detektiven om, at aagerkarlen er dræpt.

XVIII

Den nye gaate.

AAGERKARLEN var blit skutt gjennem hjertet. Asbjørn Krag kunde se merket av kulen i hans stivede skjortebryst. Nede paa gulvet ved hans venstre side laa revolveren. Krag gik langsomt ind i værelset, nærmet sig den døde og la haanden paa hans pande.

Døden maatte være indtraadt for nogen faa minutter siden. Over den dødes ansigt laa der utbredt ro. Det var, som om døden var kommet pludselig; han hadde ikke set den ind i øinene, han hadde ikke anet den komme.

Krag gik hen til den anden side av bordet, stillet sig op med hænderne paa ryggen og betragtet den dræpte.

Krag hadde oplevet mange overraskelser i sit liv, han var hærdet; men han kunde allikevel ikke undlate at føle sig bevæget over pludselig at staa overfor denne døde.

—Han var heldig, mumlet detektiven, døden var barmhjertig. Han skulde være hængt.

Saa gik han tilbake igjen til værelset ved siden av, hvor danserinden fremdeles laa besvimet paa gulvet. Han famlet sig fremdeles langs væggene, indtil han fandt den elektriske knap, som han dreiet paa, saa værelset blev oplyst. Han saa nu, at han befandt sig i en forøvrigt tarvelig møblert salon. Han aapnet døren ind til det næste værelse. Det var ganske tomt for møbler, men vinduerne var dækket av gardiner. Bedrageri, mumlet detektiven, — det skulde bare se ut, som om leiligheten var møblert. I virkeligheten var den det ikke.

Saa gik han ut i korridoren og fortsatte ut til kjøkkentrappen. Entredøren stod aapen.

Han lyttet nedgjennem trappen, men hørte intet.

Saa gik han tilbake igjen til værelset med den døde. Aagerkarlen sad saa forunderlig rolig der i stolen ved skrivebordet. Det var likesom han ventet paa ham.

Krag hadde under sin vandring omkring i værelserne ikke flyttet paa en eneste gjenstand. Nu tok han et nøie overblik over tilstanden i værelset. Stemplet ind i sin hukommelse, hvorledes den døde sad, og hvorledes danserinden da laa. Saa tok han sit ur op av lommen og konstaterte, at klokken var nøiagtig 4.15. Aagerkarlen var blit skutt omkring kl. 4, muligens nogen faa minutter tidligere.

Situationen i værelset overbeviste detektiven om, at leiligheten efter mordet var blit plyndret.

Her var altsaa foregaat et mord med efterfølgende røveri.

Først paa dette tidspunkt gik Krag ind i det tilstødende værelse og løftet den besvimede danserinde op paa en chaiselongue, som stod ved den ene væg. Hun stønnet svakt. Hun var ved at komme til sig selv. Krag bekymret sig foreløpig ikke mer om hende, men lot hende ligge paa chaiselonguen.

Det var endnu ikke faldt ham ind at fundere over, hvem morderen kunde være. Foreløpig var han altfor optat med at redegjøre for den øieblikkelige situation. Men en flygtig tanke gled dog gjennem hans hjerne: Hvis skuddet hadde vækket nogen, og nogen av husets folk nu kom ilende, saa ville han bli mistænkt for at være morderen, fordi han saa umotivert befandt sig alene her i den dræptes værelse. Det var endnu aldrig hændt ham, at han var kommet saa hurtig til et sted, hvor en stor forbrydelse var blit begaat.

Han tegnet paa sin blocknote følgende rids av situationen:

Han sløifet alle de møbler, som ikke paa en eller anden maate hadde forbindelse med selve forbrydelsen, og noterte kun skrivebordet og to stoler ved dette bord. Danserindens plads, da han fandt hende, antegnet han med et kryds.

Fra korridoren førte en dør ind til mordværelset. Denne dør var lukket, men ikke stængt i laas. Likeoverfor denne dør var skrivebordet, et stort massivt skrivebord, dækket med grøn bai. Ved bordet, nærmest døren, stod en læderbetrukket armstol. Den var tom. Paa den anden side av bordet stod en lignende stol. I den sad den døde. Utover skrivebordet laa nogen papirer iuorden. Skrivebordets skuffer var trukket ut og indholdet spredt utover. Flere papirer laa paa gulvet.

Krag undersøkte først de papirer, som laa paa gulvet; det var breve, tyske og engelske forretningsbreve. Krag saa paa dem og la dem saa tilbake paa gulvet igjen, nøiagtig i samme stilling, som han fandt dem.

Men paa gulvet ved den tomme stol fandt han en gjenstand, som satte hans tanker i en bestemt retning, og straks avsløret for ham hvorledes mordet maatte være foregaat.

Den gjenstand, han fandt, var et hvitt silkelommetørklæ. Lommetørklædet var merket med et indsydd G. Det var svakt parfumert. Krag bredte lommetørklædet ut og opdaget, at det hadde to huller, hvert hul var saa stort som en tiøre. Han la lommetørklæde op i lommen. Inde i rommet forstod han, hvordan forbrydelsen var foregaat.

Morderen hadde siddet likeoverfor aagerkarlen ved skrivebordet og talt med ham. Uttrykket i den dræptes ansigt tydet ikke paa, at samtalen hadde været av nogen ophidsende natur. Men den anden hadde siddet der med den bestemte plan om at dræpe aagerkarlen.

Saa, paa et vist punkt av samtalen, hadde han trukket sit lommetørklæde op av lommen. Ind i dette lommetørklæde hadde han skjult revolveren, og saa hadde han skudt aagerkarlen ned med et eneste skud tversover bordet.

Efterpaa hadde han saa plyndret hans gjemmer.

Nu var Krag kommet saa langt som til at kunne bestemme, hvorledes mordet var foregaat. Han arbeidet paa den maate. Ordnet alt lagvis, som i et arkiv. Først nu dukket det spørsmaal op hos ham:

Hvem kan da morderen være?

Og dette spørsmaal efterfulgtes av andre:

Hvorfor har den fremmede dræpt ham?

Hvad talte de to om?

Hvorfor dukker pludselig danserinden, Lille Gibsons elskerinde, op her?

Hvad har bevirket hendes bevisstløshet?

Asbjørn Krag stanset op en stund og tænkte efter. Han maatte indrømme for sig selv, at han foreløpig savnet ethvert holdepunkt. Han ante ikke, hvem forbryderen kunde være.

Det kunde ikke være Gibson. Det kunde ikke være skuespillerinden.

Men danserinden?

Krag gik hen i døren og saa nærmere paa hende. Hun laa fremdeles urørlig paa chaiselonguen, men hun aandet mere regelmæssig. Sandsynligvis var hun nærved at komme til sig selv.

Hun hadde sit ydertøi paa.

Krag erindret, at han hadde fundet yderdøren aapen. Han husket ogsaa skridtene, som han hadde hørt fjerne sig utad kjøkkentrappen, idetsamme han selv trængte ind gjennem entreen.

Det kunde ikke være nogen anden end morderen, som gik. Hvad var foregaat?

Krag sammenlignet igjen klokkesletterne. Og saa fastslog han følgende punkter:

Først var aagerkarlen kommet hjem fra sit møte med Lille Gibson.

Han hadde ikke gaat tilsengs, fordi han ventet besøk.

Den, som han ventet, hadde været morderen.

Morderen var først kommet.

Derefter hadde danserinden kommet. Hvorfor og i hvilken hensigt?

Var det for at redde, Gibson?

Eller var hun aagerkarlens sammensvorne?

Hun var kommet ind i leiligheten, hadde set den dræpte, muligens ogsaa morderen og hadde faldt besvimet om.

Derefter var saa han selv, Krag, kommet.

Saavidt han nu kunde se, hadde ikke mordet nogen forbindelse hverken med Gibson, med skuespillerinden eller med Stokke med generalkonsul Berger.

En ny og forfærdelig hemmelighet var kommet til.

XIX

Døren.

ASBJØRN Krag fik hurtig forbindelse med detektivkontoret gjennem telefonen. Som bestandig var der en vagthavende betjent tilstede, det var en ung fyr, Ryberg, som netop var blit ansat, — en driftig og ivrig mand. Da Ryberg hørte, hvem der var i telefonen paa denne tid av døgnet — klokken var endnu ikke halv fem — forstod han, at noget maatte være paafærde.

—Der er begaat et mord i byen, sa Krag, en utenlandsk mand er skutt ihjel.

—Drap? spurte politimanden.

—Nei, svarte Krag, mord.

—Hvor? spurte Ryberg bevæget.

Krag opgav ham adressen.

—Er De derute? spurte politimanden.

—Ja, svarte Krag, jeg er for øieblikket i leiligheten sammen med den dræpte.

—Er der flere tilstede.

—Ja, en dame.

—Kjender De den dræpte?

—Ja.

—Og damen?

—Jeg kjender ogsaa damen.

Krag opgav ham navnene.

—Saa lægger jeg en kort rapport paa bordet og iler derut, sa detektiven, skal jeg ta en automobil?

—Gjerne.

—Behøver jeg vaaben?

—Gjerne.

—Saa kommer jeg straks. Men hvorledes ialverden er De —

—Kom straks, avbrød Krag, saa skal De faa alle oplysninger.

Asbjørn Krag var ikke officielt ansat ved politiet, og han pligtet derfor at gi øieblikkelig meddelelse om, hvad der var sket. Men alle Kristianias opdagere betragtet allikevel detektiven som en av sine egne og lystret hans mindste vink, som om han skulde ha været sikkerhetspolitiets chef.

Saasnart Asbjørn Krag forlot telefonen, traadte han igjen ind i den dødes værelse. Han stængte døren mellem dette værelse og entreen efter at ha forvisset sig om, at entredøren var forsvarlig lukket.

Saa fyldte han et glas med vand fra karaffelen, som stod henne ved vinduet, og gik ind i det næste værelse, hvor danserinden laa og stønnet paa chaiselonguen.

Han henvendte nogen ord til hende paa engelsk og hun svaret taaget; hun var endnu ikke kommet til bevissthet. Krag knælet ned ved hendes side. Han lyttet. Det var en underlig scene inde i det mørke værelse, som kun sparsomt oplystes av lyset fra den elektriske lampe i værelset ved siden av, hvor aagerkarlen sad død i sin stol. Det lykkes Krag at opfange enkelte ord av, hvad danserinden sa, — enkelte avbrudte ord, som dog allikevel kunde indeholde en mening for denne mand, som allerede nu kjendte saa meget til hemmeligheterne omkring dramaet.

Hun mumlet:

—Han . . han kan ikke mer . . . . Ikke det . . ikke det . . Saa blev der en pause og litt efter hørte Krag hende hviske med en angstdirrende stemme:

—Vær forsigtig . . tag Dem iagt . . han dræper Dem . . . Saa slog hun pludselig øinene op, i begyndelsen flakket blikket likesom hjemløst omkring, men endelig fæstet det sig paa Asbjørn Krags ansigt. Et uttryk av skræk glimtet i de store, mørke pupiller — og pludselig trak danserinden sig helt op i den brede chaiselongue, helt hen til krogen.

—Vær ikke bange, sa Krag, jeg skal ikke gjøre Dem noget.

—Har jeg været syk? spurte danserinden, har jeg hat feber, har jeg drømt?

—Det er bare en besvimelse, sa Krag, drik dette glas vand, saa blir De hurtig bra igjen.

Danserinden førte de tørre, skjælvende læber til vandglasset. Hun drak begjærligt. Saa lænnet hun sig træt tilbake mot puterne lukket øinene igjen og hvisket:

—Jeg har hat en forfærdelig drøm.

—De har ikke drømt, frøken, sa Krag.

Danserinden reiste sig halvt op og stirret paa detektiven.

—Hvor er jeg? spurte hun.

Krag gik hen og slog døren, som skilte dem fra mordværelset, op paa vid gab. Danserinden kunde ikke derfra, hvor hun laa, se den døde; men hun kunde allikevel overskue en stor del av værelset, det brune gulvteppe, døren tilvenstre, tegningerne paa væggen og litt av stolen, hvori morderen hadde siddet. Og pludselig, da hun gjenkjendte det hele, skjulte hun ansigtet i sine hænder og utstødte et rop av rædsel.

—De er her endda, sa Krag, men hvorledes er De kommet ind i dette hus?

Hun svarte ikke, sad bare og vugget frem og tilbake med hænderne for ansigtet, som om hun vilde gjemme sig for et frygteligt syn.

—Ta Dem sammen, bad Krag, De maa svare mig, frøken, hvorledes er De kommet ind i dette hus?

Der blev en stunds stilhet, saa svarte hun med et spørsmaal:

—Er han her endnu?

—Hvem?

—Han.

Hun reiste sig langsomt fra chaiselonguen og styret med vaklende skridt mot mordværelset. Asbjørn Krag stillet sig iveien for hende. Og da hun vilde trænge sig forbi ham, lukket han døren halvt igjen, saa værelset blev mørkere.

—De kommer ikke derind, sa han, sæt Dem ned.

Det var, som om hun var under en hypnotisk magt; viljeløs gled hun ned paa en stol. Og Krag gjentok sit spørsmaal fra før.

—Hvorledes er De kommet ind i huset?

—Klokken fire, svarte hun meningsløst, klokken var fire, da jeg kom.

—Og saa fandt De portdøren aapen?

—Ja, naturligvis.

—Naturligvis, sa Krag, hvorfor skulde det være saa naturligt?

Da var det, som om hun med et fik sin tænkeevne tilbake. Hun saa paa detektiven.

—Undskyld mig, sa hun, jeg er for oprørt til at tale sammenhængende. Jeg fandt døren aapen.

—Bor De her? spurte Krag.

—Nei.

—Hvad var da Deres hensigt med at trænge ind i huset paa denne tid av døgnet?

—Jeg hadde et bestemt erende.

—Klokken fire om natten?

—Ja. Men hvorfor spør De? Har De nogen ret til at spør mig ut?

—Ja, jeg er politimand. Hvilket erende hadde De her?

—Jeg kan ikke si andet, svarte danserinden, jeg hadde et bestemt erende.

—Hos Nicolay Bewer?

Danserinden skjælvet ved at høre dette navn.

—Ja, svarte hun.

—Naa, saaledes, mumlet Krag. Han studerte danserindens ansigt meget nøie. Han skjønte, at hun nu hadde faat sin aandsnærværelse tilbake, og at han maatte være meget forsigtig med sine spørsmaal.

—Traf De ham? spurte han.

—Nei.

—Saa De ham?

—Ja.

—Hvorfor talte De ikke med ham?

—Fordi . . . fordi . . . stammet hun.

Hun reiste sig igjen for at gaa ind i det næste værelse. Men Asbjørn Krag holdt hende tilbake.

—Hvad vil De derinde? spurte han.

—Jeg vil se, svarte hun, jeg vil se ham.

—Det er unødvendigt, svarte Krag, Nicolay Bewer er død.

—Død! Hun ropte det ut. Og hendes øine stod vidtaapne av skræk.

—Maa jeg se ham? bad hun igjen.

Krag slog døren op og pegte ind i værelset.

—Der sidder han i stolen, sa han idet han ledet hende frem til dørtærskelen.

Ved skrivebordet sad aagerkarlen ubevægelig. Det tunge legeme støttet sig mot skrivebordstolens ryg; hodet var sunket ned mot brystet, det saa ut som om han sov.

Danserinden stod længe og betragtet den døde. Krag kunde merke, hvorledes hele hendes legeme bevægedes.

Pludselig ropte hun:

—Léon!

Det var Iikesom dette hastige og skingrende rop gav gjenlyd i værelset. Ingen svarte.

—Léon! ropte hun igjen, vaagn op!

Ingen svarte. Aagerkarlen sad ubevægelig som før.

Saa sænket danserinden sit sorte slør over ansigtet.

—Han er virkelig død, sa hun, saa kan jeg gaa.

Ordene kom knapt og stille, men allikevel syntes Krag, at der aandet en verden av lettelse ut av dem. Mens han saa paa den sammensunkne, livløse skikkelse der i stolen, tænkte han, at visselig kan døden være forunderlig. Den haarde mand, hvis livstraad nu var blit avklippet, hadde hersket over mange ulykkeliges skjæbne.

—De maa ikke gaa endnu, sa Krag. De har set dramaet og pligter at fortælle alt, hvad De ved.

—Hvorledes kan jeg, som var bevisstløs, vide noget om, hvad her er foregaat?

Asbjørn Krag ville svare hende, men i det samme hørte han, at en automobil kom susende nede paa gaten med stor fart og stanset utenfor huset. Han hørte stemmer dernedefra, der blev rusket i en gatedør, og litt efter trængte en skarp fløiten op til ham.

Krag gik hen til vinduet og slog det op.

Det var Ryberg, som var kommet.

—Hallo! Er det Dem, Krag, roptes dernedenfra.

—Ja, svarte detektiven, det er mig. Kom hurtig.

—Jamen, gatedøren er stængt, hvad skal jeg gjøre?

—Spræng døren, svarte detektiven.

Dermed lukket han vinduet og gik paany ind i leiligheten.

Knapt et halvt minut efter hørte han, at gatedøren blev sprængt.

Noget forunderlig var igjen hændt: Gatedøren, som Krag fandt aapen, da han kom, den var i mellemtiden blit stængt.

XX.

Løgn eller sandhet?

HVAD der var skedd i mellemtiden stod med en gang klart for Asbjørn Krag. Han husket, at han hadde hørt skridt nedover kjøkkentrappen, straks efter at han var kommet ind i værelset, endnu forinden han hadde opdaget, at der var begaat nogen forbrydelse.

Skridtene kunde ikke hitrøre fra nogen anden end morderen, som flygtet.

Og morderen maatte ha set, at Asbjørn Krag kom.

At han derefter hadde aandsnærværelse nok til at stænge hovedutgangen til gaten, viste, at han maatte være i besiddelse av meget stor koldblodighet. Disse refleksioner gjorde Asbjørn Krag, mens han ventet politimandens ankomst. Han kunde hele tiden høre Rybergs ilsomme skridt opover trappen. Litt efter ringte det hvast paa entreklokken.

—Hvem er det, som kommer? spurte danserinden.

—Det er en politimand, svarte Krag.

—Endnu en politimand, mener De?

—Som De vil. Nu gaar jeg for at lukke ham ind, men De maa ikke bevæge Dem fra Deres plads imens.

—Hvorfor ikke?

—Det er en befaling, sa Krag, glem ikke, at De befinder Dem midt i centrum av en merkelig mordsak. De er vort vigtigste vidne. De maa være forsigtig. Hvis De begaar en ubetænksomhet, saa kan Deres stilling let bli anderledes og værre.

Den unge dame blev synlig nervøs.

—Jeg har ingenting at fortælle Dem, sa hun, jeg har ikke . . .

Men Krag vinket hende av og gik ut for at aapne døren for Ryberg.

Den unge politimand ruset ivrig og optat ind av døren.

—Hvad er det? spurte han. Han holdt den høire haand i lommen; han var endnu ny og forsigtig.

—Vær stille, svarte detektiven beroligende, idet han førte ham ind i kontoret, De befinder Dem i dødsværelset, som De vel kan se.

Han pekte paa aagerkarlen.

Ryberg blev staaende stille. Han var længe taus. Saa sa han:

—Den mand har jeg set.

—Hvor?

—I en variete, tror jeg.

—Det stemmer. Han er stendød. Han er skutt gjennem hjertet.

—Av hvem?

—Det vet jeg ikke. Ikke endnu ialfald.

—Men naar?

—Temmelig nøiagtig klokken fire.

—Men hvorledes har da De fundet frem hid? spurte Ryberg, idet han saa nysgjerrig paa detektiven.

—Det er en lang historie, svarte Krag, den hører ikke hit. Jeg kom. Men jeg kom desværre forsent. Det dreiet sig forøvrig kun om nogen minutter. Jeg hørte morderens trin i trappen. Det er ham, som har stængt gatedøren.

Den unge politimand rystet paa hodet.

—Jeg forstaar ingenting, sa han, hvorfor er han dræpt, hvem er han, og hvorledes er De kommet herop.

Krag svarte ikke, men førte ham ind i sideværelset. Ryberg stanset forundret, da han fik se danserinden. Den unge dame saa paa ham, men vendte saa øinene likegyldig en anden vei.

—Ogsaa hende har jeg set, mumlet detektiven.

—Det tænkte jeg nok, svarte Krag. De færdes jo saa mange steder. Men hvor? — Ogsaa i en variete, formodentlig.

Ryberg knipset med fingrene.

—Akkurat, utbrøt han, jeg har set hende sammen med ham derinde.

—Hvor?

—I Dovrehallen, anden etage, efter forestillingen. Jeg har set dem soupere sammen.

—Alene?

—Ja, alene.

—De har en god hukommelse, sa Krag, hvad sier De dertil, frøken?

—Intet, svarte danserinden, jeg har ikke benegtet, at jeg har kjendt Nicolay Bewer.

—De mener Léon.

—Det var ogsaa hans navn: kjendt Nicolay Bewer.

—Det er letvint fundet paa, svarte Krag; han hadde visst flere navne.

—Meget mulig. Det vet jeg ikke noget om.

—Har De kjendt den dræpte længe?

—Ikke mere end et aars tid, hvis det kan interessere Dem, jeg traf ham første gang i Kjøbenhavn.

—Og De har daglig været sammen med ham her i byen?

Danserinden saa granskende, næsten nysgjerrig paa Asbjørn Krag.

—Det er en fælde, sa hun.

—Nei, svarte Krag, det er et spørsmaal.

—De vet godt, at jeg har en anden ven her i byen, en ung mand fra Kristiania.

—Gibson, jeg vet det. Jeg har talt med ham inat.

—I varieteen? spurte hun ivrig.

—Nei, efterat han forlot Dem.

—I hans bolig?

—Ja. Krag kastet med hodet mot den dødes værelse.

—Sammen med ham derinde, tilføiet han.

Danserinden brændte efter at komme med nye spørsmaal, men hun betvang sig. Det blev Krag mere og mere tydelig, at hun var ifærd med at ville skjule sandheten og ikke ønsket at røbe sig ved at komme med overilede spørsmaal.

—Nu maa De fortælle os, hvad De vet, sa Krag, det kan allikevel ikke nytte Dem at fortie noget. Forhørene vil begynde klokken 10, og De er hovedvidnet.

—Jeg vet ingenting. Jeg kom hit klokken 4 for at træffe Bewer.

—Hvorledes kom De ind i leiligheten?

—Alle dørene stod aapne.

—Saa Bewer Dem?

—Jeg tror ikke, han saa mig, for jeg var ikke kommet længere end til dette værelse, da det forfærdelige hændte.

—De saa altsaa mordet?

—Ja, jeg saa manden, som skjøt ham.

—Han sat ved den stolen likeoverfor?

—Ja, det er rigtig. Aa Gud, med en gang, jeg saa de to sammen, forstod jeg, at noget maatte hænde, og saa ropte jeg til Bewer: Vogt dig! Han vil dræpe dig! Men i det samme skjøt han.

—Og saa?

—Saa husker jeg ikke mere, for i det samme besvimte jeg.

—Kjendte De manden, som skjøt?

—Nei, nei, jeg har aldrig set ham før.

—Hvorledes saa han ut? Var det en gammel mand?

—Nei, han var ung, svarte danserinden; han kunde ikke være mere end fem og tyve aar.

—Velklædt?

—Ja, ganske velklædt.

—Skjegløs?

—Nei, han hadde et litet mørkt overskjeg. Men nærmere kan jeg ikke beskrive ham. Jeg var altfor bestyrtet til at kunne lægge merke til hans utseende.

Krag saa længe paa hende, og hun undvek hans blik. Løi hun?

Han førte derefter hurtig sin kollega ind i værelset ved siden av, idet han paala danserinden, at hun ikke maatte fjerne sig. Da de to mænd var blit alene, sa Asbjørn Krag:

—Jeg maa ha fat i unge Gibson. Kan vi stole paa chaufføren?

—Absolut. Jeg kjender ham.

—Godt.

Krag satte sig i morderens stol og skrev nogen ord paa sit visitkort.

—La chaufføren bringe dette ned til Gibson, sa han; sig til chaufføren, at han for enhver pris maa bringe den unge mand med sig.

Ryberg løp nedad trappene. Han kom hurtig tilbake igjen.

—Det er besørget, sa han.

Krag hørte, at automobilen dernede fjernet sig i rasende fart.

Ryberg spurte:

—Vet hun noget, hun derinde.

—Jeg tror det.

—Mon hun har kjendt morderen?

– Det er ikke umulig.

– Skulde hun være medskyldig?

– Det er høist usandsynlig.

—Men hvorfor fortæller hun da os ikke, hvem morderen er?

—Naar man har til hensigt at skjule en hemmelighet, fortæller man ikke mere, end der er nødvendig.

—Men naar jeg sætter mig i morderens sted, indvendte Ryberg, og jeg vet, at en tilfældig tilstedekommen dame har gjenkjendt mig og set mig begaa forbrydelsen, da vilde jeg ikke ha betænkt mig paa at begaa en forbrydelse til for at lukke munden paa det eneste vidne.

—De glemmer, hvad jeg nys sa om hemmeligheten, svarte Krag; hvis hun har gjenkjendt morderen, saa har morderen ogsaa gjenkjendt hende. Og kanske har han gaat sorgløst forbi hende, fordi han visste, at hun ingenting vilde si.

—Saa kan vi gaa ut fra, at hun har løiet, sa Ryberg.

—Jeg vil haabe det, svarte Krag; hvis hun har løiet, staar vi nærmere gaadens løsning. Har hun talt sandhet, er vi kanske langt fra den.

Ryberg studset over Asbjørn Krags uttalelser, der forekom ham selvmotsigende.

XXI.

Konsertbilletten.

MENS politimændene ventet paa chaufførens tilbakekomst, tilendebragte Asbjørn Krag undersøkelsen av den myrdedes leilighet.

I den ene skrivebordsskuffe fandt han aagerkarlens nøkkelknippe. Krag tok det ut og betragtet det. Han mindtes aldrig at ha set saa mange fine smaa nøkler samlet paa en ring. Der var ogsaa en liten staaldirik iblandt. At aagerkarlen hadde latt sine nøkler bli staaende, stadfæstet, at han ikke hadde næret nogen mistanke til den mand, som hadde sittet likeoverfor ham, og som tilslut hadde dræpt ham. Asbjørn Krag aapnet nu skufferne, en efter en. Han fandt en mængde papirer, og eftersom han støtte paa dem ropte han deres titler op for betjenten fra opdagelsespolitiet, som skrev det hele op paa en liste. Det blev en lang liste, der var fremfor alt en mængde tyske og franske breve, som alle handlet om pengetransaktioner. De avsløret ikke, at den dræpte aagerkarl hadde drevet aabenbare forbrydelser, men han hadde dog hat fingre i en hel del skjulte og hemmelighetsfulde forretninger, som nok kunde peke hen paa andre menneskers lovovertrædelser.

—Jeg gad vite, hvad slags forretninger den mand har drevet, sa politibetjenten, det ser ut, som om han har laant penger ut.

—Ja, for meget høi rente, svarte detektiven.

—Aagerkarl, mener De?

—Det kan der ikke være tvil om.

—Men jeg finder ingen veksler.

Asbjørn Krag svarte ikke straks. Han stod henne paa gulvet hensunken i dype tanker.

—Nei, mumlet han halvt aandsfraværende. Ingen veksler, ingen veksler endnu —

—Saa maa der være andre skuffer, som vi ikke har opdaget.

—Det skulde man tro, sa Krag, idet han raslet med nøkleknippet, her er mindst 10 nøkler, hvis anvendelse jeg ikke kjender.

Han banket i skrivebordet for at undersøke, om der kunde være skjulte gjemmer, og maalte skuffene i forhold til bordets bredde, men fandt intetsomhelst mistænkelig.

Saa gav han sig til at undersøke væggene. Og han gik frem med den nøiagtighet og grundighet, som var Asbjørn Krag egen, ikke en tomme av væggene undgik hans opmerksomhet. Men resultatet var nul.

—Kanske han har deponert papirene andre steder, indvendte politimanden, for eksempel i en bank. La os se efter en gang til, om vi ikke kan finde noget depositionsbevis.

Krag saa granskende paa sin kollega ved politiet.

—Tegneboken, sa han.

Den unge politimand nikket ivrig.

—Javel tegneboken. Jeg har tænkt paa den hele tiden.

—Men vet De da ikke, indvendte Asbjørn Krag, at jeg ikke har lov til at foreta en saadan undersøkelse av den dræpte person. Slikt maa foretas i lovlige former av rettens folk.

—Det er rigtig. Det vet jeg. Men pleier De at ta saadanne hensyn?

—Nei, svarte Krag, det gjør jeg ikke.

Han gik hen til den døde og brettet hans trøie ut. Op fra inderlommen stak hans tegnebok. Den stod saa høit oppe av lommen, at den var nærved at falde ut, men som følge av Asbjørn Krags bevægelse av trøien, gled den helt ned i lommen og forsvandt i dens store dyp.

—Hallo! ropte betjenten, det ser ut, som om han var ifærd med at hale sin tegnebok op, da skuddet traf ham.

—Ingenlunde svarte Krag, det kan De vel se paa hans arme.

Krag grep ned i lommen efter hans tegnebok og la den paa bordet. Det var en brun, ruslærs, litt slit bok.

—Kom hit sa han til opdagelsesbetjenten, De maa være vidne.

Begge de to mænd bøide sig over den dræptes tegnebok som over et kostelig smykke, og Krag foldet den ut.

Dens indhold var ikke stort.

—To hundredkronesedler, sa Krag idet han la nogen pengesedler paa bordet.

—Og tre tikronesedler, tilføiet opdageren, idet han noterte.

—En leiekontrakt paa Drammensveien 115C, fortsatte Krag, et pas, utstedt av den danske regjering lydende paa Harry Widler for ophold i Frankrike, det var en oplysning, noter det navn.

Opdageren noterte.

—En chek paa Den norske kreditbank paa 4000 kroner. Det var da endda noget. Den er kvittert, ser jeg. Utstedt av Landmandsbanken i Kjøbenhavn. Hallo, et fotografi!

Krag trak et kabinetsbillede frem.

—Nei, se dette fjæs, utbrøt han, hvad anslaar De ham til?

—Falskspiller, sa opdageren uten at betænke sig.

—Ikke saa galt gjettet, forhenværende opvarter eller barber, nuværende greve og falskspiller, eller hoteltyv. Jeg tænker, De har ham i arkivet hos Rønning. En jernbanebillet Berlin-Kristiania, naa saaledes, skurken kommer altsaa fra Berlin.

—Skurken? spurte opdageren, idet han blinket med øinene.

—Jeg tar aldrig i mig igjen en saadan kraftig karakteristik, sa Krag; saa er der ikke mere. Jo, her finder jeg et sidste papir. Hvad ialverden, skurken har ogsaa kunstneriske tilbøieligheter. Det er en konsertbillet. Tredje bænk numer 14 hos Hals.

—Det er til konserten imorgen, sa opdagelsesbetjenten.

—Javel, jeg ser det, til Willy Burmesters konsert.

Krag la billetten tilside, de andre papirer samlet han sammen i en bunke, som han la tilbake i lommeboken.

—Det var ikke meget, vi fandt der, mumlet opdagelsesbetjenten skuffet.

—Det skal De ikke paastaa, svarte Krag, det later til, at jeg skal faa en hyggelig aften imorgen.

—Hvad mener De?

—Konsertbilletten. Den tar jeg. Ogsaa jeg interesserer mig for musik. Det visste De kanske ikke.

—Nei, det visste jeg ikke, svarte betjenten smilende.

—Jo, det er virkelig sandt. Især interesserer jeg mig sterkt for Willy Burmester. Jeg glæder mig til at høre ham spille piano.

—Jeg gjør Dem uttrykkelig opmerksom paa, svarte betjenten, at Willy Burmester er violinist.

—Nu skal De ikke være næsevis, sa Krag strengt, tag Dem iagt. Jeg hører en automobil utenfor.

—Det maa være vor chauffør.

Krag la tegneboken tilbake i den dræptes lomme.

—Saa kan vi være enige om, sa han, at her er ikke begaat noget rovmord inat.

—Det er tydeligt nok. Men noget maa være stjaalet allikevel.

—Hvad skulde der være stjaalet?

—Vekslerne.

Krag nikket.

—De har ret, sa han, vi har ikke fundet en eneste av hans veksler.

Han saa opmerksomt paa den unge politimand, som stod likeoverfor ham.

—Hør, et øieblik, sa han, hvis vi nu hadde fundet hans veksler, hvad saa?

—Saa kunde det muligens ha git os en ledetraad.

—Jeg kan fortælle Dem, at den mand, som er død paa en saa tragisk maate, han har været aagerkarl i stor stil. Han har opperert med mange veksler. Vi kunde kanske ha risikert at støte paa tyve av dem. Hvad saa?

Den unge politimand var taus en stund; men saa sa han:

—Jeg har en gang hat en aagersak til undersøkelse. Jeg led mere, end nogen kan fatte, ved at være vidne til alle de ulykker, som den avsløret. Det var den gang, jeg holdt paa at gaa ut av politiet. Jeg mener, at for en politimand kan godt pligten mot retfærdigheten gaa sammen med pligten mot menneskene. De kan lægge i dette svar, hvad De vil, Krag, men andet faar De ikke av mig.

—Jeg forstaar Dem, sa detektiven, det er Dem, som vi skal bruke i denne sak.

Idetsamme hørtes trampende skridt opover trappen, og litt efter ringet det paa entreklokken.

Krag gik ut og aapnet. Det var chaufføren, som kom med unge Gibson, som var blek og skjælvende av spænding.

—Laa De tilsengs, da chaufføren kom? spurte Krag.

—Ja, svarte Gibson.

—Godt. Sov De?

—Nei. Men hvad er det, som er hændt? Jeg kan se paa Dem at noget er hændt.

—Kjender De Dem igjen her? spurte detektiven.

—Ja, svarte Gibson lavmælt, er han indenfor?

—Han er indenfor.

—Har han git sig?

—De behøver ikke længer at være bange for Nicolay Bewer, sa Asbjørn Krag, aagerkarlen er blit myrdet klokken fire inat.

Lille Gibson tumlet tilbake mot dørstokken.

—Store Gud, gispet han.

Krag greb ham i armen og førte ham gjennem korridoren forbi den dødes værelse. Han stolte ikke paa, at Gibson hadde motstandskraft nok til at staa overfor den dræpte.

Krag slog døren op til det værelse, hvor danserinden sad.

Gibson vaklet ind.

Fiorella reiste sig fra chaiselonguen. Hun stirret paa den unge mand som paa et spøkelse. Saa utstødte hun et høit skrik og faldt sammen.

XXII

Den fremmede.

UNGE Gibson ilte hen til danserinden og løftet hende op paa chaiselonguens puter. Politimændene, som var vant til nerverystende optrin, lot sig ikke forstyrre. Betjenten fra opdagelsesavdelingen hentet vand i kjøkkenet. Straks efter kom den skjønne til sig selv. Krag stod under hele scenen rolig i den aapne dør og saa til. Han hadde det bestemte indtryk, at hun spillet komedie. Og hun spillet komedien godt som det scenens barn hun var.

Da hun var kommet til sig selv igjen, sa hun til Gibson, som forundret og skrækslagen stod bøiet over hende.

—Red mig dog fra disse mænd. De vil fastholde mig her. Det er politiet.

—Jeg kan intet gjøre, svarte Gibson stammende. Som du ser er jeg selv blit hentet.

Asbjørn Krag blandet sig nu i samtalen.

—Vi har ingen tid at spilde, sa han, hvis vi skal gjøre os haab om at bli færdig før byen vaakner.

Theo Gibson mumlet, idet han tørret angstsvetten av sin pande:

—De maa undskylde mig, mine herrer, jeg har ikke sovet paa de sidste nætter, det suser i mit hode. Jeg kan ikke tænke klart længer. Jeg forstaar ingenting . . . ingenting. Hvordan kan det gaa til, at jeg finder Fiorella her. I dette hus. Hos ham! Og derinde . . .

Han pekte mot den aapentstaaende dør, som førte ind til den dræptes værelse. Krag nikket.

—Det er rigtig, sa detektiven, han sitter endnu i stolen. Vil De se ham?

Gibson slog avvergende ut med hænderne.

—Naa, det tænkte jeg ogsaa, fortsatte Krag, og hvad den merkelige omstændighet angaar, at De finder Deres kjæreste i denne leilighet, saa har hun selv for et øieblik siden git os en fyldestgjørende forklaring herpaa.

Danserinden forstod, at Krag vilde utlevere hende. Hun reiste sig heftig. Hendes øine skinnet.

—Tro ikke, begyndte hun —

Men Krag avbrøt hende.

—Lille frøken, sa han, nu er det vi, som har ordet. Hun har git den likefremme forklaring, at hun var en gammel bekjendt av aagerkarlen Nicolay Bewer.

—Men Fiorella, utbrød Gibson, Dette har jeg ikke anet.

—Og saa kom hun imorges klokken fire for at avlægge ham et besøk. Er De fornøiet med forklaringen, Gibson, synes De, den høres rimelig ut? Gibson vaklet. Han saa fortvilet fra den ene til den anden. Han blev avvekslende blek og blussende rød. Han stod der i al sin ynkelighet som den bedragne og den plukkede.

Men da tok pludselig saken en vending, som ingen av de tilstedeværende, uten kanske den ene, hadde forutset. Fiorella gik hen til Gibson, la sine arme om hans hals og sa opgit, næsten gispende:

—Lille ven, det er ikke sandt. Jeg har løiet.

Asbjørn Krag klappet hænderne sammen.

—Naa, endelig, utbrøt han. Jeg visste nok, sandheten vilde komme for en dag, saasnart hun stod ansigt til ansigt med Dem, Gibson. Men vil De da benegte, at De har kjendt Bewer?

—Jeg har kjendt ham. Men jeg har ikke holdt av ham. Jeg har hatet ham.

Asbjørn Krag trak paa skuldrene.

—Deres følelser er spanske, sa han. De skjelner kun mellem sort og hvitt. Saa De morderen komme ut fra værelset?

—Ja.

—Kjendte De ham?

—Nei, nei, nei! ropte hun ophidset.

Krag saa et øieblik opmerksomt paa hende. Det var tydelig, at hun blev mere og mere eksaltert. Han rettet endnu et spørsmaal til hende:

—Vil De kunne kjende ham igjen om De ser ham endnu engang?

—Muligens, muligens ikke. Da jeg hørte skuddet og saa Bewer i stolen, blev jeg ganske fra sans og samling. De kan ikke forlange det overmenneskelige av en ung dame, min herre.

Asbjørn Krag vendte sig mot den unge opdager.

—Holder bilen endda utenfor? spurte han. Opdageren aapnet vinduet.

—Jo, den er der.

—Godt, frøken, saa kan De kjøre hjem. De trænger til søvn. De trænger fremfor alt til ro, saa De endnu engang kan faa klargjort, hvad De husker, og hvad De bør glemme.

—Og jeg? spurte Gibson.

—Ta tøiet paa dem, De skal følge hende.

—Og sidenefter?

—Sidenefter skal De møte mig i Deres leilighet. Krag saa paa klokken. Jeg antar, at jeg kan være der om en times tid.

Gibson fulgte Fiorella ut i korridoren. Men pludselig vendte han tilbake igjen. Hans rædde øine flakket hen til opdageren.

—Vær ikke bange, sa Krag. De kan tale frit ut.

—Papirerne, mumlet Gibson, vekslerne, Krag, har De fundet dem.

—Stillingen er litt forandret, sa Krag. Aagerkarlen er jo død nu.

—Men saa er jeg jo reddet! Fuldstændig reddet. Asbjørn Krag smilte ironisk.

—Jeg har ikke fundet vekslerne, sa han. Manden, som har slaat aagerkarlen ihjel, har ogsaa stjaalet vekslerne. Jeg vet ikke, hvem manden er, og jeg aner endnu mindre, hvilken bruk han vil gjøre av disse papirer. Det er stillingen.

Theo Gibson blev staaende maalløs og dreiet hatten mellem hænderne. Utefra korridoren hørtes Fiorellas kaldende stemme.

—Saa, sa Krag. Gibson gik, nølende, forstyrret. Det var likesom han gik i svime. De to politimænd som blev tilbake, saa paa hinanden.

—Her er et brev, mumlet Krag, han vilde skyte sig inat.

Ryberg, den unge opdager, rystet betænkelig paa hodet.

—Det forekommer mig, sa han, at De slap et bytte, som De hadde mellem hænderne.

Krag satte et forbauset ansigt op; — altfor forbauset til at det skulde være naturlig.

—Hvad mener De? spurte han.

—Jeg sigter til danserinden. Hun er jo den eneste som vet noget. Først fik De konstatert, at hun hadde løiet og derefter lot De hende løpe. Indrøm, at det er forbløffende.

—Jeg er ikke sikker paa, hvad hun vet, svarte Krag gaatefuldt, men jeg er ialfald sikker paa, at jeg ikke mere kunde faat et fornuftig ord av hende, før hun hadde talt under fire øine med Gibson. Det var for hans skyld, hun kom her.

—Tror De da, at Gibson har fortalt hende, at han var presset av Bewer.

—Det har han slet ikke fortalt hende. Slike stakler er baade forfængelige og feige.

—Men hvordan kunde hun saa vite om hans forfærdelige situation. Eller har hun ikke visst om den.

—Jo, hun har visst om det. Bewer har fortalt hende det.

—Saa er det allikevel rigtig, at hun har været Bewers veninde.

—En mand som Bewer, svarte Krag, har benyttet sig av mange redskaper. Hun var et av dem. Enten kom hun for at bønfalde Bewer om at være overbærende med lille Gibson, som hun tydeligvis elsker. — Eller ogsaa —

Krag fuldførte ikke sætningen. Han gik hen til vinduet og saa ut. Gibson og danserinden dukket i det samme frem nede ved automobilen. Chaufføren saa op og Krag gav ham et vink om at han kunde kjøre. Gibson hjalp Fiorella op i vognen.

—Eller ogsaa? spurte Ryberg nysgjerrig og utaalmodig, hvad mener De, Krag?

—Hun er av spansk blod. Hun er varmblodig, svarte Krag hen i veiret.

—Javel, utstøtte Ryberg, hvad saa, hvad saa — —

—Ja, saa mener jeg, fortsatte Asbjørn Krag like rolig, at hvis hun er kommet her for at redde Gibson, saa er hun kommet med den bestemteste vilje, at hun skulde redde ham. Klokkerne har ringet for Nicolay Bewer inat. Skjæbnen var ute efter ham.

—De mener, sa Ryberg lavmælt, at hvis ikke den ene hadde truffet ham, saa var der en anden paa trapperne. Og denne anden var hun som nu kjører derhenne?

Krag nikket.

—Hun kom klokken fire, fortsatte Ryberg, naar kom De, Krag?

—Nogen minutter senere, svarte detektiven. Jeg var den tredje.

Han saa ut efter den bortkjørende automobil og fik med en gang et pludselig hastverk. Han pekte ut.

—Ser De den mand, som kommer derhenne?

—Han med den gule spaserstok? Ja.

—Kjender De ham?

—Nei.

—Bit nøie merke i ham. Han kommer hit, sa Krag, ta hatten og frakken paa. Skynd Dem.

Den anden rev tøiet paa sig.

—Gaa ned paa gaten og vent, til manden kommer ut igjen. Følg saa efter ham, tap ham ikke avsyne, merk Dem alt, hvad han foretar sig.

—Hvem er han da? spurte Ryberg.

—Det vet jeg ikke, svarte Krag, men jeg har set ham en gang tidligere.

Ryberg var allerede ute i trappegangen, da den fremmedes skridt hørtes nedenfor.

Ryberg brettet frakkekraven op over ørene og gik. Det var en kold morgen.

Krag lukket døren efter ham og blev staaende inde i entreen ganske stille.

Litt efter naadde den fremmede op paa trappeavsatsen. Detektiven kunde høre hans tunge pusten utenfor.

Den fremmede ringte.

Klokkens skarpe kimen gjenlød i det uhyggelige hus. Men Krag gjorde ikke nogen mine til at lukke op.

XXIII

Manden, som gik tilro.

ASBJØRN Krag ventet urørlig stille indenfor entredøren. Den anden gjentok sin ringning flere ganger. Indimellem bandet han, fordi han ikke fik noget svar. Han forsøkte at titte gjennem glasruten, men gardinerne hang saa tæt, at det ikke var mulig for ham at se noget. Da han hadde holdt paa med ringeapparatet i nogen minutter, gik han ærgerlig brummende nedover trapperne.

Asbjørn Krag listet sig ind i værelset igjen. Gjennem vinduet kunde han se, at manden hurtig gik opover Drammensveien. En anden fulgte ham i nogen avstand. Krag nikket tilfreds. Han er flink, mumlet han; fyren vil ikke undslippe. Den mand som fulgte, var detektiven Ryberg.

Saa tok Asbjørn Krag endnu et sidste overblik over leiligheten. Den døde sat i sin stol saa fredfuldt, som om han sov. Asbjørn Krag stillet sig fremfor ham ogsa halvhøit:

—Saa har altsaa hevnen endelig rammet dig. Det var en skjæbnesvanger nat for dig denne. Der var flere dolke ute efter dig i maaneskinnet.

Saa nikket han farvel til den døde og forlot leiligheten. Nede paa Drammensveien kapret han den første den bedste automobil, som han fandt. Nogen minutter efter var han paa politikammerets detektivavdeling. De fleste av detektiverne var samlet til morgenappellen, og chefen var blandt dem. Det var blit oplyst, at nattevakten var blit kaldt til telefonen av Asbjørn Krag allerede ved firetiden, og man hadde paa følelsen, at noget særlig var igjære. Krag blev derfor, da han kom, mottat med utsøkt opmerksomhet.

Klokken 8 var rapporten færdig. Stor travelhet indtraadte paa detektivkontoret, og mens det travle morgenliv i Kristiania var paa sit høieste, rullet nogen mørke automobiler utover Drammensveien. Det var politiet, som kom for at ta den døde og den dødes leilighet i besiddelse. Men da hadde jo Krag allerede været der for flere timer og allerede set, hvad de andre ikke hadde set.

Hvad Asbjørn Krag selv angaar, saa kjørte han hjem for at sove. Han var en økonom med sin tid som med sin arbeidskraft. Naar det var nødvendig, var han ikke bange for at være oppe døgn efter døgn uavbrutt; men hvis der var en anledning til etpar timers søvn indimellem, da benyttet han sig av den anledning. Han var meget taus, da han kom hjem, spiste nogen smørbrød, mens han gik frem og tilbake paa gulvet optat av sine tanker, og saa la han sig fuldt paaklædt tilhvile paa sin chaiselongue og bredte et slumreteppe over sig. Men nu hændte noget, som kunde tyde paa, at Krag muligens allerede hadde faat en anelse om, hvor eller hvorledes han skulde søke gaatens løsning. Han ringte i telefonen til opdagelsespolitet og traf chefen, som allerede var kommet tilbake fra den uhyggelige gaard.

—Har De fundet noget? spurte Krag.

—Intet andet, svarte chefen, end hvad De selv har fundet. Den døde er bragt bort, og leiligheten er blit forseglet.

—Men er trapperne blit undersøkt? spurte Krag.

—Ja, selvfølgelig. Begge trapperne.

—Og gaardspladsen?

—Ja, og trappeopgangene og trappen og fortauget utenfor. Flere detektiver har været i virksomhet. Men vi har intet fundet.

—Ikke engang et litet stykke papir? For eksempel et litet stykke papir, som tilsynelatende ikke hadde noget med den døde eller dramaet at bestille?

—Nei, ingenting har vi fundet, svarte opdagelseschefen, ventet De, at en saadan gjenstand skulde findes?

—Muligens, svarte Krag. Efterat der yderligere var blit vekslet nogen ord, ringedes av.

Krag laa en stund og hvilte med aapne øine. Han smilte bittert og mumlet halvhøit for sig selv:

—Kanske det allikevel er en ædel morder, vi har for os. Hvis jeg hadde været i hans sted, vilde jeg ha efterlatt paa trappen en av lille Gibsons smaa sedler. Og saa vilde Gibson ha været solgt, stakkar.

Den, som vækket Asbjørn Krag to timer efter, var detektiven Ryberg som kom for at avlægge rapport.

—Jeg har været indom politistationen, sa han, der er alt taushet og stilhet, de faa, som vet noget, ryster bare paa hodet.

—Det er udmerket. Vi maa holde alt hemmelig til iaften. Jeg haaber, ikke aviserne har faat tag i affæren?

—Det er der intet tegn til endnu. Den døde er bragt bort i al stilhet, politimændene, som arbeidet, var alle civilklædte. Folk omkring trodde bare, det var en syk mand, som bragtes paa hospitalet.

—Godt. Hvad har De saa at meddele om vor ven?

—Noget fuldkommen uinteressant, kjære Krag, jeg har ikke noget andet at meddele, end at manden ganske rolig ligger og sover.

Krag reiste sig.

—Det var interessant, sa han alvorlig, hvor bor han?

—I Deichmansgaten, i en av leiekasernerne derborte.

—Var det vanskelig at følge efter ham?

—Ikke det aller ringeste. Han saa sig ikke tilbake en eneste gang. Men hans gang var litt træt, som en mand, der har været længe oppe og er blit søvnig. Hvem er han egentlig, og har han noget med dette drama at bestille?

—Han er aagerkarlens haandlanger, svarte Krag som husket sit første møte med Maxim, jeg har engang truffet dem sammen . . .Saa fulgte De ham altsaa til døren?

—Ja. Og efterat han var gaat op i huset, var det ikke vanskelig for mig at faa vite, i hvilken etage han bodde. De vet, hvordan saadant foregaar, man spør naboerne, gaar ind i melkebutikken paa hjørnet . . .

Krag vinket av.

—Videre, sa han.

—Det viste sig da, at han bodde i tredje etage tilleie hos en enkefrue, som mottar losjerende. Jeg ringte paa hos enkefruen og sa, at jeg kom fra skattekontoret og vilde pante hendes losjerende for skat. Men enkefruen svarte mig, at hendes losjerende netop var kommet hjem og dødstræt hadde lagt sig til at sove. Det hørtes jo meget naturlig ut; ikke destomindre benyttet jeg mig av den maner, som synes at være hævdvunden skik hos pantefolkene i Kristiania, som ikke kjender regelen om at mit hus er min fæstning. Jeg bad om at faa syn for saken. Og jeg slap ind i leiligheten. Der laa han og sov fredelig ovenpaa sin seng, med klærne, støvlerne og det hele.

—Og saa gik De?

—Saa gik jeg. Men naturligvis spurte jeg vertinden ut om den sovende, og naturligvis var hun som de fleste vertinder meget meddelsom. Jeg fik vite, at han hadde arbeide paa en bondegaard et sted i nærheten av byen —

Asbjørn Krag reiste sig og saa den anden stivt i øinene.

—Forvalter? spurte han.

—Ja, noget saadant!

—Og allikevel bosittende i byen.

—Det var bare for at ha et værelse her, naar han hadde forretninger i Kristiania.

—Navnet? spurte Krag hurtig.

—Boberg, svarte Ryberg litt forbauset over, at disse tilsynelatende saa likegyldige oplysninger kunde ha saa stor interesse, Karl Edvin Boberg. Han var ofte borte mange dager ad gangen, fortsatte detektiven, og netop idag skulde han ta avsted igjen. Han har bestilt en automobil til klokken 2.

—Saa vet jeg, hvor han skal hen, sa Asbjørn Krag.

—Det vet jeg ogsaa. Det fik jeg vite —

—Stokke i Bærum.

—Ganske rigtig. Men hvordan pokker —

Krag svarte ikke. Han var allerede ifærd med at ta tøiet paa sig.

—Hvad skal jeg videre gjøre? spurte Ryberg litt raadløs.

—De skal passe paa at han reiser, svarte Krag, at han virkelig reiser med automobil ut til Bærum. De skal følge ham til bygrænsen, ikke længer.

—Men hvis han nu ikke reiser?

—Saa skal De følge ham som en skygge.

—Og hvis han reiser et andet sted, for eksempel med Vestbanen?

—Saa er det for at spare bilen. Saa kan De følge ham paa toget.

—Men hvis han saa reiser med Østbanen?

—Det kan der slet ikke være tale om, svarte Krag.

—Hvorfor ikke?

—Nei, for isaafald er det hans hensigt at flygte, og saa arresterer De ham øieblikkelig. Behøver jeg at uttale mig tydeligere?

—Nei, svarte Ryberg, det er tydelig nok.

De fulgtes ad nedover trappen. Krag hadde tydeligvis stort hastverk.

XXIV

Fiorella, den ulykkelige.

DA de to mænd, Ryberg og Asbjørn Krag gik nedover trappen, sa Ryberg:

—Jeg forstaar at De pludselig har faat hastverk. Er det mine meddelelser, som har bevirket det?

—Ja, delvis, svarte Krag. De har git mig en traad, som jeg nu vil følge.

—Jeg brænder av nysgjerrighet, bemerket den anden. Kan De ikke fortælle mig, Krag, hvorfor dette frygtelige drama skal hemmeligholdes. Hvorlænge agter De at forholde offentligheten enkeltheterne?

—Hvis detektivbetjenterne gjør sin pligt — og det tviler jeg ikke paa — saa skal hemmeligheten kunne holdes til iaften, og hvis bladene er os velvillige, saa kan vi holde hemmeligheten til imorgen eftermiddag. Det vil være tilstrækkelig.

—Men hvorfor? De pleier da ellers ikke at skade eftersøkelsen, at meddelelserne kommer ut. De bevirker gerne, at mange vidner melder sig. Især naar begivenheten er av en saa opsigtsvækkende art som denne.

—De glemmer konsertbilletten, sa Krag.

—Konsertbilletten?

—Netop.

De var kommet utenfor porten, og Asbjørn stanset op for at gi Ryberg disse sidste ord:

—Jeg mener, sa han, konsertbilletten, som jeg fandt hos den døde. Tror De, at en mand som aagerkarlen Maxim gaar paa konsert for at høre spillet?

—Neppe. Det tror jeg ikke engang De gjør.

—Nuvel; men endnu mindre er det ham om at gjøre at sikre sig en billet itide. Denne billet, som jeg har i min lomme, gjælder til nummer 24 paa 3dje bænk. Det betyr selvfølgelig, at han venter at træffe en eller anden paa konserten, én, som ikke selv har kunnet avlægge ham besøk, eller som han ikke har kunnet besøke. Jeg har undersøkt i en plan over publikumspladsene i Hals' konsertsal. Det viser sig, at nr. 24 er like ved midtgangen. Altsaa maa vedkommende sitte paa nr. 25. Men hvis nu bladene bringer meddelelse om mordet, er det høist sandsynlig, at jeg ikke finder nogen der. Er De med?

—Fuldstændig.

Krag saa paa sit ur.

—De faar Dem en rask spasertur nu, sa han. Klokken er I. Inden halv 2 kan De være ved Deichmansgate. Forvalteren har jo bestilt automobilen til klokken 2, det er godt at være tidlig ute. Har De politilegitimationen hos Dem?

—Ja.

—Godt. Hvis han skulde gjøre det mindste tegn til at flygte, saa grip ham straks. Betænk Dem ikke et øieblik paa at slaa til, men vær iøvrig forsigtig.

Efter at ha avtalt til hvilken tid og hvor de skulde træffes om eftermiddagen, skiltes de. Krag tok sporvognen ned til centrum, og den anden spaserte hurtig avsted den motsatte vei. Asbjørn Krag naadde ned paa Continental Hotel præsis til den tid, han hadde avtalt at møtes med sin ven Stokke, som ventet ham i læseværelset. Stokke var uhyre spændt paa, hvad detektiven vilde si ham.

—Jeg laa vaaken længe inat, sa godseieren, og tænkte paa dine sidste ord. De lød saa underlig uheldsvangre. Og jeg vaaknet idag med følelsen av, at jeg var kommet ind i en uhyggelig affære. Hvorledes hænger egentlig dette sammen?

—Du har ret, svarte Krag, du er kommet ind i en meget uhyggelig sak, eller rettere sagt, du har faat føling med den. Fortæl mig nu en gang til, hvad din forvalter heter.

—Wangen, svarte Stokke forundret.

—Det er ikke sandt, han heter Boberg.

—Det forundrer mig ikke, eftersom han er en saa stor skurk, som du antydet igaaraftes. En saadan mand trænger til at skifte navn nu og da. Hvad sa han til, at du forstyrret ham saa sent paa natten?

—Han sa ikke det mindste. Han var død, da jeg kom.

Godseieren for sammen som om han hadde faat et slag.

—Død, mumlet han, det var merkværdig pludselig.

—Jeg maa da gjøre dig opmerksom paa, forklarte Asbjørn Krag, at den mand, som jeg mente, var din forvalter, han var det ikke. Han hadde en medhjælper, som kanske ikke er en likesaa stor skurk som han, men som hjalp ham i hans slyngelstreker. Og denne medhjælperen er det, som heter Boberg, og han er din forvalter.

—Men hvem av dem er det da, som er død saa pludselig? spurte godseieren.

—Maxim, svarte Krag, han er dræpt klokken 4 inat.

—Paa den tid, da du skulde møte ham! ropte godseieren, idet han forfærdet reiste sig.

Krag smilte.

—Vær rolig, sa han, det er ikke jeg, som har dræpt ham. Jeg fandt ham død i stolen.

—Men vet du da, hvem som har dræpt ham?

—Nei, endnu ikke.

—Og har dette noget med min gaard at bestille?

—Merkelig nok ja, svarte Krag. Jeg er kommet for at spørre dig, om du aner, hvorfor din far saa bestemt ønsket, at du ikke skulde sælge gaarden.

—Jeg har hele tiden ment, at det bare var en særhet av ham.

—Det har det altsaa ikke været. Hvor stor anslaar du værdien av din gaard?

—250,000 kroner.

—Vel. Men jeg har hittil truffet to mænd, som mere end gjerne vilde ha git 300,000. Den ene var den dræpte, den anden lever endnu, det er generalkonsul Berger.

—Ja, jeg forstaar ikke, hvorfor gaarden pludselig har faat denne værdi.

Krag reiste sig.

—Nu har den faat en endnu større værdi, sa han, den har kanske kostet et menneskeliv. Du maa indrømme, at det er en sjelden gaard. Nu gaar jeg fra dig foreløbig; men jeg er kommet for at faa et løfte av dig, og det maa du gi, før jeg gaar.

—Hvilket løfte kan jeg gi dig? spurte godseieren, som var meget bevæget.

—Du maa ikke reise ut til din gaard.

—Med glæde ikke. Det har du mit løfte paa.

—Og selvfølgelig maa du ikke avtale det mindste med hensyn til salg, overdragelse eller øvrige arrangementer vedrørende gaarden.

—Det har du ogsaa mit løfte paa.

—Endvidere maa du ikke reise.

Godseieren saa grundende paa ham.

—Maa jeg ikke reise, sa han, det er haardt. Jeg staar praktisk talt reisefærdig i dette øieblik.

—Du maa ikke reise.

—Godt, saa reiser jeg ikke.

Krag rakte ham haanden.

—Tak og farvel, sa han, paa gjensyn. Vi sees igjen. Han bad ham iagtta taushet om, hvad han hadde hørt, og skiltes derpaa fra ham. Da Krag igjen stod paa gaten, var klokken blit halvfire.

Han spiste frokost, og mellem retterne skrev han et brev til lille Gibson. I dette brev sa han, at han vilde tale med danserinden Fiorella, og at han ventet svar paa, hvor og naar han kunde møte hende. Svaret skulde lægges ind paa Grand Cafe inden klokken 9 samme aften.

Efterat Krag hadde hat en ny konferanse med opdagelsespolitiets chef — en konferanse, som iøvrig ikke bragte noget nyt, gik han hjem for at klæ sig om til konserten.

Da han klokken 8 satte sig paa sin plads, nummer 24 paa 3dje bænk, kunde ingen se paa ham, at han sat der i anledning av en uhyggelig og gaatefuld mordaffære. Han bladet i programmet som de andre og ventet paa, at konsertgiveren skulde vise sig.

Da den geniale violinist endelig kom ind og bukket for publikum, blev han hilset velkommen av en overfyldt, begeistret sal.

Men én plads var ikke besat, og det var pladsen ved siden av Krag, nr. 25.

Saasnart violinisten hadde spillet et nummer, forsvandt ogsaa detektiven fra konsertsalen.

Inde i Grand traf han Ryberg. Han hadde avtalt møte med ham til denne tid.

—Har De arrestert ham? spurte Krag.

—Nei, svarte detektiven.

—Godt, saa er han altsaa reist ut til gaarden.

—Ja, jeg fulgte efter ham til bygrænsen. Han reiste som om intet skulde være hændt. For et øieblik siden har jeg talt med chaufføren, som nu er vendt tilbake, efterat ha kjørt ham frem. Han skal hente ham imorgen klokken 12. Boberg er nu paa gaarden. Hvordan gik det paa konserten?

—Daarlig, svarte Krag, stolen ved siden av min var tom, og paa den stolen hadde jeg ventet, at morderen skulde ha sittet. De ser saaledes, at dagen har været fuld av skuffelser. Men nu skal vi se, hvad dette budskap vil bringe.

Overkelneren kom med et brev. Utenpaaskriften var skrevet med en fin damehaand.

Krag brøt brevet. Det var paa fransk. Han læste:

»Jeg vil si Dem den hele sandhet. Møt mig iaften klokken 12 hos Gibson.

Den ulykkelige Fiorella.«

XXV.

Klokken er 12.

AVISGUTTEN bragte Krag sidste aftenaviser. Han aapnet dem og gjennemløp flygtig spalterne. Der stod ikke en linje om dramaet i Drammensveien 115 B.

Imidlertid la han det betydningsfulde brev, han netop hadde faat fra danserinden i lommen. Ryberg saa nysgjerrig paa ham.

—Er noget hændt? spurte han.

—Intet andet, svarte Krag, end at der er en, som tilbyr at meddele hele sandheten. Krag lo bittert. Hele sandheten, gjentok han, den kan ikke et menneske i den vide verden oplyse om i dette øieblik.

—Hvorfor ikke? spurte Ryberg, sæt om det nu var morderen selv, som vilde melde sig.

—Si dog ikke det. Det vilde bare gjøre saken end mere indviklet.

Ryberg sperret forbauset øinene op.

—Men saa er jo det hele haapløst, sa han, saa maa der andre kræfter end vore til, for at bringe lys i saken.

Krag gav ham tegn til at han skulde sætte sig nærmere til cafébordet, og saa forklarte han lavmelt, og indtrængende følgende:

—Vi staar overfor en merkelig samling kjendsgjerninger. Mordet er bare en del av saken, det er dens uhyggeligste punkt, men det er ganske sikkert ikke dens vigtigste. Den første merkelige omstændighet, vi støter paa, er salget av Stokke gaard, eller rettere sagt det salg, som ikke kan gaa iorden. Der er to mænd, som kjæmper for at faa kjøpt gaarden, først og fremst aagerkarlen Maxim, som for sikkerhets skyld endog lod sin haandgangne mand Boberg forvalte den, formodentlig for, at han til enhver tid kan holde sig underrettet om de forandringer, som maatte ske. Dernæst generalkonsul Berger, ja, De studser, kjære ven, men den kjendte forretningsmand er virkelig ogsaa indblandet i denne affære. Han byder paa gaarden, og han byder mere, end den er værd. Det er de to mænd, som kjæmper om erhvervelsen. Nu er den ene død. Sætter vi nu, at gaardens erhvervelse av en eller anden grund var saa overordentlig vigtig, at Iiebhaberen vilde gjøre alt for at faa salget over paa sine hænder, da har vi den mulighet, at han ikke engang har betænkt sig paa at rydde sin konkurrent avveien. Isaafald er altsaa generalkonsul Berger morderen.

Ryberg lo. Han pekte paa Krags lomme.

—Naar skal De ha møte med brevskriveren? spurte han.

—Klokken tolv, svarte Krag.

—Ah, saa kan jeg forstaa det.

—Hvad kan De forstaa?

—Saa kan jeg forstaa, at De vil fordrive tiden med en liten spøk; — vet De hvad, generalkonsul Berger.

Krag avbrøt ham; han var fremdeles like alvorlig.

—Det er heller ikke min mening, at paastaa om generalkonsul Berger, at han er morderen, sa han, kun at han kan være det. Jeg vil bare vise Dem, at ingen av de, som efter hvad vi hittil kjender til saken, kan tænkes at ha interesse av Maxims bortgang, i virkeligheten er morderen. Allerede paa dette punkt støter en merkelig omstændighet til, og en ny person dukker op, det er generalkonsulens frue.

—Skuespillerinden? spurte Ryberg overrasket og nysgjerrig.

—Ja, den smukke skuespillerinde, som hadde været uforsigtig nok til at skrive visse breve, jeg tror ialt fem brever.

—Som er kommet i aagerkarlens besittelse, ah, jeg begynder at forstaa —

—Den nærmeste til i dette tilfælde at redde sin hustrus ære maatte jo være generalkonsul Berger —

—Du store Gud, avbrøt Ryberg, virkelig forskrækket. Men Krag vinket ham av.

—Ogsaa paa det grundlag kunde generalkonsul Berger være morderen, fortsatte han uanfegtet; men det umuliggjøres av den grund, at generalkonsulen slet ikke vet om brevene. Og de eksisterer ikke længer. De er brændte?

—Hvem har brændt dem?

—Jeg har brændt dem, svarte Krag, det var paa et tidlig tidspunkt av saken. Nu staar jeg altsaa ved det kildne spørsmaal: Skal jeg helt borteliminere generalkonsul Berger og hans frue fra eftersøkelsen som mordet kanske uvedkommende. Alle fomuftgrunder tilsiger mig et gjøre det, men en liten tanke i min hjerne frister mig fremdeles at holde fast paa dem. Og jeg har endnu en anledning til forbindelse med generalkonsulen. Jeg skal imorgen tale med ham om kjøpet av Stokke eiendom. Nuvel; men saa dukker en tredje person op: unge Gibson. De maa indrømme, at han hadde al grund til at slaa den motbydelige herre ihjel.

—Det kan jeg godt indrømme, svarte Ryberg, idet han trak paa skuldrene, men dermed kommer man ikke sakens løsning et eneste skridt nærmere.

Krag nikket. Rigtig. Han kan heller ikke være morderen. Jeg vet, at han ikke er det. Saa kommer vi til danserinden Fiorella. Meget taler for at hun kan være morderen.

Ryberg lo igjen.

—Ja, ja, sa han, men revolveren, kjære Krag, hvor var da revolveren, Maxim er jo skudt.

—Meget rigtig, og hvad blir der saa av skuddene jeg hørte, døren som blev slaat i, og hvor er alle papirerne blit av... Altsaa baade lille Gibson og Fiorella maa vi lade ut av betragtning. Saa blir kun tilbake av dem, som hittil har optraadt i dramaet, en eneste en.

—Endnu en, utbrøt Ryberg, hvem kan det være?

—Mig, svarte Krag, mig selv. Og naar vi ser nøiere paa tingen, saa blir det jo ganske klart, at den mand som De fandt i den dødes værelse, da De kom, han maa være morderen. Men jeg har ikke dræpt ham.

—Det tror jeg ikke heller, svarte Ryberg grundende, skjønt De godt kunde ha gjort det, kjender jeg Dem ret.

—Ja. Altsaa: Ingen av de personer i saken, som vi hittil kjender, kan være morderen. De kan ikke en gang ha hat nogen forbindelse med ham. Skal jeg altsaa være nødt til at slaa en strek over alle disse navne og behandle dem, som om de ikke eksisterer? Det vil ærgre mig at gjøre det.

—Men De blir vist nødt til det, sa Ryberg.

—Nei, svarte Krag tørt, det blir jeg ikke nødt til. Jeg kan ikke tro, at alle disse hændelser, som i sig selv frembyr saa mange dunkle og mystiske punkter, danner et avsluttet hele for sig og at et nyt avsnit begynder. Naar jeg tænker paa, hvad der hittil er hændt i disse dage, da er det likesom jeg fornemmer gjenlyden av de fottrin som jeg hørte, da jeg kom ind i dødsværelset. Jeg tror, jeg har hørt disse fottrin en gang tidligere og jeg tror, at jeg endnu engang skal høre dem. Jeg hadde ventet at høre dem nedover konsertsalen iaften, men de kom ikke —

Nu var klokken blit henved elleve. Krag hadde tydeligvis git dette resumé av saken likesaa meget for sin egen skyld som for at retlede Ryberg.

Han forlod kafeen sammen med politimanden og gik ned paa politistationen. I vestibulen sværmet det av journalister. Rygtet om, at en stor forbrytelse var blit begaat hadde begyndt at svirre i de indviede kredse. Det var ikke længere til at stanse, offentligheten forlangte besked. Krag hadde en kort konferanse med opdagelseschefen og da der ikke længer forelaa tvingende grunde til fremdeles at hemmeligholde saken, blev journalisterne sluppet løs paa byttet.

Klokken præcis 12 midnat befandt Asbjørn Krag sig utenfor Theo Gibsons bolig ved Tordenskiolds plads. Da han saa, at det lyste i vinduet, gik han derop. Han blev straks lukket ind av Gibson selv. Gibson var meget blek.

I entreen hvisket han:

—Hun har fortalt mig alt. Det er frygtelig.

Da Krag kom ind i leiligheten saa han Fiorella henne ved skrivebordet, dypt sammensunken i en av kurvstolene; hun var sortklædt som en bodfærdig Magdalene; hun reiste sig ikke og hilste paa ham, da han kom ind, men i det store, bedrøvede blik hun sendte ham laa der en bøn.

Krag vendte sig mot Gibson:

—Har De faat et vigtig brev i løpet av dagen? spurte han. Gibson rystet mismodig paa hodet og pekte hen paa skrivebordet, hvor nogen postsaker laa uordentlig henstrøt.

—Ikke andet end dette, sa han, lutter likegyldige ting. Jeg har heller ikke ventet noget særlig. Har De ventet, at der skulde komme noget.

—Jeg maa tilstaa, svarte Krag, at jeg hadde ventet at nogen skulde sende Dem papirerne, de falske veksler.

En gysen gjennemfor Gibson.

—De maa ikke glemme, fortsatte Krag, at de forfærdelige papirer endnu befinder sig paa videvanke.

—Men de er iallefald i sikkerhet, saalænge de er hos morderen.

—Trøst Dem med det, svarte Krag, det er foreløpig Deres eneste trøst. Saa vendte sig detektiven mot Fiorella. Han tiltalte hende paa engelsk.

—Har De saa besluttet Dem til intet at skjule?

—Jeg skal intet skjule, sa hun.

—Godt. Saa De forbrytelsen bli begaat?

—Nei. Men jeg kom like efter.

—Saa De morderen?

—Ja.

—Kjendte De ham?

—Nei.

Krag lænet sig tilbake i stolen.

—Godt, sa han, la os saa faa vite hele sandheten.

XXVI.

Sandheten.

DANSERINDEN talte lavmelt og stilfærdig og hele tiden med nedslagne øine.

—Sandheten er den, sa hun, at jeg har bedraget Gibson.

—Kjære frøken, indskjøt Krag, det er ikke denslags sandheter, jeg ønsker at vite. Jeg har slet ikke tænkt noget nærmere paa, om Deres kjærlighet til unge Gibson har været egte eller ikke. Desuten —

—Vær litt mild mot hende, sa Gibson bønfaldende, om litt vil hun nok si Dem, hvad hun mener.

—Jeg har holdt av Gibson som ingen anden, fortsatte Fiorella, uten at ta hensyn til Asbjørn Krags ord, jeg er blit boende her i byen i næsten et helt aar og slitt mig ut i den lille varieté, mens jeg dog kunde ha reist utenlands og tjent flere penger og lært andre og flere mennesker at kjende.

—Elsket De ham straks ved første møte? spurte Krag.

—Nei, ikke straks, svarte danserinden, det kom litt efter litt. Nei, jeg vet ikke, hvorledes det er kommet, men jeg vet bare, at jeg nu ikke længer kan undvære ham, og jeg er beredt til at gaa i døden for at redde ham.

Asbjørn Krag saa paa hende.

—Jeg har gjettet det, sa han; da De besøkte Maxim klokken fire idagmorges hadde De en merkelig og farlig plan, ikke sandt.

—Jo, jeg var beredt til at gjøre det yderste. Hun hævet stemmen og gjentok: Det yderste, siger jeg Dem, det yderste.

Krag bemerket blot tørt:

—Men at De hadde anledning til at besøke ham den tid av døgnet, det tyder dog paa, at De maatte staa i et særlig forhold til ham.

—Det har De ret i, svarte danserinden, Nicolay Bewer var min mand. Det synes ikke at forbause Dem?

—Ikke synderlig, svarte Krag, det er bare en forklaring paa, hvad jeg spurte Dem om. Jeg tar forklaringen for god.

—Tror De mig ikke?

—Jo, jeg tror Dem fuldkommen.

—Jeg har været gift med ham i seks aar, og hvis jeg vilde fortælle Dem om dette egteskap, da blev det fortællingen om en kvindes lidelseshistorie. Folk tror ikke, at vi, som danser rolig over scenen hver aften og færdes i sorgløshet og glæde, at vi kan ha vore lidelser, men vore lidelser kan være større og dypere end de ileste menneskers. Jeg blev som ganske ung dansøse ved en teaterballet tvunget ind i dette egteskap. Tiltrods for, at han i begyndelsen gjorde alt for at behage mig, hadde jeg en forunderlig avsky for ham, men tilslut lod jeg mig da av trusler og løfter overtale. I det første aar av mit egteskap elsket han mig sikkerlig oprigtig, iallefald var han meget opmerksom. Men efterhaanden blev han likegyldig, og hans sind vendte sig til andre kvinder. Og med forandringen viste sig hans virkelige og brutale natur sig. Jeg behøver ikke at fortælle alle de mishandlinger, jeg har været utsat for, og kanske De heller ikke vil tro paa det, men tilslut blev ogsaa mit sind bittert, og da jeg saa hans likegyldighet, kastet jeg mig ogsaa ut i det muntre liv, som jeg hadde saa let adgang til. Jeg hadde ventet, at han skulde ha slaat mig ihjel, første gang, da han fik vite, hvorledes jeg, hans hustru, var. Han fandt nogen brever. De forstaar, denslags brever, som man, straks man faar dem, bør brænde, men som man allikevel samler paa. Med dødsangst og bæven gik jeg til et møte med ham. Men han var ganske anderledes, end jeg hadde ventet. Han smilte grusomt, men han var rolig. Jeg husker endnu hans første ord: Min lille due, sa han, du er flink, dig kan jeg faa bruk for. Da jeg giftet mig med ham, trodde jeg, at han var en formuende mand; men litt efter litt hadde jeg faat et indblik i hans forretninger. Jeg begyndte at bli mistænksom, fordi han saa ofte skiftet opholdssted, ofte brøt han op, likesom han skulde være jaget, og litt efter skjønte jeg da, at hans forretninger var likesaa lyssky som hans karakter. Han var stadig eftersøkt av politiet. Jeg tror ikke, han begik egentlige forbrydelser, men han vandret stadig paa kanten av forbrydelsen, og han var mere grusom end forbryderen, for der ligger mange stakkels ødelagte menneskeskjæbner efter ham, hvor han har gaat. Saa tvang han ogsaa mig ind i sine ugjerninger. Vi reiste fra by til by, og jeg hadde som opgave at skaffe ham ofre,

Jeg skulde søke at bli kjendt med unge og ubefæstede mænd, som han saa plyndret. Især unge mænd, som ikke selv hadde nogen formue, men som hadde rike og ansete slegtninger, var han opsat paa at faa fat i. De kan vel forstaa, hvorledes det i de fleste tilfælde gik. Selv hadde livets ulykke lært mig grusomhet og hensynsløshet, og da jeg hadde valget mellem en tilværelse i elendighet og nød eller en tilværelse i overflod, valgte jeg det sidste, fordi jeg syntes jeg selv hadde lidt saa meget, at jeg hadde ret at utnytte mit liv, selv om andre skulde lide derved. Det er en daarlig moral, det vet jeg nok, men min moral er ikke bedre. Og jeg skal jo nu si hele sandheten, ikke sandt.

—Hvor mange mennesker har De i forening med denne bandit ødelagt? spurte Krag.

—Det vet jeg ikke, det husker jeg ikke, svarte hun med en undertrykt hulken i stemmen, jeg vilde aldrig tænke paa det, turde det ikke, jeg kvalte rædselen med nye oplevelser, ny spænding, og paa den maate blev jeg ham efterhaanden en flinkere og flinkere due . . . Men jeg var ikke den værste, tilla hun heftig, han var meget værre end jeg, og jeg bad ofte paa knæ for de stakkels ofre, men intet hjalp, han viste mig bort leende og brutalt.

—Felttoget gik altsaa for sig paa den maate, sa Krag, at De narret disse ubefæstede ungdommer til at bruke mange penger.

—Oh, det behøvet jeg ikke at narre dem til. Det vilde de saa gjerne av sig selv. Men naar det var kommet til det, at de ikke hadde flere igjen, da begyndte mit egentlige arbeide.

—Da førte De dem sammen med Maxim?

—Ja.

—Som til en begyndelse var elskværdigheten selv og tilbød at laane den unge penger.

—Ja.

—Og som i begyndelsen slet ikke tok noget bevis.

—Nei.

—Men som tilslut, da han forlangte papirer for det hele beløp, ikke hadde nogen anden utvei end at utskrive falske veksler.

—Saaledes var det bestandig.

—Fandt disse unge mænd paa av sig selv, at det jo var en glimrende utvei med slike falske veksler?

—Som oftest ikke, svarte danserinden, de hadde jo bestandig to utmerkede raadgivere.

—Summen av dette er altsaa den enkle, sa Asbjørn Krag, at det er Dem, som har ført Deres elskede ind i elendigheten.

—Ja, svarte hun stilfærdig, men jeg har lidt likesaameget derved som han selv. Da jeg blev glad i ham, aa, hvor jeg har bedt og tryglet og graat. Men alt var forgjæves. Gibson sank bare længere ned i elendigheten, og tilslut omklamret Maxim ham med et grep, hvorfra han ikke kunde reddes. Da var det, at jeg besluttet mig til at vaage et sidste forsøk. Det var igaaraftes jeg skiltes fra Theo i kafeen, jeg visste, at Maxim vilde være ute i forretninger til klokken fire, og jeg gik vaaken frem og tilbake paa mit gulv og ventet, mens urviserne sneglet sig frem.

—Hvad var Deres hensigt? spurte Krag, vilde De dræpe Deres mand?

—Jeg vilde først trygle ham endnu engang, bede som for mit liv, love ham alt, hvis han denne ene gang viste mildhet og retfærdighet. Og hvis det ikke nyttet, saa var det min hensigt at dræpe ham. Jeg hadde min dolk med.

—Naar De skal være helt ærlig, sa Krag, tror De da, at det hadde nyttet at be ham endnu engang om at vise skaansel.

—Nei, svarte hun med en gysen, jeg forstod, hvad jeg gik til. Jeg hadde nøklen til hans leilighet og kom ind i den ad baktrappen. Allerede da jeg var i kjøkkenet, hørte jeg støi av stemmer derinde, og jeg listet mig derfor forsigtig derind. Men i detsamme jeg gaar gjennem det første værelse, hører jeg et skud, et dumpt og uhyggelig smeld fra en revolver. Jeg stanser og maa gripe mig for brystet, ti en forfærdelig tanke har faret gjennem mit hode: Om det var Gibson, om det var Gibson, som var blit drevet til fortvilelse. — Jeg blev staaende derinde i det mørke værelse i to-tre minutter og gaar saa ind i det næste værelse, som ogsaa er mørkt. Jeg ser straks min mand, som sitter i stolen. —

—Forstaar De, at han er død?

—Ja, jeg forstaar, at han er død, for jeg ser de blodige pletter paa hans skjortebryst.

—Opdaget de ikke straks morderen?

—Ikke straks. Ikke før et minut eller saa er gaat. Jeg nærmer mig værelset med vaklende skridt, jeg kjender, at jeg er en besvimelse nær, og saa ser jeg et menneske, som reiser sig op henne ved et av skabene. Det er en mand. Han er klædt i en fotsid brun ulster, som naar ham næsten ende til anklene, han staar med ryggen vendt mot mig, saa jeg kan tydelig, ganske tydelig se, at han putter en revolver i lommen. Han maa ha hørt mine skrid, og det forunder mig, at han ikke vender sig om. Men saa vender han sig pludselig om og staar midt i lyset.

—Men saa fik De jo allikevel se dette menneskes ansigt.

—Det var ikke et menneskes ansigt, svarte Fiorella.

XXVII.

Pels.

EFTER danserindens besynderlige ord indtraadte lang taushet. De kom endog overraskende paa Asbjørn Krag; han blev sittende i flere minutter og stirret tankefuldt frem for sig.

—Forstaar jeg Dem ret, spurte han endelig. De siger, at den mand, som reiste sig henne ved bokreolen og vendte sig mot Dem, han hadde intet menneskeansigt?

—Det er rigtig, hvad jeg siger, svarte Fiorella, idet hun gyste, manden hadde intet menneskeansigt.

—Og dog var det et menneske? spurte Krag.

—Og dog var det et menneske. Hans skikkelse var en mands, hans klær var en mands, hans hænder var en mands. Men hans ansigt —

Fiorella fuldførte ikke sætningen; det var likesom hun manglet ord for at kunne beskrive det merkværdige syn.

—Saa De længe paa dette ansigt? spurte Krag.

—Ikke meget længe, svarte Fiorella, han kom meget langsomt gaaende mot mig og jeg veg forfærdet tilbake saadan som man viker tilside, naar man tror at se et spøkelse. Da han kom helt hen mot mig, virket han saa frygtelig paa mig, at jeg faldt besvimet om. Hvad der mere hændte kan jeg ikke huske; det første jeg saa, da jeg kom til bevissthet, var Deres ansigt.

Men jeg formoder, at han rolig har gaat forbi mig og har latt mig ligge der. Jeg kunde jo ikke være farlig for ham.

—Jeg kan ikke glemme dette ansigt De har set, sa Krag, kan De beskrive det.

—Det var et dyrs ansigt, svarte danserinden, en jaguars eller leopards. Haaret fra hodet faldt nedover halsen, øinene var store og vilde.

—Øinene laa maaske dypt inde i hodet? spurte Krag.

—Nei, nei, svarte Fiorella, saa vilde jeg med engang ha forstaat, at det var en maske. Men ogsaa øinene var et dyrs, en stor kats eller en tigers. Jeg vet ikke; men jeg husker endnu deres glans, som skiftet i det grønne. Det var kanske det frygtelige blik i disse øine, som fik mig til at falde om.

Krag smilte, et merkelig fjernt smil, som røbet, at hans tanker var langt borte.

—Det er en merkelig fortælling den De der kommer med, mumlet han.

—De tror mig kanske ikke? spurte danserinden ængstelig.

Krag var taus en stund. Saa svarte han, halvt likegyldig, halvt aandsfraværende:

—Jo, naturligvis tror jeg Dem, — hvis De hadde fortalt mig en mindre fantastisk historie, saa kanske jeg hadde været i tvil, men nu tror jeg Dem. Kan De huske nogenlunde nøiagtig, hvordan dette menneske med dyreansigtet ellers saa ut?

—Haarene i ansigtet var rødlige, begyndte danserinden, mere husker jeg ikke —

—Og jeg interesserer mig slet ikke for, hvordan hans maske saa ut, svarte Krag, hvordan var ulsteren?

—Gulbrun og lang, den rak ham til anklerne. Da han vendte sig mot mig, saa jeg at den ikke var igjenknappet.

—Ah, sa la De vel merke til klærne indenfor?

—Det var sorte selskapsklær, forklarte danserinden, jeg husker, at jeg saa en diamantnaal i hans skjortebryst.

Manden kom altsaa fra selskap; det kan stemme, mumlet Krag.

—Kan det stemme? spurte lille Gibson overrasket, han hadde hele tiden i fuldkommen taushet hørt paa sin venindes fortælling.

—Ja, med tiden, mente jeg, svarte Krag utaalmodig, klokken var jo henved fire; han er kommet fra selskap.

—Han var av middelshøi vekst, fortsatte danserinden, kanske var han litt førlig; men det tør jeg ikke saa sikkert avgjøre; andet husker jeg ikke om ham.

—Vil De saa si mig, spurte Krag, hvorfor De ikke fortalte mig dette straks?

Danserinden saa forundret paa ham.

—Behøver jeg at fortælle Dem alt? spurte hun — for saa maatte jeg jo ha oplyst Dem om alt det øvrige, — at jeg var gift med ham, som laa død derinde, at jeg hadde spillet denne ynkelige rolle mot min elskede. Jeg undres, om der kan være tilgivelse for mig.

Krag reiste sig.

—Det er ikke mig, som skal tilgi Dem, sa han kort. Hvor længe blir De i byen?

—Jeg blir her, svarte hun, saa længe De ønsker det.

—Godt, De skal faa høre nærmere fra mig. Foreløpig er der ingen uten mig, som skal ha at vite, hvad der er sket.

—Jeg skal huske paa det. Men hvis jeg nu blir indkaldt som vidne?

—Jeg skal sørge for, at De ikke blir indkaldt. Asbjørn Krag tok sit tøi paa. Han skulde netop forlate leiligheten, da hans øine faldt paa en avis, som laa henslængt paa et bord ved døren. Grepet av en tanke aapnet han avisen.

—Venter De at finde noget der? spurte Gibson.

—Det er en morgenavis, bemerket Krag, optat av at gjennemløpe spalterne.

—Javel, og der staar ikke noget om mordet.

—Jeg søker heller ikke noget om mordet, svarte detektiven.

Hans øine hadde fundet frem til en liten artikel midt paa anden side, og han læste den med stor interesse. Gibson stod bak hans ryg.

—Er De medlem av regattaklubben? spurte Gibson.

—Nei, svarte Krag — det var netop en artikel om regattaklubben, han læste — men denne notisen interesserer mig allikevel. Jeg ser, at klubben har hat generalforsamling igaar.

—Ja, i rococosalen i Grand. Efterpaa har der været middag.

—Er De medlem av den klubben?

—Ja, svarte Gibson.

—Har De været paa nogen av generalforsamlingerne?

—Ja, paa flere.

—Pleier der bestandig at være fest efterpaa?

—Som oftest.

—Hvor længe varer disse selskapeligheter?

—Aa, til ved tre-tiden om natten. Nogen av deltagerne gaar hjem tidligere, men klokken halv fire er det ialfald slut.

Asbjørn Krag la avisen sammen.

—Det er godt, sa han, farvel.

Han var tilsynelatende saa sterkt optat av sine funderinger, at han ikke la merke til de to andres omsorgsfulde hilsen.

Gibson lyste ham nedover trapperne. Da Krag kom ned paa gaten tok han straks veien til Grand hotel.

Nattevakten slap ham ind. Det var stilt og lukket i hotellet.

—Væk direktøren, sa Krag.

Nattevakten saa paa ham, kjendte ham igjen og forsvandt opover trapperne.

Nogen minutter efter kom direktøren nedover med elevatoren.

—Jeg hadde endnu ikke lagt mig, sa han, jeg sat optat med regnskaperne. De kommer sent.

—Jeg kommer sent, svarte Krag med en mine som om det var ham knusende likegyldig, hvor sent han kom.

Direktøren førte ham ind i et av sideværelserne.

—De hadde selskap i nat, sa Krag.

—Ja, en generalforsamlingsmiddag.

—Hvor mange gjester var der?

—En sytti-otti.

—La mig høre, hvilke —

Direktøren smilte.

—Jeg kan ikke huske dem allesammen, sa han.

—Saa nævn nogen navne!

Direktøren begyndte at regne op.

—Doktor den, grosserer den, konsul dit, —

—Var generalkonsul Berger der.

—Ja, det er sandt, utbrøt direktøren, han ogsaa.

—Naar gik han?

—Klokken halv fire.

—Bestemt?

—Jeg tror det ganske bestemt, for han var blandt de sidste. Han kjørte bort i sin egen vogn, som stod utenfor og ventet paa ham.

—Alene?

—Ja, alene.

—Hvorledes var han klædt?

—Gala, selvfølgelig.

—Ulster?

—Nei, pels.

Asbjørn Krag sænket øienlaakene halvt igjen.

—Pels, mumlet han, det er godt. Undskyld, at jeg kaldte paa Dem. Farvel, hr. direktør.

—Godnat, svarte direktøren, idet han lukket ham ut.

Paa gaten blev Krag staaende en stund og tænkte sig om. En enlig nattevandrer, som gled forbi, kunde høre ham staa og mumle for sig selv:

—Altsaa pels, hm, altsaa pels.

Saa kapret han en automobil og kjørte hjem.

Allerede ute paa gaten saa han, at der brændte lys i hans arbeidsværelse.

Det kunde bety, at enten sat nogen og ventet paa ham, eller ogsaa laa der breve eller telegramer til ham.

Han gik op og laaste sig ind. Han tænkte, at muligens sat Ryberg derinde. Men værelset var tomt.

Derimot laa der to brever paa hans skrivebord.

De var bragt ved bud, han kunde se det, fordi de manglet frimerker.

Skriften utenpaa det ene brev var en dames. Skriften utenpaa det andet en steil og kraftig mandfolkskrift.

Men det eiendommelige var, at begge konvolutterne var var nøiagtig like, blaa, tykke og aristokratiske.

Krag aapnet det første brev, som var skrevet av en dame.

Han læste det igennem og blev forundret. Men endnu mere forundret blev han da han læste det andet.

Det ene brev var fra fru Jeanette, kunstnerinden.

Det andet fra hendes mand generalkonsul Berger.

Og det fremgik tydelig av indholdet, at de begge hadde skrevet til Asbjørn Krag uavhængig av hverandre.

XXVIII.

To breve.

ASBJØRN Krag læste brevene endnu en gang igjennem og rystet uforstaaende paa hodet. Det første brev lød saaledes:

»Hr. Asbjørn Krag. Jeg har telefonert efter Dem flere ganger idag, men jeg har ikke kunnet træffe dem. Der er hændt noget underlig, som har gjort mig meget urolig, og jeg maa absolut tale med Dem. Jeg kommer imorgen formiddag, kl. 11.

Deres

J. B.»

Det andet brev lød saaledes:

«Min herre!

I anledning en paafaldende merkelig hendelse tillater jeg mig at søke Deres bistand imorgen klokken halv et.

Ærbødigst

G. Berger,

generalkonsul ».

Detektiven maatte uvilkaarlig smile, da han hadde læst disse to brever fra mand og hustru. De var skrevet paa samme slags brevpapir, paa generalkonsulens private papir. Men Krag gjettet paa, at det ene brev var skrevet fra hjemmet og det andet fra kontoret; — det var forskjellig slags blæk.

Saa blev han pludselig alvorlig.

—Paa denne maate, tænkte han, vender vi altsaa tilbake til vort utgangspunkt. Jeg visste nok, at det ikke var rigtig at kaste bort som saken uvedkommende nogen av de mennesker, som engang var blit flettet ind i dens net.

Han skrev en kort billet til generalkonsulen: «Jeg vil søke Dem selv paa Deres kontor kl. 2» — og la den ut i forstuen. Hans tjener vilde besørge brevet tidligst mulig; det var en given ordre. Før han gik til ro, ringte han ned til politikamret for at høre om noget nyt var forefaldt. Men der var ikke forefaldt det ringeste nyt. Aviserne var som gale efter enkeltheter, og reporterne beleiret opdagelsespolitiets kontorer uavbrudt. Men der var intet spor av morderen. Chefen, som Asbjørn Krag traf i telefonen, var utaalmodig efter at faa rede paa, hvad detektiven paa sin kant hadde opnaadd, og Krag lovte at rapportere alt i løpet av den næste dag. Men han gav ham ikke stort haap om et resultat.

Allerede klokken syv den næste morgen kom Ryberg. Agronomen Boberg, som han hadde fulgt til bygrænsen, var endnu ikke kommet tilbake, men Ryberg hadde bragt paa det rene, at han endnu saa sent som klokken 11 igaaraftes opholdt sig paa gaarden Stokke, tilsynelatende ganske i uvitenhet om, hvad der var skedd.

—Jeg forutsætter, sa Ryberg, at jeg fremdeles skal holde mig underrettet om hans bevægelser.

—Ja, saa snart han faar se bladene, vil han naturligvis styrte ned igjen til byen.

—Det er en selvfølge. Og saa vil han ile hen til sin dræpte vens bolig.

—De tar feil, svarte Krag, han kan jo ikke vite, hvad politiet har fundet av papirer. Hvis de to har været sammen om nogen skumle smaa forretninger, saa er det litt sandsynlig, at han vil ile i løvens gap. Pas paa i Deichmansgaten hvor han bor. Har De undersøkt hans leilighet.

—Ja, igaaraftes, svarte Ryberg. Jeg fandt et paaskud til at trænge mig ind i hans værelse, men jeg opdaget ikke nogetsomhelst merkelig. Hvis han har nogen papirer, saa tror jeg at han fører dem med sig. Alle skuffer og skabe var ulaaste. Han skjulte ingen hemmeligheter.

—Godt, saa ses vi klokken 1. Underveis kan De gaa indom politikemikeren.

—Hvem? spurte Ryberg overrasket. bruk for ham?

Har De allerede

—Ja. Jeg vil gjerne ha en konferanse med ham klokken fem.

—Hvor?

—I hans laboratorium i Pilestrædet.

—Det skal bli besørget, svarte Ryberg, — det ser ut til, fortsatte han imponert, som at De allerede har Deres plan færdig og arbeider efter den. De træffer Deres dispositioner saa sikkert, som om det bare gjaldt at trække den til for at faa offeret til at dingle.

Asbjørn Krag la haanden paa hans skulder.

—Kjære ven, sa han, De har uret; jeg staar i dette øieblik saa magtesløs, at hvis jeg hadde en saadan snor og trak den til, saa vilde der slet ikke dingle noget offer i den.

Ryberg saa paa den anden. Et underlig blik glimtet i den unge politimands øine.

—Jeg tror Dem ikke, sa han. Straks efter gik han for at overta sin del av arbeidet: Bevogtningen av agronomen, den dræptes ven.

Til den fastsatte tid, klokken 11, ringte det paa Asbjørn Krags entrédør. Detektiven gik selv ut og lukket op; utenfor stod en tæt tilslørt, elegant klædt dame. Det var fru Jeanette Berger, den bekjendte kunstnerinde, hvis tilstedeværelse paa en privatdetektivs kontor vilde ha vakt sensation i byen, hvis den var blit kjendt.

Krag førte hende ind i sin leilighet og hjalp hende yttertøiet av.

—Det glæder mig, sa han, at De ikke længer er saa nervøs, som da jeg første gang talte med Dem.

—Men da gjaldt det jo ogsaa noget mere end det forhaabentlig nu gjælder. Jeg har været utsat for en underlig oplevelse, sa hun, og jeg har besluttet at henvende mig til Dem, da jeg stoler blindt paa Dem.

Krag saa smilende paa sit ur.

—Det gjælder altsaa ikke liv eller død nu? spurte han.

—Nei, svarte hun litt urolig; men det er et besynderlig tilfælde. Det lyder som en hel roman.

—De har læst bladene? spurte Krag.

—Ja, svarte hun med en gysen; det var jo forfærdelig, at han skulde ende saadan; men jeg kan ikke tvinge mig til at føle nogen medlidenhet med ham. Derimot føler jeg den dypeste medlidenhet med den stakkels morder, som er blit drevet til at begaa en forfærdelig handling. Vet De, hvisket hun, at jeg saa inderlig godt kan forstaa morderens handlemaate. Hvis jeg var stillet overfor det utrolige, at jeg i en given, frygtelig situation ikke hadde nogen anden utvei, saa kunde godt desperationen og fortvilelsen trykke revolveren i min haand.

—Ah, utbrøt Krag, De er den tredje.

—Den tredje, hvad mener De?

—De er den tredje, som har hat de samme tanker. Igaaraftes talte jeg med en ung dame, en dame fra scenen, hos hvem det næsten var blit til overbevisning, at kun saaledes maatte det gjøres —, Krag fuldførte ikke sætningen, men antydet resten med en betegnende haandbevægelse.

—Men den tredje? spurte fru Jeanette. De sa den tredje.

—Ja, for den første, det var mig selv.

—Dem selv, store Gud.

—De giftige kryp maa knuses, sa detektiven alvorlig, men som De ser, frue, er en fjerde kommet os i forkjøpet.

—Og denne fjerde, hvem er det?

—Det vet man ikke endnu.

—Ikke engang De?

—Nei, ikke engang jeg.

Fra dypet av en skuffe i sit skrivebord ledte han frem en liten æske, som han aapnet. Æsken var halvt fyldt av de fineste cigarretter.

—Jeg vet, at De røker, sa han, man tænker bedre ved en cigaret, frue. Straks efter gled den violblaa røk i svaiende ringe omkring i værelset.

Fru Jeanette lo.

—Vet De hvad, utbrøt hun, jeg er kommet her for at fortælle Dem noget, og nu sitter jeg istedet her og er nysgjerrig. Jeg har en følelse, at De ogsaa har noget at fortælle mig.

—De tar ikke feil, svarte Asbjørn Krag, dere litt nervøse damer har et merkværdigt instinkt. Jeg har været gjenstand for to høist besynderlige sammenstøt av tilfældigheter. Begge gjælder Dem, frue.

En mørk skygge gled over hendes ansigt, og hun blev øiensynlig en smule urolig.

—Vær ikke bange. Der er intet at ængstes for. Husker De, da vi sidst skiltes, saa antydet De noget om, at De var mig taknemlig.

—Jeg er Dem fremdeles dypt taknemlig. Jeg vil aldrig glemme at —

Krag avbrøt hende med en haandbevægelse.

—Nuvel, saa husker De vel ogsaa, at jeg sa til Dem, at De muligens kunde gjøre mig en stor tjeneste igjen ved leilighet, og det erklærte De Dem villig til.

Fru Jeanette nikket.

—Netop igaaraftes, da jeg kom hjem, fortsatte Krag, og fandt Deres brev, stod jeg ifærd med selv at skrive til Dem for at utbede mig denne tjeneste.

—Det var et merkværdigt træf. Hvad er det, De ønsker?

—Det er ikke saa særdeles meget, svarte Krag smilende, idet han velbehagelig støtte røken ut iværelset, men saadan er det bestandig med os politimænd, vore ønsker er smaa og ubetydelige. Jeg vilde bare ha Dem til at si mig, naar Deres mand kom hjem igaarnat.

Fru Jeanette brast i latter, men Krag var nu uhyre alvorlig.

—Det er virkelig et ønske, sa han.

—Undskyld min munterhet, men det er virkelig for komisk. Jeg kan si Dem akkurat, naar min mand kom hjem. Tænk, han kom hjem klokken halv fem.

Ikke en bevægelse i Asbjørn Krags ansigt forraadde, at denne meddelelse interesserte ham. Men han sat nogen sekunder og regnet efter. Klokken halv fire var han kjørt fra Grand. Han behøvet ikke mere end ti minutter — et kvarter for at naa hjem. Hvor hadde han saa været i mellemtiden? Klokken fire hadde mordet fundet sted.

—Er De sikker paa, at han ikke kom klokken fire? spurte Krag.

Fru Jeanette kunde næsten ikke skjule sin munterhet; saa komisk forekom hende Krags indtrængende og alvorlige stemme og det ganske ubetydelige ved spørsmaalene.

—Nei, sa hun, han kom klokken halv fem. Vi bor jo like ved kirken, og jeg hadde ligget vaaken hele natten, fordi jeg grundet frem og tilbake paa, hvad der var hændt om aftenen, det, som jeg endnu ikke har fortalt Dem om, men som jeg er kommet hit for at fortælle. Kirkeklokkerne slog tre, halv fire, fire og halv fem — saa kom han.

—Kom han gaaende eller kjørende? spurte Krag videre.

—Gaaende. Vognen hadde han sendt hjem en times tid iforveien. Han liker at gaa en lang tur, naar han kommer fra festligheter.

—Var han klædt i pels eller ulster? spurte detektiven videre, i pels maaske? tilføiet han let.

—Nei, svarte hun, i en lang, gulbrun ulster.

XXIX.

Manden gjennem vinduet.

ASBJØRN Krag sat et øieblik taus og ganske bevæget over de merkværdige oplysninger, som nu kom dryssende utover ham. Fru Jeanette skjønte ikke, hvor han vilde hen med sine spørsmaal, hun tok det hele spøkefuldt.

—Er det noget mere, De ønsker at vite? spurte hun, det er unødvendig at spørge mig ut om min mands tilstand forøvrig, for selv om han ofte kan bli ganske længe oppe. saa drikker han dog aldrig et glas formeget, som De kanske tror. Men hvorfor har De forresten bruk for alle disse likegyldige ting?

—Ikke for noget særlig, sa Krag, det er en liten sak, jeg holder paa med.

—Som min mand er implisert i. Du store Gud, skal nu ogsaa han i politiet; det vil bli interessant. Si mig, har han gjort noget galt?

— Slet ikke, avbrøt Krag smilende, men hvis De tænker Dem til, at der paa gaten i en eller anden bydel kan være hændt noget, idet en mand i gulbrun ulster gik forbi, saa maa De indrømme, at jeg kan ha interesse av at faa fat i denne mand.

—Det er indrømmet.

—Forøvrig vil jeg be Dem indtrængende huske paa, hvad De nu har fortalt mig. Klokkeslettet, halv fem, da han kom hjem, og den gulbrune ulster, som han var klædt i.

—Det skal jeg nok huske paa. Men nu har De næsten faat mig til at glemme mit eget erende. De har en pragtfuld maate at berolige folk paa, De taler løst og fast om en mængde ting, likegyldige saker. Jo, nu skal De høre —

—Det var nat til igaar, det hændte, ikke sandt? spurte Krag.

—Jo, svarte fru Jeanette, det var klokken 12, nat til igaar. De hører, jeg har klokkeslettene iorden. Jeg kom hjem fra teatret klokken halv tolv og hadde netop drukket en kop te og sendt piken tilsengs, da jeg hører en paafaldende larm i huset.

—Var De den eneste, som var oppe paa det tidspunkt?

—Ja, den eneste. Ogsaa barnepiken var gaat tilsengs. Da jeg hører larmen første gang, lytter jeg, idet jeg tror, at det er vinden, som raser i det gamle hus, men saa kommer lyden igjen, og nu er jeg ikke i tvil om, hvad det er. Det er et vindu, som blir aapnet. Vi har disse dobbelte vintervinduer, hvis øverste del kan sættes op, naar der skal luftes i værelserne, men hvis nederste del kun om sommeren kan aapnes. Og nu hørte jeg ganske tydelig, at nogen forsøkte at aapne de nederste felter i et av vinduerne. Jeg kunde høre det paa skrapningen med hængslerne og paa glassets klirren. De forstaar, hvor uhyggelig saadant kan virke paa folk flest, og jeg blev virkelig ganske fælen i øieblikket og maatte holde mig for brystet. Jeg tænkte straks paa indbrudstyver, og min næste tanke var, hvorledes skal du kunne faa tilkaldt hjælp. Lyden av de rystende ruter kom fra min mands arbeidsværelse, og jeg maatte absolut gjennem det for at naa ut til korridoren, som førte til pikernes rum. Jeg var saaledes ganske avsperret, og da jeg opdaget det, blev jeg mere og mere forskrækket. Støien fortsattes, men den var ganske svak, saa jeg kunde alene høre den, naar jeg intenst lyttet efter den. Omsider hørte jeg, at vinduet med en sterk dirren blev aapnet. Det gik traat, for de ytterste rammer var frosset til i vinterkulden. Nu, tænkte jeg, der jeg stod skjælvende ved døren og lyttet, nu er forbryderen ifærd med at klatre ind gjennem vinduet. Jeg ventet i henved to minutter, og da det fremdeles var stilt derinde, besluttet jeg mig til at avansere fremover. Men idetsamme jeg skulde aapne døren, blev jeg skræmt av en ny lyd, jeg syntes, det var en revolverhane, som spændtes, straks efter hørte jeg tassende skridt, og saa blev en skuffe langsomt og forsigtig trukket ut derinde.

—Saa var vel tyven kommet ind gjennem vinduet? spurte Krag.

—Nei, svarte fru Jeanette, nu skal De høre videre. Som De vel kan tænke Dem, blev min angst nu værre end før. Jeg var en enlig kvinde, og jeg kunde ikke naa frem til de andre mennesker i huset, uten at jeg gik gjennem det værelse, hvor forbryderen arbeidet. Jeg hadde lyst til at skrike høit, men jeg hadde dog saamegen aandsnærværelse tilbake, at jeg saavidt ialfald bekjæmpet min skræk. Jeg staar da ved døren og lytter og hører, at flere og flere skuffer blir aapnet. Og i det samme kommer jeg til at huske paa, at min mand hadde liggende en temmelig stor kontant pengesum i sit skrivebord. Du maa ialfald gjøre et forsøk paa at redde den, tænkte jeg, og med fare for at bli hørt av forbryderen og overfaldt, gaar jeg hen til et vindu og aapner det. Jeg skal netop skrike om hjælp utover den mennesketomme have og gate, da jeg ser, at forbryderen klatrer ned fra vinduet ned i haven. Som De husker, bor vi i en enebolig i to etager. Min mands arbeidsværelse ligger i anden etage, og det var herfra, han klatret ned. Jeg har aldrig set noget saa vidunderlig, det var, likesom han gled stille nedover bare væggen som en mørk skygge; jeg blev ganske forstenet av forundring ved at se det, og istedetfor at rope høit, som jeg hadde isinde, blev jeg staaende taus og betragtet ham. Da han kom ned paa jorden, stod han en stund og betænkte sig, saa la han sig pludselig ned paa knæ. Ja, vil De tænke Dem til, han la sig ned paa knæ. Jeg trodde, at han vilde lete efter noget, som han hadde tapt, men nei, han saa ikke ned mot jorden, han saa op mot himlen og strakte begge sine hænder foldede fremover og opad. Han bad til den almægtige. Er det ikke forunderlig? Han laa der i haven og bad, efterat han hadde gjort indbrud i min mands værelse.

—Hvorlænge laa han slik? spurte Krag.

—Jeg vet ikke, jeg talte ikke sekunderne, jeg var altfor betat. Kanske han laa slik i et minut, kanske i to, det var ialfald ikke længe; men saa pludselig reiste han sig og ilte med lette skridt over den frosne havejord, kvasset knaste under hans føtter; da han kom hen til havegjerdet, kastet han sig raskt og behændig over det og forsvandt i gaten, som var ganske mennesketom. Jeg blev længe staaende der i vinduet og lyttet efter hans skridt, og jeg blev endog staaende der, efterat de var døet bort. Det var likesom jeg var halvt bevisstløs av rædsel og forundring, og jeg vaktes først til bevissthet igjen, da en iskold vind stødte mot mit bryst.

Fru Jeanette var ganske bevæget av sin egen beretning og maatte tilkjæmpe sig fatning for at kunne fortsætte. Asbjørn Krag hadde hørt paa hende uten at bevæge en mine; men nu hævet han haanden iveiret, han vilde spørge.

—Saa De ingengang hans ansigt, fru Jeanette?

—Nei, slet ikke. Han var middels høi og klædt i en tynd frak og et mørkt jakkesæt; da maaneskinnet var temmelig sterkt, kunde jeg godt se det. Og da han utviklet en fænomenal behændighet, maatte han jo være temmelig ung; men hans ansigt saa jeg som sagt ikke.

—De ropte ikke om hjælp?

—Nei, jeg ropte ikke om hjælp, svarte hun langsomt, tænk, jeg syntes, han optraadte saa besynderlig. Jeg fik pludselig den tanke, at han ikke kunde være nogen virkelig forbryder. Og det viste sig ogsaa snart, at det var rigtig. Jeg gik ind i min mands arbeidsværelse, som var mørkt, og tændte det elektriske lys. Jeg saa straks vinduet, som var aapent, og det lukket jeg hurtig. Nu tænkte jeg ikke et øieblik paa at tilkalde pikerne; jeg vilde se, hvad han hadde stjaalet først. Skufferne i min mands skrivepult stod alle aapne. Det er en amerikansk skrivepult, som er saaledes indrettet, at alle skufferne aapnes samtidig, idet laaket trækkes op. Jeg visste, hvor min mand hadde pengene, naar han tilfældigvis av en eller anden grund opbevarte dem hjemme, nemlig i den midterste skuffe, like under laaket. Der undersøkte jeg først. Der laa pengene. Hører De, Krag, der laa alle pengene i en bunke; men der var rotet rundt omkring i hans papirer. Jeg gjennemsaa i en fart de andre skuffer, og saavidt jeg kunde se, manglet intet; men det later til, at forbryderen hadde søkt noget, et enkelt papir eller dokument; — saavidt jeg nu vet, har han slet ikke fundet, hvad han søkte. Men nu, Krag, nu kommer det besynderligste. Nu kommer egentlig det, hvorfor jeg har søkt Dem.

Krag hævet igjen haanden advarende iveiret.

—Jeg vet, hvad der kommer, sa han, forbryderen hadde efterlatt sig noget.

—Ja, ja, nikket hun ivrig. Og i det samme famlet hun frem nogen papirer.

—Et hemmelighetsfuldt tegn, maaske, spurte Krag, nogen gaatefulde kryds paa et stykke papir, en blodplettet kniv –

—Nei, nei, intet av dette. Nede ved vinduet fandt jeg disse papirer. Det er aldeles tydelig, at forbryderen ikke har efterglemt dem med vilje. Han har mistet dem, i det samme han klatret ut av vinduet.

Fru Jeanette rakte ham papirene.

Neppe hadde Krag kastet et blik paa dem, før han reiste sig heftig.

Det var lille Gibsons falske veksler.

XXX.

Hvorfor knælte han.

FRU Jeanette saa, at Asbjørn Krag var blit sterkt bevæget ved at se disse papirer mellem sine fingre.

—Hvad er det, ropte hun, synlig forskrækket over, at en eller anden ulykke skulde være indtruffet.

Men Krag hadde i et øieblik ganske glemt hendes tilstedeværelse, saa optat var han blit av papirerne. Han talte dem, et, to, tre, fem, jo ganske rigtig, de var der alle fem. Han sa det ogsaa halvhøit.

—De er der alle fem, mumlet han.

—Hvad, saa kjender De jo papirerne.

—Ja, frue, jeg kjender dem. Jeg har ikke set dem tidligere, men jeg ville ha git meget for, at de tidligere skulde ha været i min besiddelse. Det ville ha forhindret megen ulykke.

—Jeg forstaar mig ikke paa slike papirer. Er det ikke veksler?

—Jo, det er veksler.

—Jeg har set litt paa dem. Der staar et kjendt navn under hvert av dem, godseier Gibson, den rike Gibson, er det ikke ham?

—De har fuldkommen ret, frue. Men det kan neppe ha været ham, som har avlagt det mystiske besøk i Deres mands leilighet inat. Men De har ogsaa læst et andet navn paa vekslerne, ikke sandt?

—Jo, svarte hun med en gysen, Nicolay Bewers.

—Rigtig, det er hos ham, vekslerne har været diskontert.

—Saa har kanske forbryderen stjaalet dem hos ham. Saa er han kanske en forbryder allikevel.

—Kanske, svarte Krag. Kjære frue, hvad sa saa Deres mand til dette mystiske indbrud.

—Han sa slet ingen ting. For han ved ikke noget om det.

—Ah, virkelig.

—Da jeg fandt papirerne der, forklarte fruen, saa blev jeg saa bange ved at se hans navn, hans mener jeg, ikke godseierens, jeg trodde, at den djævel igjen ville være paafærde, og saa utslettet jeg alle spor efter indbruddet. Min mand har skrevet ved skrivebordet idagmorges; han har ogsaa talt de penger, han har liggende der, og da han intet har nævnt, forutsætter jeg, at han heller ikke har savnet noget.

—Høist rimeligt.

—Og nu er jeg altsaa kommet for at spørge Dem: Er der noget paafærde, kan jeg frygte noget nyt angrep fra det forfærdelige menneske eller nogen av hans haandlangere. Er han virkelig død, eller hvorledes hænger det sammen?

—De har intet mere at frygte, svarte Asbjørn Krag, Nicolay Bewer er død og hans haandlangere magtesløse. Al hans forfærdelige magt blir begravet med ham.

—Jeg aander lettet, svarte hun; men kan De saa forklare mig, hvad den mystiske forbryder vilde i min mands arbeidsværelse inat.

—Det kan jeg slet ikke forklare Dem, svarte Krag alvorlig, for det ved jeg ikke endnu. Men siden ingen skade er sket, saa behøver De jo ikke at være bange.

—Det er jeg heller ikke længer nu, da jeg har talt med Dem.

Hun reiste sig.

—Og papirerne? spurte hun.

Asbjørn Krag pekte paa kaminen.

—Husker De, sa han.

Hun nikket.

Krag veiet papirerne.

—Slike papirer brænder godt, sa han.

Hun gav ham haanden.

—Og naar de er brændt, svarte hun, saa glemmer man dem, baade papirerne og det navn, som stod paa dem.

—Ja, sa Krag alvorlig, saa glemmer man baade det ene og det andet navn, frue — eller ogsaa husker man dem begge to.

Hun saa paa ham.

—De er en klok mand, sa hun, og De er en god mand. Hvor De maa være farlig, naar De vil. Han hjalp hende tøiet paa og fulgte hende ut i entreen; utenfor ventet en lukket automobil, som førte hende bort.

Klokken var nu blit et, og Krag skulde netop hen i telefonen for at ringe til opdagelseschefen, da entreklokken paany kimte. Det var Ryberg, som kom.

Krag fik ret i sin spaadom dagen i forveien. Ryberg bragte melding om, at agronom Boberg i al hast var tat ind til byen igjen. Han hadde kjørt like til sit værelse i Deichmansgaten og sagt, at han skulde reise med utenlandstoget klokken 6. Krag spurte, om agronomen hadde nogen anelse om, at man fulgte ham i hælene, og Ryberg forklarte, at det trodde han ikke. Men for sikkerhets skyld hadde han latt en anden av de yngre betjente passe paa ham, mens han gik op til Krag for at avgi melding og erholde nye instruktioner.

—Har De ellers været ute av døren idag? spurte Ryberg.

—Slet ikke, svarte Krag.

—Og saaledes ikke opnaadd noget?

—Jo, jeg har opnaadd meget.

—Hvad da?

—Jeg ved hvem morderen er.

Ryberg sperret øinene op.

—Eller rettere sagt, forklarte Krag, jeg tror med bestemthet at vite, hvem han er.

—Og dette har De opnaadd ved at holde Dem inden fire vægge?

—Ikke ganske. Jeg har opnaadd det ved at tale med en dame.

—Ah, er der ogsaa en dame med i spillet.

—Nei, svarte Krag, men allikevel forekommer det mig, at jeg har faat løsningen saa let, at det hele klaffer saa altfor godt sammen, at der allikevel er en liten tvil i min sjel.

—Lad mig høre, sa Ryberg.

—De husker generalkonsul Berger?

—Ja, han, som vi blev enige om, kunde være morderen.

—Men som vi ogsaa blev enige om ikke kunde være morderen.

Krag gik ivrig frem og tilbake paa gulvet.

—Lad os nu se, fortsatte han, hvorledes generalkonsulen tar sig ut efter dette regnestykke. Danserinden Fiorella, som saa morderen, men ikke kjendte ham, fortæller, at han var en middelshøi mand iført en lang, gulbrun ulster.

—Det kunde jo passe paa generalkonsulen.

—Hold fast paa den. Mordet blev begaat klokken fire eller rettere sagt klokken 3,50, ti minutter før fire. Klokken tre forlader generalkonsulen en middag i Grand hotel og kjører alene bort.

—Iført en gulbrun ulster, utbryder Ryberg ivrig.

—Nei, svarte Krag, iført en sort pels.

—Au, der knækker leddet.

—Ja, men kun for et øieblik. Generalkonsulen kjører bort i sin egen vogn. Denne vogn kjører hjem uten generalkonsulen klokken halv fire. Generalkonsulen er gaat av underveis med det paaskud, at han vil spasere en tur — hvad han forresten pleier.

—Død og plage. Nu glider det igjen.

—Klokken halv fem, en halv time efter mordet kommer generalkonsulen hjem. Han er da iført en gulbrun ulster. Indrøm, Ryberg, at det ser underligt ut.

—Høist paafaldende.

—Men regnestykket er ikke færdig hermed. Nu kommer det mest interessante. Klokken 12 inat begaar en mystisk mandsperson indbrud i generalkonsulens private arbeidsværelse i hans villa. Generalkonsulens frue blir tilfældigvis vidne til indbruddet, men uten at forbryderen aner det. Den mystiske forbryder stjæler ingenting, en stor pengesum ligger urørt, men han gjennemroder generalkonsulens skuffer, det er tydeligt, at han leder efter noget, kanske et dokument, og det er sandsynligt, at han ikke finder, hvad han søker. Men henne ved vinduet finder saa fruen en liten pakke dokumenter, som hun fuldt og fast tror, at forbryderen har tapt. Det er denne lille pakke her. Det er nogen falske veksler, som var i den myrdedes besiddelse umiddelbart før mordet.

—Ved De det med vishet? spurte Ryberg bevæget.

—Absolut sikkert.

—Hvad slutter De saa?

—Hvad andet kan man slutte derav, hvis man gaar ut fra, at generalkonsulen er morderen, end at han har hat disse papirer liggende i sit skrivebord, og at den mystiske tyv har rodet dem ned paa gulvet.

—Men isaafald, sa Ryberg forfærdet, isaafald er han jo morderen; du store Gud —

—Han flygter gjennem vinduet.

—Hvad synes De saa om regnestykket? spurte Krag.

—Jeg synes, det stemmer paa alle punkter.

—Javist, javist. Men netop det, at det stemmer saa forbandet, gjør mig mistænksom.

Krag var en stund taus. Saa sa han.

—Nei, Ryberg, nei, kjære ven, det stemmer allikevel ikke. Man lader ikke saadanne papirer ligge i et skrivebord. Det er slike papirer, man straks brænder. Og hvad skulde generalkonsulen netop med disse papirer og ikke med de andre. Jeg tror allikevel, fortsatte Krag, at vi maa se litt nærmere paa den nye mand.

—Hvilken?

—Den mystiske indbrudstyv, som knælte i haven.

—Knælte han i haven?

—Ja, han knælte i haven og strakte hænderne bønfaldende mot himlen. De skal se, Ryberg, at her ligger hele sakens kjerne: Hvorfor knælte han — Hvad er det? De sidste ord var rettet til Krags tjener, som nu kom ind med et visitkort. Paa kortet stod der:

C. P. Berger, generalkonsul.

XXXI.

Besøket.

DE to politimænd saa paa hinanden.

—Livet er dog allikevel merkværdig fuldt av tilfældigheter, sa Ryberg; nu staar vi her og taler om denne mand og vi er begge enige om, at alt samler sig om at utpeke ham som morderen. — Og saa kommer dette kort ind. Krag gav besked til tjeneren om at den besøkende skulde føres ind i arbeidsværelset. Detektiven selv stillet sig saadan frem, at generalkonsul Berger straks ved sin indtræden maatte faa øie paa ham.

—Vent litt, hvisket Krag, saa skal De faa se et forbauset ansigt.

—Hvorfor? Mener De, at generalkonsulen vil bli forbauset ved at se Dem?

—Ja.

—De har maaske ikke truffet ham tidligere?

—Jo. En gang. Men tal ikke saa høit, advarte Krag, han kunde ellers høre os. Han er allerede i entreen.

—Naa, har De set ham?

—For to dage siden.

—Saa kjender han Dem sikkert igjen, svarte Ryberg smilende.

—Det gjør han sikkert, sa Krag; men da jeg sidst talte med ham, indbildte jeg ham, at jeg var aagerkarlen Maxim.

—Den dræpte?

—Ja, som endnu levde da.

—Var De forklædt?

—Nei. For han kjendte heller ikke aagerkarlen. Men hvis han er morderen. — Tys, der kommer han.

Døren gik op, og den høie men litt duknakkede skikkelse traadte ind. Generalkonsul Berger hadde tat sit yttertøi av i entreen, han var iført en temmelig langskjødet redingote. Berger var en mand paa henved femti, med et skarptskaaret, haardt ansigt, hans haar var allerede temmelig sterk graanet. Han gik tungt og fast. Straks da han traadte ind, stanset han et øieblik og saa hurtig fra den ene ende til den anden, først paa Krag, saa paa Ryberg, og saa paa Krag igjen. Hans ansigt uttrykte kun en ganske svak forundring.

Saa rakte han Krag haanden.

—Goddag, sa han, De har ikke forandret Dem det allerringeste siden sidst.

Hans tynde læber fortrak sig til et umerkelig og fint smil.

—Og De er ikke synderlig forbauset over at se mig saa frisk og rask, sa Krag.

—Ikke det mindste, svarte generalkonsulen.

—Aajo, tilstaa bare, jeg kunde se det paa Dem. De var dog litt forbauset, da De traadte herind.

—Jeg var litt forundret muligens, svarte generalkonsulen, men det var over at træffe to istedetfor én.

Krag presenterte Ryberg og gjorde opmerksom paa, at denne herre netop stod ifærd med at gaa.

—Jeg mente, svarte Krag, at De muligens hadde interesse av at se ham, saa De kunde kjende ham igjen til en anden gang. Han hører til politiet . . . jeg mener, skyndte Krag sig at fortsætte, at De kunde støte paa en sak, hvori De kunde ha nytte av hans bistand.

—Min tid er ikke optat av denslags saker, svarte generalkonsulen.

—Saa-aa—, mumlet Asbjørn Krag, og sendte ham et blik.

I det samme tok Ryberg farvel og gik, og i døren sa han henvendt til Krag:

—Jeg skal huske paa alt hvad De har sagt.

—Godt, svarte Krag, glem fremforalt ikke kemikeren. Krag vendte sig likesom tilfældig mot vinduet og saa ut. Det kunde bety, at han ogsaa gjerne vilde ha rede paa noget, som foregik utenfor vinduerne. Rybergs øiekast overbeviste ham om, at den unge mand hadde forstaat ham.

Generalkonsul Berger tok ikke plads, før de to var blit alene. Men saasnart Ryberg var forsvundet ut av entredøren, satte han sig i lænestolen og strøk sig tankefuld med haanden over ansigtet, som om han forberedte sig paa en alvorlig samtale og vilde samle momenterne i hvad han hadde at fremføre. Krag tok plads likeoverfor ham og saa paa ham nysgjerrig, avventende.

—Forat alt skal være klart mellem os, begyndte generalkonsulen, vil jeg gjøre Dem opmerksom paa, at jeg allerede to timer, efterat jeg hadde hat min samtale med Dem, visste at jeg var blit bedraget: at De ikke var den, De utgav Dem for. Men at den mand, som jeg hadde talt med, og som jeg trodde var entreprenøren Bewer, at den mand var privatdetektiven Asbjørn Krag.

—Saa gad jeg gerne vite, replicerte Krag hurtig, hvordan De kom til kundskap om bedrageriet og hvorfor De kalder Nicolay Bewer entreprenør.

—Begge spørsmaal er let at besvare, sa forretningsmanden, De maa vite, at jeg ogsaa har mine folk omkring mig; jeg gaar ikke til et saa merkelig møte uten at være gardert mot alle eventualiteter. Og jeg kalder Nicolay Bewer for entreprenør, fordi jeg kun har kjendt ham i den egenskap. Hvad kalder De ham?

—Nu er han jo død, sa Krag, saa en nærmere karakteristik kan næsten være likegyldig. Men man finder sikkerlig en nærmere forklaring paa hans død i den omstændighet, at han var et av de motbydeligste væsener, jeg i min lange praksis har truffet.

Generalkonsulen følte paa sin lomme.

—Tillater De, at jeg tænder en cigaret.

—Med fornøielse. Saa vil jeg selv røke en.

Krag kjendte disse tilsynelatende meningsløse avbrytelser. Medens man langsomt tænder en cigaret, kan man faa anledning til at tænke sig om. Saasnart generalkonsulen hadde faat tændt cigaretten, sa han:

—Jasaa, mener De det. Det er akkurat, hvad jeg ogsaa mener om den avdøde.

—Og endda tillot De Dem at ha forretninger med den dræpte, svarte Krag.

Forretningsmanden skjøt en røksky frem for sig.

—Det er med saadanne folk, man kan gjøre glimrende affærer, sa han; naar man er flinkere end dem. Man maa helst ikke være motbydeligere, tilla han med et smil, men man kan derfor godt være flinkere.

—Mener De at ha været flinkere end Nicolay Bewer?

—Jeg hadde bedre kort paa haanden, svarte Berger, men jeg fik ikke anledning til at spille dem ut. For netop da jeg stod rede, døde han. Har man fundet morderen?

—Nei.

—Har man nogen bestemt mistanke?

—Ja.

—Til hvem?

Asbjørn Krag lo.

—Det er et merkelig spørsmaal, De der stiller mig, sa han; men siden De selv har foreslaat, at vi skal være fuldt ærlige mot hinanden, saa skal jeg svare Dem ærlig. Politiet har endnu ingen bestemt mistanke, saavidt jeg vet. Derimot har jeg veiet alle muligheter mot hinanden, jeg har ikke noget sikkert spor, men naar jeg regner op alle dem, som kunde ha dræpt Nicolay Bewer, saa peker alle sandsynligheter pludselig med avgjort tydelighet mot en bestemt mand.

—Og hvem er denne mand?

—Det er Dem, hr. generalkonsul.

Ikke med en mine forraadte generalkonsulen, at han følte sig pinlig berørt eller overrasket av denne forfærdelige anklage. Han saa bare granskende paa detektiven med sine skarpe og kloke øine, likesom han vilde værdsætte ham, maale ham. I sit stille sind tænkte Asbjørn Krag, at hvis denne mand følte sig truet, saa hadde han tat sit parti uten skrupler og vilde kjæmpe haardt for sin redning.

Om litt spurte generalkonsulen:

—Vil De nærme mig, hvad som tyder paa, at jeg skulde være forbryderen.

—Nei.

—Vil De saa si mig aapent og ærlig: Tror De, at jeg har dræpt aagerkarlen.

—Nei, svarte Krag.

—Tror De, at jeg har hat det mindste med denne forbrydelse at gjøre?

Asbjørn Krag svarte ikke straks.

—Jeg mener med selve mordet.

—De har neppe selv tat direkte del i mordet.

—Neppe?

—Ja, jeg sier neppe, fordi De kanske uten selv at vite om det har hat en finger med i spillet.

—Fordi jeg har været implicert i entreprenør Nicolay Bewers forretninger?

— Ja.

Generalkonsulen trak paa skuldrene.

—Ja, hvad saa? spurte han.

—Saa følger derav, svarte Krag, at De maa si mig den hele sandhet, fordi jeg er overbevist om, at hvad De vet om Bewer og hans forretninger og hans hensigter, vil opklare alle de skjulte punkter ved denne merkelige sak.

—Men om jeg nu ikke vil bidrage til en saadan opklaring, spurte generalkonsulen.

—Naa, saa har det allikevel ikke nogen avgjørende betydning.

—Det gad jeg dog se paa!

—Fordi jeg vil, svarte Krag.

XXXII

Skyggen.

GENERALKONSUL Berger lot ikke til at bli det ringeste forbauset over Asbjørn Krags selvsikre tone. Han var ikke engang støtt. Han snodde tankefuldt sin knebelsbart og sa om litt:

—Vi kan umulig komme til enighet, naar vi paa den maate stamper paa hver vor side av elven. Jeg er forretningsmand, og jeg ser handel i alt, hvad jeg foretar mig. De er ikke forretningsmand, men De har forhaabentlig allikevel en viss forstaaelse av, at det nu og da kan ha sine fordele at gaa ind paa et mindelig forlik fremfor det andet.

—Fremfor »det andet«? spurte Krag, hvad mener De dermed?

—Det er dog ganske klart, hvad jeg mener: Naar to har hver sine interesser at forsvare og ikke kan bli enige og ikke vil opgi sine interesser, saa maa der nødvendigvis bli fortsat strid.

—Ah saaledes, forstaar jeg Dem rigtig, naar jeg mener, at der ligger en trusel i Deres ord?

Generalkonsulen saa op.

—Ja, sa han.

Litt efter nikket han:

—De har forstaat mig ret.

Men der var slet ikke noget truende i hans tonefald. Han talte ganske almindelig, som om han var ifærd med at diskutere en ubetydelig forretning. I sit stille sind beundret Krag denne store og uforstyrrelige ro.

—Men De maa vite, svarte detektiven, at jeg endnu aldrig har tat hensyn til trusler.

—Meget vel. Kjender De mig?

Krag smilte.

—Ja, jeg kjender Dem iallefald saa godt, sa han, at jeg ikke kan la mig skræmme av Deres fremragende stilling i samfundet eller av Deres anerkjendte forretningstalent, eller av Deres hensynsløshet, den skal være mægtig, har jeg hørt.

—Men jeg har store hjælpemidler til min disposition. De har ikke i denne sak optraadt fuldstændig lojalt. De har skjult meget for politiet, som kunde tjene til opklaring. Jeg engagerer de dygtigste advokater, jeg gaar angrepsvis tilverks. Jeg begynder med Deres bedrageri likeverfor mig, jeg kalder folk til vaaben mot visse hemmelige politimænds utrolige frække indblanden i forretningsmænds dispositioner, jeg sætter himmel og jord i bevægelse, pressen, organisationen, statsmagterne. De har kjæmpet med farlige mænd før, ganske vist, men det har været en anden slags kamp, det har været med vaaben i haand, det har været Deres kamp mot samfundets fiender, men jeg snur det hele om, jeg vil utrope for alverden, at nu er det jeg, som forsvarer fredelige borgere mot skjulte fienders indbrudd. De har beæret mig med at si, at jeg er hensynsløs. De aner endnu ikke, hvor hensynsløs jeg er.

Asbjørn Krag sat og nikket til hver sætning, som om generalkonsulen rigtig talte ut av hans hjerte.

—Vil De saa ha denne kamp? spurte forretningsmanden.

—Hvorfor ikke, sa Krag, den later til at kunne bli ganske interessant.

—Der skal ikke gaa mange dager, før jeg har ødelagt Dem, sa konsulen.

—Virkelig, jeg tror ikke, der gaar nogen dager. For kampen vil være avgjort straks i begyndelsen.

—Hvorledes?

—Jeg lar Dem arrestere som mistænkt for mord.

—Bah. Det gjør De ikke. Jeg kan bevise mit alibi.

—Gjør det.

Konsulen kræmtet ærgerlig, han lænet sig over mot Krag og hvisket:

—For pokker, mand, kan De da ikke forstaa, at det er netop det, jeg saa nødig vil. De maa tro mig paa mit ord, naar jeg siger, at jeg ikke har slaat denne motbydelige fyr ihjel og ikke har det mindste med den ting at bestille.

—Det tror jeg ogsaa. Det tror jeg absolut.

Den anden rykket forbauset tilbake.

—Og endda truer De med at ville la mig arrestere.

Krag smilte.

—Ja, fordi De skjuler noget for mig, sa han, hvis De sa den hele sandhet, saa kunde jeg faa vite, hvad jeg nu ikke vet. Men samtidig har jeg saa mange indicier mot Dem, at jeg naar somhelst kan forsvare at la dem arrestere. Vil De høre nogen —

Krag fortalte nu, hvad han hadde faat vite om konsulens deltagelse i regattaklubbens middag, om hans avreise, hjemkomst, om ulsteren og om den kompromitterende time mellem halv fire og halv fem om natten. Konsulens forbauselse var for første gang paatagelig.

—Det er meget, sa han, men De er jo ogsaa opdager. Men jeg kan allikevel bevise mit alibi.

Pludselig reiste han sig.

—Er det Deres hensigt at bringe dette i anvendelse imot mig?

—Det er De, som har villet kampen, svarte Asbjørn Krag undvikende.

—Det vil skade min forretning uhyre.

—De kan jo bevise Deres alibi.

—Men allikevel.

Krag trak paa skulderen.

—Hvad hensynsløshet angaar, sa han, saa tror jeg, at jeg kan maale mig med Dem; De skulde ikke prale av denslags.

Konsulen var taus en stund.

—Meget vel, sa han, jeg skal stille Dem et forslag. Skal vi handle?

Krag bød ham uten videre haanden.

—Gjerne.

—Det er av overordentlig vigtighet for mig, sa konsulen, at mit navn eller min forretning ikke blir blandet op i denne affære. Jeg skal gi Dem en oplysning, som kan være av vigtighet for Dem og Deres ven. Av stor vigtighet. Jeg sælger denne oplysning til Dem. Men jeg forlanger som betaling, at De lar mig ifred. Lover De mig det?

—La mig først høre, hvad De har at fortælle mig, svarte Krag, og saa vilde jeg rigtignok gjerne vite, hvem De sigter til med »min ven«.

—Jeg sigter til godseier Stokke.

—Ah, jo, det er min ven. Krag hadde slet ikke tænkt paa ham; nu følte han, at han igjen fik forbindelse med en av sakens mystiske punkter.

—Jeg kan fortælle Dem hemmeligheten med gaarden, sa konsulen.

—Kan De det, svarte Krag, saa er handelen avsluttet.

Konsulen skulde til at forklare sig nærmere, da Asbjørn Krags tjener viste sig med et litet kort. Tjeneren gik igjen, der var intet svar og Krag læste paa kortet: »Generalkonsulens bil venter utenfor, og der sitter en dame i den, skjult bak de tykke gardiner. Ryberg.« Han er flink, tænkte detektiven, idet han krammet kortet sammen. Høit sa han henvendt til konsulen:

—Fortsæt.

—Hemmeligheten visste bare to mænd om, sa konsulen, nemlig foruten mig selv ogsaa aagerkarlen. Vi overbød hinanden.

—Dere overbød hinanden, jeg forstaar ikke —

—For at faa gaarden.

—Naa ja, det husker jeg, var der saadan voldsom værdi ved den gaarden?

—Ikke ved selve gaarden, men ved dens marker. En spekulant maa arbeide med mange slags midler i vore dager. Jeg har ogsaa mine skjulte hjælpere, som De vel har forstaat. Og gjennem disse skjulte hjælpere fik jeg vite, at en stor del av Stokke gaards marker skal eksproprieres for den nye jernbane. Det er absolut sikkert.

—Spioner i departementerne, mumlet Krag.

—Spioner hvor De vil, svarte konsulen, men jeg hadde nu den vishet, og jeg visste, at det gav gaarden en øket værdi av mindst 150,000 kroner. Derfor kunde jeg godt strække mig saa langt som til at by et halvt hundred tusen mere end den var værd. Men uheldigvis kom Maxim til. Han maa ogsaa ha faat vite det. Her har De grunden til min optræden i denne sak, andet og mere er der ikke. Nu kan De gaa til Deres ven og fortælle, at han er 150,000 kroner rikere, end han visste om.

—Det er jo glædelig, sa Krag.

—Agter De saa at skandalisere mig efter dette?

Krag reiste sig.

—Min kjære herre, sa han, De har set for mørkt paa situationen. I virkeligheten har det aldrig været i mine tanker at skandalisere Dem. Jeg er ikke til for at bringe ulykker istand, men for at forebygge ulykker. Den oplysning, De nys har git mig, er av vigtighet for mig. Den sparer mig endel arbeide, fremforalt sparer den mig for at spille mere komedie med Dem. De har hat en mellemmand, ikke sandt, som har git Dem disse værdifulde oplysninger. Og hans navn er —

—Han er en skygge, svarte konsulen.

—Ah, en skygge.

—Ja, en navnløs.

—Saa kan vi kalde ham hr. Navnløs. Hvad skal vi gjøre med ham?

— Hvis De finder ham, sa konsulen smilende, saa kan De gjøre med ham, hvad De vil.

— Men alt dette, bernerket Krag, bringer mig jo ikke den ringeste klarhet over selve hovedtingen: Hvem er aagerkarlens morder? Det er ogsaa en navnløs. Kan det være den samme?

Konsulen blev pludselig alvorlig og tankefuld.

—Skyggen, mumlet han, du store Gud, det er jo umulig.

—Har De aldrig tænkt over, spurte Krag, hvordan aagerkarlen hadde faat de samme oplysninger som Dem?

—Jeg tænkte, at ogsaa han hadde sine forbindelser. De vet, i alle byer findes denslags folk, som lytter ved dørene, som er godvenner med vaktmestre, som bringer papirer til og fra. Han hadde vel ogsaa en saadan.

—Godt, sa Krag, De har git mig en ide, nu gjælder det at finde skyggen, den navnløse.

—Det overlater jeg til Dem.

—Og saa alibiet?

Konsulen gjorde sig færdig til at gaa.

—Det kan jeg selvfølgelig ikke fortælle Dem. Det var jo netop derfor, jeg ikke vilde bli blandet op i denne sak.

Asbjørn Krag lo.

—Ler De virkelig?

—Ja. Hvis jeg gjætter rigtig, vil De saa si ja? spurte Krag.

Konsulen saa sig om.

—Her er ingen, som hører os, sa Krag.

—Gjæt, sa konsulen.

—Alibiet, sa Krag, det sitter nede i automobilen.

Generalkonsulen hadde en sort dokumentmappe under armen, og denne mappe faldt pludselig med et brak i gulvet.

XXXIII

Cirkus.

ASBJØRN Krag var pludselig høfligheten og elskværdigheten selv. Han bøiet sig ned og gav generalkonsulen tilbake den mappe, som han hadde tapt.

—Endelig, sa Krag, endelig lykkedes det mig at bringe Dem ut av fatning.

Konsulens øine skinnet merkelig bak brilleglassene.

—Denne gang er jeg ikke alene forbauset, sa han, jeg er fortryllet.

Krag la haanden paa hans skulder.

—Og hvorlangt tror de saa De vilde være kommet ved at sætte himmel og jord i bevægelse?

—Aa, hvad, det var dog bare en trusel.

—Da ber jeg Dem lægge den samme betydning i min trusel, som jeg nu lægger i Deres.

—Tak.

Generalkonsulen grep i dørhaandtaket.

—Men De glemmer avtalen, sa Krag, De skulde jo svare ja, om jeg gjættet rigtig.

—Jeg siger nei, absolut nei. De har gjættet galt.

—I betragtning av, at alibiet er en dame, svarte Krag smilende, saa erklærer jeg mig tilfreds. Paa gjensyn.

—Jeg vil gjerne hilse paa Dem igjen, sa generalkonsulen forbindtlig, men først efterat denne sak er forbi. Jeg har planlagt en forretningsreise til London.

—Naar reiser De?

—Om etpar dager.

—Godt. Det skal jeg huske paa. Det kan jo være, vi fandt den navnløse, og formodentlig har han mere bruk for et alibi end De.

—Men hvad De end foretar Dem, sa generalkonsulen, idet han gik — han var igjen blit den værdige forretningsmand — saa glemmer De ikke, at De er til for at hindre ulykker, ikke for at hitføre dem.

—Det glemmer jeg aldrig.

De to mænd trykket hinandens hænder, og generalkonsulen forlot leiligheten. Han var kommet som den store, stive forretningsmand, men gik som et ganske almindelig, men meget forbauset menneske.

Krag gik hen til vinduet. Herfra kunde han se generalkonsulen stige ind i bilen, som straks efter med sterk fart rullet nedad gaten. Fra den nærmeste tvergate rullet umiddelbart efter en anden bil samme vei. Krag la merke til denne bil, en haand blev stukket ut av vinduet og forsvandt igjen.

Krag gik hen til sit skrivebord. Han satte albuen mot bordplaten og hvilte sit hode i hænderne. Han smilte. Men hans smil var litt bittert.

—Han var kommet for at redde sit navn, mumlet han for sig selv, som om det var nødvendig. Hvad har jeg bestilt andet i denne sak end at redde navne. . . Og dog er jeg like langt fra den store gaate . . . Og dog, og dog begynder jeg at øine løsningen.

Pludselig reiste han sig.

—Den navnløse, mumlet han, det kan ikke være nogen anden end Boberg. Han har ogsaa hat forbindelser med aagerkarlen. Det har ikke været nogen anden end ham. Aagerkarlen har naturligvis betalt ham slet, for slike spioner maa aldrig ha mange penger, ellers kunde de let finde paa at spekulere paa egen haand. Og saa har han gaat til generalkonsulen med sine kundskaper. Og da de to begyndte at overby hinanden, saa søkte konsulen hen til aagerkarlen for at komme til en overenskomst . . . Alt dette er klart . . . Men saa Boberg, det var ham som banket paa aagerkarlens dør om morgenen efter mordet. Han ante intet, han kom for at faa sine instruktioner for dagen . . . Han kan ikke være morderen heller . . . Og ikke Gibson, ikke konsulen, ikke Fiorella, ikke jeg, hvem pokker er saa manden med løveansigtet?

Asbjørn Krag blev staaende henne ved kaminen og saa ind i dens flammende gap.

Pludselig blev han grepet av en tanke.

—Politikemikeren, sa han.

Han rev tøiet paa sig og forlot hurtig værelset. Nogen minutter efter sat han mellem kolber og retorter i den ansete politikemikers kontor.

Kemikeren var vant til hans hovedkulse besøk, han var derfor ikke forbauset ved at se ham. Men da han hadde hørt, hvad Krag vilde, spurte han forbauset:

—Er det da intetsomhelst, jeg skal undersøke?

—Nei, intet. Jeg vil bare, De skal overlade mig Deres laboratorium for en nat.

—Hvilken nat?

—Vi kan si imorgen nat fra klokken 10.

—Og De ønsker slet ingen assistanse? Skal jeg ikke være tilstede?

—Nei.

—Skal De da eksperimentere selv?

—Nei. Jeg vil bare bo her, sove her, eller hvad De vil. Gi mig et stykke papir, saa skal De faa forklaringen.

Kemikeren rakte ham papiret, og Asbjørn Krag nedskrev nogen ord.

—Dette er en notis til aviserne, sa han, den maa De ikke dementere.

Kemikeren læste:

»Politiet har ved eftersøkelsen i den mystiske mordsak blandt den dræptes efterladenskaper fundet nogen brever, som man mener, vil lede til et spor. Brevene undersøkes for tiden av politikemikeren.«

—Forstaar De? spurte Krag.

—Ikke helt, svarte kemikeren, men gjør, hvad De vil.

—Og nu vil jeg gjerne se litt paa leiligheten, sa detektiven.

Han gik gjennem værelserne. Det var ialt fire værelser, alle fyldt med instrumenter. Krag tok nøiagtig øiemaal av dem og erklæret sig tilfreds.

Konferansen hos politikemikeren hadde tat et par timer. Detektiven gik indom en kafé, skrev nogen ord til sin ven Stokke og kjørte derefter op til politistationen, hvor han hadde en konferanse med chefen. Under denne konferanse kom Ryberg til. De to mænd spaserte senere nedad gaten.

—Tak for kortet, sa Krag, det gav mig en utmerket chanse.

—Hvordan staar generalkonsulen?

—Godt. Det er, som jeg trodde. Han er ikke morderen.

—Har han bevist det?

—Ja. Ved et alibi. Og alibiet sad i vognen.

Ryberg plystret svakt.

—Oho, sa han, og ved De, hvor alibiet nu er?

—Nei, men det ved jo De. Jeg saa, De fulgte efter ham.

—I cirkus, svarte Ryberg, i cirkus Orlando.

—Saa tidlig paa dagen?

—Akkurat, svarte Ryberg, alibiet er der baade sent og tidlig paa dagen. Ønsker De at træffe hende, saa holder hun til i garderobe numer 6; hun er skolerytterske.

Asbjørn Krag stanset. Det randt ham i hu, hvad som dannet begyndelsen til denne sak, brevene fra generalkonsulens unge frue til cirkusartisten; nu hadde han en følelse av, at saken nærmet sig sin avslutning — og den gled igjen mot cirkus, men dennegang gjaldt det fruens mand, generalkonsulen selv.

—Livet er fyldt av komik, sa han, idet han mildt la armen indunder Rybergs og førte ham fremover gaten.

—Og av mystik, svarte Ryberg smilende, det forekommer mig, at De nu er længere fra løsningen end nogensinde, for ikke før har De alle beviserne samlet mot en morder, før De maa slippe ham igjen.

—Jeg vil gjerne se den damen, sa Krag, jeg blir altsaa nøtt til at gaa paa cirkus, kjære ven, likesom jeg for to dage siden blev tvungen til at gaa paa konsert. Begge ting kjeder mig like meget.

—Da forekom det mig dog, at Rubinstein interesserte Dem svært.

—Burmester, svarte Krag, idet han vinket mot en automobil.

—Godt, Burmester, saa taler vi ikke mere om det.

Og saa talte de ikke mere om kunst den dag.

Idet Krag steg op i bilen, sa han:

—Saa passer De nok paa vor ven, forvalter Boberg.

—Er det den nyeste? spurte Ryberg.

—Ja, det er den nyeste.

Krag kjørte hjem. Han ventet besøk av lille Gibson, og ikke før hadde han spist middag og sad ved sin kaffe, før det ringte paa og Gibson kom ind.

Han kom for at spørre efter papirerne.

—Jeg har fundet dem, sa Krag, idet han viste ham pakken, som han hadde faat av generalkonsulens frue.

For den av glæde og forundring skjælvende Gibsons øine trak han dokumenterne frem et efter et.

—Er dette rigtig? spurte han.

—Ja, svarte Gibson svakt, det var den første vekselen.

Asbjørn Krag rev den i to og kastet stumperne ind i kaminen. Ilden flammet op.

—Er dette rigtig? spurte han igjen.

—Ja, hvisket Gibson?

Papiret blev revet istykker og kastet paa varmen. Og saaledes gik dokument efter dokument ind i den røde flammende mund.

—Nu er vi færdig, sa Krag, det var allesammen, ikke sandt?

—Jo, det var allesammen, hvisket Gibson sønderknust og samtidig lykkelig; hvorledes skal jeg takke Dem. —

Asbjørn Krag la begge sine hænder paa hans skuldre.

—Farvel, sa han, vi er færdig.

Gibson ville fremstamme taksigelser, men Krag skjøv ham blit ut gjennem døren.

Da han var blit alene, stod han en stund stille i værelset.

Nu gik han, tænkte han, for litt siden gik generalkonsulen, saaledes gaar de allesammen; men den ene, som jeg skulde ha fat i, morderen, han hverken kommer eller gaar —

Klokken halv ni om aftenen viste Asbjørn Krag sig i cirkus. Der var fuldt hus, for det var direktørens beneficeaften. I logerne sad alle de hesteinteresserte, som var kommet for at kritisere benefisiantens dressur, ovenover raderne hode ved hode, øverst oppe i galeriet som en levende urolig brem, derfra hørtes utaalmodig trampen, de fine dressurnumere trak for længe ut, og galeriet ventet paa klovnerne.

Asbjørn Krag lod fra sin loge blikket glide utover den store menneskemasse, han studerte hvert enkelt ansigt, som hans øine stødte paa, selve opvisningerne interesserte ham ikke det ringeste, og piskesmeldene og hestenes vrinsken syntes han at høre langt, langt borte.

Han var i en underlig træt stemning.

Samtidig med at han følte paa sig selv, at han maatte være i nærheten av løsningen, at han bare behøvte at strække haanden ut for at naa den, at han instinktivt anet, hvor den laa, saa maatte han dog indrømme for sig selv, at den kanske naarsomhelst kunde glide fra ham, fordi han savnet det meste, det haandgripelige.

I en av de fjerneste loger opdaget han generalkonsul Berger.

Ved siden av ham sad den unge, smukke fru Jeanette.

XXXIV.

Negeren.

SKOLERYTTERSKEN Zenita var et av de første nummere efter pausen. Da hun red ind under fanfare fra orkestret, blev hun mottat med en sagte plaskregn av klappen fra logerne og parket. Skoleridt er ikke populært i, det høiere rader, og det vældig dundrende publikumsbifald var forbeholdt de andre nummere;

Hun var ung, og hun var smuk. Hun red en glinsende sort hest, et nervøst og fint dyr, som hun endnu ikke helt hadde herredømmet over. Det var tydelig, at hun ikke var høit dreven i kunsten, og at hendes skjønhet mere end hendes kunstridt gjorde hende til endel av publikums erklærede yndling. Hun fik stort bifald, og enkelte blomsterbuketter lagdes ind i manegen. Asbjørn Krag la merke til hendes bevægelser; ikke en eneste gang saa hun hen mot generallkonsulens loge. Hun var vel forberedt paa, hvem som sat der den aften.

Efter skoleryttersken fulgte de sedvanlige cirkusnummere, for det meste klovner, som tumlet sig i de sedvanlige og evig levende vittigheter. Saa kom nogen elefanter, som naar de reiste sig og gik paa to, lignet ældre frøkener, som løftet op for regnveir. Saa kom igjen klovner. Krag kjedet sig mere og mere. Saa kom et luftnummer, det var en ung gymnast i helt sort og med maske for ansigtet, som utførte nogen halsbrækkende akrobatiske øvelser høit oppe under cirkuskuplen. Paa plakaten kaldtes nummeret »Den sorte djævel«. Krag la merke til gymnastens øine, de skinte saa forunderlig, næsten feberglødende i den sorte maske. Hans øvelser var ogsaa livsfarlig vilde. Han høstet vældig bifald, huset rystet av trampen og haandklap. Men saa blev Krag træt av at strække nakken, og saa gik han.

Han tok veien gjennem ryttergangen for at komme hen til utgangen mot Tivolihaven. Bort ved staldene traf han den stedse smilende og livlige direktør, som han kjendte litt, og som han gav sig i snak med. Han spurte ham ut om personalet. Om den og om den. Om skoleryttersken. Hun var kommet for nogen dager siden, Zenita var bare et pseudonym, sa han, hun var i virkeligheten av fin tysk adelsfamilie. Men Krag kjendte disse reklamehistorier fra cirkus og agtet ikke synderlig paa denne heller. Om hun var ugift. Ja. Hun levet meget ensomt. Hun hadde sin gamle tante med. Hun vilde inden et aar bli en meget berømt skolerytterske, direktøren hadde sin erfaring, han tok aldrig feil.

Mens de stod saadan og snakket, flokkedes en hel del unge piker omkring staldene. Det var balletten, som ventet paa signalet til at strømme ind i manegen. Flere av disse unge piker var vakre, men de hadde allesammen noget kuldskjært og frysende over sig, de var ikke vant til vort haarde klima, og ovenpaa deres tynde kostumer hadde de kastet kaaper eller frakker eller andre varme plag, som de tilfældigvis hadde faat fat i. Pludselig gik der en iling gjennem politimanden: Støttende sig mot et gymnastikapparat stod en ung liten balletdame, som næsten forsvandt i en graagrøn ulster. Den var saa lang, at den slæpte henad jorden.

—Se paa den lille der, sa Krag, hun er meget pen.

—Det er en liten kjøbenhavnerpike, svarte direktøren, hun danser ganske bra ogsaa.

—Men hvad er det for et plag, hun har paa sig, hun forsvinder jo ganske i det.

—Hun fryser, stakkars liten, sa direktøren, men det er jo heller ikke hendes. Han saa nærmere til og fortsatte: Hvad pokker, det er jo Zenitas.

—Skoleryttersken? Jeg trodde, det var en mandfolkulster.

—Slike ulstre, svarte direktøren, brukes inden artistverdenen av baade damer og herrer. De er meget varme, og de er jo litt kuldskjære av sig de smaa.

Krag saa nærmere paa ulsteren. Han tænkte sig om. En graagrøn ulster. Det kunde passe efter længden ogsaa. Og det var skolerytterskens. Generalkonsulens veninde . . . . En graagrøn ulster — Nei, det maatte være et tilfælde . . . Men tanken kom igjen . . . Skulde han da aldrig bli kvit den kombination? Ulsteren, manden med løvemasken, generalkonsulen, mordet . . . Der blev ringt paa balletten, en staldknegt hentet ulsteren, og piken forsvandt med de andre inde i den lysfyldte manege. Krag gik indom Teaterkafeen, hvor han hadde avtalt at spise til aftens med sin ven Stokke. Vennen var i straalende humør over at være blit halvandet hundrede tusen kroner rikere, han bød paa champagne. Men Krag var i daarlig humør hele tiden, ordknap og ubehagelig. Hans hjerne kredset stadig om dette ene, og han kunde ikke taale den tanke, at han hadde tat feil. Han gik tidlig hjem. Nu vilde han avvente, hvad der vilde ske natten efter paa politikemikerens laboratorium, for hvis ogsaa denne plan slog feil, saa vilde han staa paa fuldstændig bar bund. Allerede klokken 12 laa han i seng, men da han slet ikke kunde faa sove, grep han ned i avisbunken og begyndte at læse om mordet. Han hadde slet ikke læst noget om det endnu. Ved at læse avisernes beretning forekom forbrydelsen ham helt fremmed; han maatte smile. Hvor han dog hadde uttænkt det hele ganske anderledes.

Klokken blev over et, og pludselig gik telefonklokkens kimen som en kold splint gjennem hans hode. Krag hadde telefonen like ved sengen, men nummeret var kjendt kun av opdagelsespolitiet, saa Krag forstod, at naar det ringte paa denne tid av natten, saa maatte noget være hændt.

Krag grep hørerøret og gav sig tilkjende. Det var Ryberg, han kjendte straks stemmen.

—Hvor er De henne? spurte han.

—Paa opdagelseskontoret, svarte Ryberg, der er hændt noget merkelig, en mand er slaat overende og plyndret.

—Kalder De det merkelig. Er det generalkonsulen? spurte Krag, grepet av en tanke.

—Nei, svarte Ryberg, det er forvalter Boberg.

—Er han dræpt?

—Nei, men han har en stund været bevisstløs, men nu er han kommet til sig selv igjen og har kunnet avgi en forklaring, men den lyder høist utrolig.

—Har man stjaalet penger fra ham?

—Nei, men man har stjaalet hans tegnebok med nogen papirer i; han hadde ellers ingen andre penger paa sig end nogen sølvmynter, og de er i behold.

—Hvor er han overfaldt?

—I skraaningen ved Grubbegaten. Den patruljerende konstabel blev opmerksom paa, at et menneske laa og stønnet inde paa fortauget, og da han skulde se nærmere efter, saa viste det sig at være en bevisstløs mand. Ved en kollegas hjælp bragtes han til politikamret. Forestil Dem min overraskelse, Krag, jeg har i hele eftermiddag fulgt Bobergs spor, han har vandret hvileløs omkring fra kafé til kafé, men pludselig saa taper jeg sporet ganske klokken halv otte iaften. Jeg kunde absolut ikke finde ham igjen, jeg har jaget omkring som en vild mand og har været ved alle jernbanetog og i hans hjem flere ganger. Endelig gaar jeg herop paa politistationen for at forhøre konstablerne ved vaktskiftet, og mens jeg holder paa med det, saa kommer to politibetjenter bærende ind med ham. Han hadde faat et voldsomt slag i bakhodet.

—Høist merkværdig, sa Krag, hvad fortæller han. Hvor har han været?

—Han har været i cirkus.

—Umulig. Saa maatte jeg ha set ham der. Og videre?

—Ja, videre fortæller han, at han paa hjemveien i den menneskeøde Grubbegate pludselig merket sig forfulgt av en neger.

—En neger?

—Ja, av en høi neger, iført en ulster.

Krags fingre dirret svak omkring telefonen.

—Hvilken farve var det paa ulsteren? spurte han.

—Det kunde han ikke saa nøie avgjøre i mørket, men det forekom ham, at den var graa. Men nu kommer det merkeligste.

—La høre.

—Da negeren styrtet ind paa ham, la han merke til, at negeren hadde hvite hænder. Mere kan han ikke huske, for negeren gav ham et drabelig slag, saa han segnet om.

Krag avbrøt hurtig den talende.

—Jeg kommer, sa han, la ham ikke gaa.

Krag klædte sig paa i stort hastverk efter at ha telefonert til den nærmeste holdeplads efter en automobil. Da han en halv time efter ankom til politistationens opdagervakt, sat hans gamle bekjendt fra aagerkarlens kontor blek og skjælvende i sofahjørnet.

—Naa, De kjender mig igjen, ser jeg, sa Krag, da han opdaget den andens forskrækkede mine. Jeg visste nok, at i vi skulde møtes igjen. Og nu behøver jeg vel ikke at forklare Dem, hvorfor konstablerne hin eftermiddag saa villig stod paa min side.

—Jeg har ingenting gjort, stammet den dræpte aagerkarls medhjælper.

—Det paastaar jeg heller ikke, svarte Krag, vi taler om overfaldet nu. Hadde De ingen penger i tegneboken?

—Ingen.

—Hvad ellers hadde De paa Dem av værdisaker?

—Disse smaamynter i portemonnæen, og saa mit ur. Intet andet end tegneboken er stjaalet.

—Saa er det ikke rov, sa Krag, men De hadde vel papirer i boken?

—Ja, enkelte.

—Kunde disse papirer tænkes at ha værdi for nogen?

—Nei, slet ikke. Papirerne hadde ikke interesse for andre end for mig selv.

—Tænk Dem om en gang til. Skulde der ikke være et eller andet dokument iblandt?

Forvalteren tænkte sig om. Og pludselig bredte en dødelig blekhet sig over hans ansigt.

—Nei, hvisket han.

Men Krag saa, at han løi.

XXXV.

Skrækken.

ASBJØRN Krag sa ikke noget til dette. Han bare betragtet taus forvalter Boberg, som sat der angst og usikker paa den haarde lærbetrukne sofa. Krag kunde se paa hans trætte ansigt og hans flakkende øine, at han i de sidste døgn ikke hadde hat det godt. Mon han selv hadde en følelse av, at han var under forfølgning? Ryberg saa spørgende paa sin kollega; — hvad skulde man gjøre med ham?

Krag spurte igjen:

—De er altsaa fuldkommen sikker paa, at der ikke i Deres tegnebok var et eller andet dokument, som kunde ha interesse for en eller anden?

Forvalteren smilte mat.

—Nei, sa han, en fattig mand som jeg har ikke denslags værdifulde dokumenter.

—Det er heller ikke den mulige pengeværdi, jeg tænker paa, sa Krag, men der kan ogsaa være en andenslags værdi i papirer. Det vet De nok. Husker De, da vi sidst traf hinanden. Da gjaldt møtet nogen brevet, som var i Deres vens besiddelse.

—Han var ikke min ven.

—Godt, Deres kollegas da.

—Jeg var heller ikke hans kollega. Jeg gjorde ham nogen smaatjenester nu og da. Det er det hele.

—Vel, men De husker ialfald papirerne, ikke sandt?

—Jo, og De husker dem formodentlig endda bedre, for det var jo De, som stjal dem.

—Dette skal jeg ikke diskutere om, sa Krag, men hvad jeg vil vite, er dette, om der var nogen av denslags papirer i Deres tegnebok.

—Nei, slet ikke. Denslags papirer beholdt nok Nicolay Bewer for sig selv.

—Kan De huske, hvilke papirer De hadde i tegneboken?

—Ja.

—Allesammen?

—Ja, allesammen.

Det forekom Krag, at manden sa »allesammen« med en vis uhyggeskjælven. —

—Saa regn dem op, befalte detektiven, et for et.

Forvalteren tænkte sig om, men saa pludselig forandret han taktik.

—Skaf mig tegneboken tilbake, sa han, det er politiets sak. Mine privatbrever maa faa lov til at være ifred.

Ryberg sperret øinene op for denne uforskammethet. Men Krag lot sig ikke forbløffe.

—Kjære ven, sa han mildt, De maa da forstaa, at hvis vi skal skaffe Dem Deres tegnebok tilbake, saa maa vi faa vite, hvad der ligger i den.

Men mandens mistænksomhet var nu engang vakt, og han svarte mut:

—Siden der slet ikke var noget av værdi i den, saa kan det være det samme med hele tegneboken. Det var et gammelt skrog.

—Og hvad overfaldet angaar, spurte Ryberg, saa ønsker De kanske ingen tiltale?

—Nei, jeg ønsker ingen tiltale.

—Men det blir til gjengjæld ikke Deres sak, sa Krag blidt, et overfald paa aapen gate maa politiet ta sig av. Er De sikker paa, at overfaldsmanden var en neger?

—Ja, aldeles sikker. Han var fuldstændig kulsort i ansigtet og hadde store, røde læber.

—Og øinene? spurte Krag.

—Jeg saa dem bare et øieblik, svarte forvalteren, men de var skinnende og hadefulde.

—Og hans hænder var hvite?

—Ja.

—Han hadde altsaa handsker paa?

—Nei, svarte forvalteren bestemt, jeg kunde se hans hænder i lyktelyset, og det var hans hænder. Og de var hvite.

—En neger med hvite hænder, det er dog ganske naturstridig, ikke sandt?

Forvalteren saa op.

—Jo, det er sandt, sa han, likesom om det forunderlige heri først nu gik op for ham. Idetheletat hadde Asbjørn Krag indtryk av, at manden hele tiden sat og tænkte intenst paa et eller andet, paa noget, som først for et øieblik siden var faldt ham ind, og som forskrækket ham dypt. Han svarte aandsfraværende. Krag studerte med opmerksomhet hans ansigt den hele tid.

Detektiven vendte sig til de andre funktionærer ved opdagelsesavdelingen: i

—Saa er her ikke mere at gjøre; hvis han er frisk nok til at gaa hjem, maa de la ham løpe.

Han gav Ryberg et tegn, og de to mænd gik ind i værelset ved siden av.

Da de var blit alene, sa Krag:

—Han skjuler noget.

—Det er jeg ogsaa paa det rene med.

—De maa følge efter ham. Av to grunde. Baade for at faa vite, hvad han nu skal foreta sig, og fordi han maa beskyttes.

—Beskyttes, utbrøt Ryberg forbauset, hvad mener De dermed?

—Jeg mener, svarte Krag, at hans liv er i fare.

—Virkelig. Hvem truer ham?

—Negeren med de hvite hænder.

—Hør, Krag, gaar De videre med den spøk. Hvis negeren vil ham tillivs, hvorfor slog han ham ikke ihjel med det samme.

—Fordi han først maatte ha fingre i hans papirer, sa Krag, la De ikke merke til, at manden derinde blev ganske blek, da jeg spurte ham ut om papirerne. Han kjender selv faren. Hvis vi sætter, at der i hans tegnebok var et eller andet papir, som avslørte ham, saa har vi grunden til hans forskrækkelse.

—Det er rigtig.

—Og hvis vi kunde gripe hans forfølger, saa kunde vi dermed faa en løsning paa selve gaaden. De maa indrømme, kjære Ryberg, at der er noget særegent ved det mordmenneske, som optræder i disse forskjellige forklædninger.

De gik tilbake til det ytre kontor. Forvalteren stod der endnu.

—Før De gaar, sa Krag, maa jeg rette et sidste spørsmaal til Dem. Tror De, at manden, som overfaldt Dem, virkelig var en neger?

—Ja, selvfølgelig tror jeg det, svarte den anden usikkert.

—Har De nogengang hat noget utestaaende med en neger?

—Nei, svarte forvalteren hurtig og fast, aldrig.

—Tænk Dem nu om. Har De et uopgjort regnskap med et andet menneske? De maa ikke spille komedie for mig, De vet, at jeg kjender baade Dem og Deres andel i aagerkarlen Maxims forretninger. Har De nogengang gjort et menneske rigtig ondt? Et menneske, som De kan tænke Dem vil hevne sig paa Dem.

Manden trak paa skulderen.

—Nei, sa han.

—De kan heller ikke svare anderledes, bemerket Krag, idet han gik helt hen til ham og saa ham ind i øinene, og jeg stillet Dem da ogsaa dette spørsmaal ene og alene fordi jeg vilde faa Dem til at tænke paa det, De nu tænker paa.

Den anden for næsten umerkelig sammen, og Krag smilte.

—Saa kan jeg fortælle Dem, fortsatte Asbjørn Krag, at det var ingen neger, som overfaldt Dem idag, det var en forklædt hvit mand.

Pludselig satte Krag sin høire haands pekefinger paa hans pande og sa:

—Det var netop ham, De tænker paa nu.

Forvalteren for igjen sammen og sank ned paa sofaen; det rykket i hans ansigtshud.

—Nei, nei, hvisket han, jeg tænker ikke paa nogen.

Asbjørn Krag stod og saa paa ham en stund. Saa sa han:

—De kan gaa.

Men forvalteren reiste sig ikke op straks. Det var, likesom en voldsom rædsel hadde slaat ham.

—Ønsker De ledsagelse? spurte Krag.

Den anden saa op.

—Nei tak, svarte han, jeg tar en vogn.

—Saa er De allikevel bange.

—Hvad skulde jeg være bange for?

—Godnat, sa Krag smilende, tro mig, De er bange. Efterat tegneboken er stjaalet fra Dem, saa er De ikke længer sikker paa noget.

Forvalteren tilkjæmpet sig fatning.

—Saaledes som De taler, sa han, maa De være mere vidende end jeg selv.

—Det er jeg ogsaa, svarte Krag.

Den næste dag om formiddagen fortalte Ryberg, at han i en automobil hadde fulgt efter forvalteren helt til dennes hjem. Forvalteren hadde hele tiden været meget ængstelig. Først hadde han meget nøie betragtet den chauffør, som han kjørte med, dernæst hadde han anmodet om, at chaufføren maatte kjøre saa hurtig som mulig og fremforalt ikke stanse, hvis nogen ropte vognen an. Saasnart han naadde frem til sin bolig i Deichmansgaten, hadde han kastet en overdreven stor betaling til chaufføren og skyndet sig ind i huset. I trappeopgangen hadde han tændt en elektrisk lommelykte, og han hadde stængt sin dør omhyggelig om natten. Hans vertinde fortalte til Ryberg om morgenen, at det var næsten umulig at komme ind til ham med morgenkaffen. Han hadde ustanselig spurt: Hvem der, hvem der? Er der ikke andre? Og først da han var blit overbevist om, at vertinden var alene, hadde han lukket hende ind. Klokken 10 hadde han bestilt en bil og var tat ut til Stokke gaard; men han hadde bedt om at faa sine kufferter pakket. Det er altsaa hans hensigt at reise, sa Ryberg.

—Nei, flygte, rettet Krag.

—For os? spurte Ryberg.

—Nei, svarte Krag, det er ikke os han er bange for, det er for en anden. Han er bange for negeren med de hvite hænder. Hans liv svæver i en traad.

—Men saa maa vi jo beskytte ham, sa Ryberg.

—Hvorfor? spurte Krag.

—Om ikke for andet, svarte Ryberg, saa fordi han er et vigtig vidne i saken.

—Nuvel, svarte Krag, saa overlater jeg til Dem at beskytte ham.

XXXVI.

Natten i laboratoriet.

KLOKKEN var otte om aftenen den næste dag: politikemikeren skulde netop til at lukke sine kontorer, da en mand steg ind til ham. Det var Asbjørn Krag.

—Naa, endelig, sa den berømte kemiker, idet han bød detektiven en stol; jeg hadde ikke ventet, at De skulde komme. Bestemmelsen var jo egentlig klokken 7, ikke sandt?

—Det er rigtig, sa Krag.

—Og hvis jeg nu ikke hadde ventet i den timen, men var gaat, hvad saa?

—Det hadde ikke gjort det ringeste, sa Krag, saa var De ikke kommet længer end ned paa gaten. Jeg har været her utenfor siden klokken 7.

—Det var som pokker. Og De har rolig latt mig sitte her og vente.

—Ja, svarte Krag. De kan endda være taknemlig for jeg gir Dem tid til at spise aftensmat. Jeg sa igaar, at jeg helst vilde være alene i laboratoriet inat; men det er ikke nødvendig.

—Hvad behager? ikke nødvendig?

—Nei, De kan ogsaa godt være tilstede.

Politikemikeren, som efter samtidens mening hadde sans for humor, lo, han gik hen og aapnet døren ind til de andre værelser i laboratoriet. Man kunde se indover i en fantastisk og mørk verden, hvori de store beholdere og de kemiske apparater stod utydelige og graa i det skimlede lys fra den enslige kontorlampe.

—De er kanske mørkeræd, sa politikemikeren og lo igjen, og saa vil De, at jeg skal holde Dem med selskap.

—Ja, la os si det, svarte Krag, har De gode cigarer?

—Nei, men jeg kan lave nogen gode cigaretter. En kemiker kan alt.

—Godt. Har De kaffe?

—Nei, men jeg kan fabrikere en brilliant kop the. Der findes ikke grænse for, hvilke nødvendighetsartikler jeg kan forfalske.

—Vel, nu er klokken halv 9, og de behøver ikke mere end en time til Deres aftensmat. De kan jo for en gangs skyld spise paa en kafé, paa Boulevard for eksempel. Saa skal jeg sitte her og vente paa Dem. Senere end et kvarter før ti maa De ikke komme.

—Hvorfor ikke senere? spurte kemikeren, idet han tok tøiet paa sig.

—Nei, forat noget skal hænde klokken ti.

—Naa, saaledes. Vil De saa forklare mig, spurte kemikeren videre, hvorfor De ikke straks er kommet herop, men istedet har gaat frem og tilbake utenfor.

—Jeg har ikke gaat frem og tilbake, svarte Krag. Jeg har sittet paa den lille kafeen derover.

—Naa, saa har De altsaa iagttat nogen.

—Ja.

—Hvem?

—En indbrudstyv, svarte Krag, et menneske, som temmelig nøie studerte lokaliteterne. Efterat den notisen om papirerne stod i dagens blade, var jeg fuldt paa det rene i med, at der vilde bli forsøkt indbrud i laboratoriet. Og jeg kan forsikre Dem om, at vi dennegang har en fomuftig indbrudstyv for os. Han har nøie studert terrænget. Og en fomuftig indbrudstyv er bestandig en farlig mand. Man skal aldrig utsætte sig for unødig fare. Derfor er det, at jeg har git Dem tillatelse til at være tilstede iaften.

—Tillatelse til at være tilstede i mit eget laboratorium, kjære Krag: — hvis jeg ikke kjendte Deres tone saa godt, saa vilde jeg anse Dem for uforskammet.

—Farvel, sa Krag, tænk saa paa teen og paa cigaretterne.

—De kan være fuldkommen tryg, svarte politikemikeren — det var like før han gik —, intet kan være saa egte og velsmakende som de nydelsesmidler, der fremstilles kunstig av en stor kemiker.

Da Krag var blit alene, tændte han sin lommelykte og gik paa opdagelsesreise i de forunderlige værelser. Han visste, at det kunde være farlig at færdes her. Han hadde hørt om en mand, som en morgen var letsindig nok til at helde vand i en tilsynelatende tom bolle, og som nær hadde sprængt det hele hus i luften. Men han var selv noget av en kemiker, og vandret derfor trygt omkring mellem de mange kolber.

Man skulde tro, at det var de forskjellige apparater, som interesserte ham, men saa var slet ikke tilfældet. Derimot syntes han at nære en vældig interesse for vinduerne og dørene, som han undersøkte temmelig nøiagtig. Laboratoriet laa i tredje etage, det hadde fire vinduer ut til gaten og to til gaarden. Krag aapnet alle vinduer og saa ut. Undersøkte forsiden. Det lot til at han var tilfreds med resultatet av sin undersøkelse. Laboratoriet hadde bare en indgang, en stor dobbeltdør, som fra trappeavsatsen førte ind til et litet forværelse. Indenfor det laa kontoret, derindenfor igjen to laboratorieværelser. Alle værelserne, ogsaa laboratoriet og forværelset, var opfyldt av apparater, papirer, bøker, stene, skaale og sække og poser med gjenstande, som var indlevert til undersøkelse, og i det hele tat en vrimmel av de ting, som nødvendigvis tilhører et anset og sterkt benyttet laboratorium.

Medens Asbjørn Krag holdt paa med sine undersøkelser, lyttet han nu og da efter støi, men alt var stille i den store gaard; de andre forretninger var forlængst lukket, og kun gatens larm, rullen av vognhjul og skridt av forbiilende mennesker naadde op til ham, og trængte gjennem de lukkede ruter. Da Krag hadde endt sin undersøkelse, satte han sig makelig tilrette i en av de store stole i kontoret og ventet. Præsis klokken et kvarter før 10 hørtes skridt nede i trappen, og litt efter banket det paa døren, som Krag tidligere hadde stængt med smæklaasen.

—Hvem der? spurte Krag.

—Det er mig svarte en stemme utenfor. Det var kemikeren, som var vendt tilbake.

Da Krag hadde lukket ham ind og stængt døren igjen, spurte kemikeren litt forbauset og irritert:

—Det er pludselig, som om jeg ikke skulde være hjemme hos mig selv. Hvad er dette for slags forsigtighetsregler. Han satte nogen klirrende gjenstande fra sig paa bordet. Det er teen, sa han.

—Som jeg har sagt Dem, svarte Krag, venter jeg et indbrudstyveri. Jeg ikke alene venter det, men jeg ønsker det ogsaa. Og gjennem aapne døre kan der jo aldrig arrangeres noget ordentlig indbrudstyveri.

—Det forekommer mig, svarte kemikeren, at De optrær stik imot politiets ide. En politimand bør ikke arbeide paa at foranledige forbrytelser, men derimot paa at forebygge dem.

—De har ret, svarte Krag, og dennegang vil jeg virkelig arrangere en forbrytelse; men jeg gjør det for at faa midler i hænde til at kunne opdage en anden og betydeligere ugjerning.

—Men først og fremst maa der da være noget at stjæle. Og i den notisen, som De har narret aviserne til at trykke, tales der om nogen brever, som slet ikke eksisterer. Ialfald ikke her i mit laboratorium.

—Det er heller ikke brevene det gjelder nu, svarte Krag, det er manden, som er ute og søker efter dem.

—Det er ham, som er forbryteren altsaa.

—Ja.

—Hvad heter han?

—Det vet jeg ikke, men han har et underlig opnavn. Han kaldes for negeren med de hvite hænder.

Der blev stilhet i nogen sekunder. Kemikeren blandet teen, og de to mænd drak litt av den gule, styrkende drik. Saa spurte kemikeren:

—Hvad har han da gjort, denne neger med de fantastiske hænder?

—Han har begaat et mord.

—Et mord. Saa er det altsaa ham, som har dræpt aagerkarlen Maxim.

—Ja.

—Og det er for at faa beviser mot ham, at De arrangerer dette indbrud?

—Ja.

—De mener, at han vil komme her for at stjæle nogen papirer?

—Ja.

—Hvorfor er da disse papirer av saadan vigtighet for ham?

—Han vil ha fat i disse papirer. svarte Krag, han trodde først; at Maxim hadde dem. Denne tro kostet Maxim livet. Igaaraftes blev der forsøkt et mord paa aapen gate i Kristiania. Det var en forvalter Boberg, som blev overfaldt i mørket nede i Grubbegaten og slaat til jorden av negeren med de hvite hænder. Han trodde, at Boberg hadde papirerne.

—Det maa være nogen forfærdelige papirer. Hvad staar der i dem?

—Stod, mener De.

—Saa eksisterer de altsaa ikke længer?

—Nei.

—Hvorav vet De det?

—Fordi jeg selv har brændt papirerne.

Kemikeren var taus en stund.

—Dette er en underlig historie, sa han, hvorfor brændte De papirerne?

—For at redde en dames ære.

—Ah. Men siden manden, som leter efter papirerne har begaat et mord og et mordforsøk for at faa fat i dem, saa er der jo livsfare forbundet med at opholde sig i laboratoriet iaften.

—Det er rigtig nok, svarte Krag.

—Men jeg har ingen revolver, sa kemikeren, har De tænkt paa det?

—Det har jeg ogsaa tænkt paa, svarte detektiven, for jeg har to, her er den ene. Den er ladd i alle løp.

Kemikeren tok vaabnet.

—Men De maa ikke skyde, advarte Krag, før jeg har ropt til Dem, at De skal fyre av.

—Jeg forstaar. De vil fange byttet levende.

—Jeg vil slet ikke fange nogen, sa detektiven.

—Nu forstaar jeg ikke mere.

—Det er heller ikke nødvendig. Men nu er klokken 10. Vi maa slukke lampen. Manden maa selvfølgelig ikke forstaa, at der er folk i laboratoriet.

Lampen blev slukket og det taakeagtige blinde lys fra gatelykterne var det eneste, som skinnet i laboratoriet og druknet de mange underlige apparater i en spøkelsesagtig skumring.

Krag reiste sig.

—Vi maa gaa ind i de indre værelser, sa han, indbrudstyve maa ha frit løp.

De to mænd trak sig stille tilbake til de egentlige laboratorierum. Kemikeren spurte hviskende:

—Jeg kan slet ikke forstaa, hvorledes De kan vite, at indbrudstyven vil komme netop paa denne bestemte tid?

—Det kan da kun bety, svarte Krag, at jeg kjender ham allikevel. Og det kan videre bety, at jeg hittil har været en dumrian.

—Hvad behager?

—En dumrian, som ikke har forstaat, at naturligvis maatte morderen være ham.

Pludselig la han haanden advarende paa kemikeren skulder og lyttet.

XXXVII.

Tyven, som graater.

BEGGE de to mænd stod en stund fuldkommen stille i mørket og lyttet.

De hørte at der var nogen, som famlet ved ytterdøren. nede i trappen.

—Han maa ha en falsk nøkkel, hvisket Krag, jeg har set ham ta maal av laasen.

Litt efter hørte de ogsaa, at det gav et knæk i døren dernede, og at den blev aapnet. Saa lød der listende trin i trappen.

—Han vet, hvad han gaar til, mumlet Krag, han er ikke ræd for at møte nogen.

—Da vilde jeg bare ønske, svarte kemikeren, at ingen forvilder sig ind i trappen. Der kunde let ske et ulykkestilfælde.

—Eller et nyt mord. Tys, nu er han ved døren.

Der lød en skrapen ved dørlaasen, og straks efter klangen av metal.

—Brækjern, hvisket Krag, hold Deres revolver i beredskap, men fremforalt, skyt ikke.

—Ikke under nogen omstændighet, er det meningen?

—Ikke før jeg roper.

—Men om De nu ikke er istand til at rope?

—Hvis De forstaar det, svarte Krag, saa maa De skyte. Men saa maa De ogsaa træffe. Det er bare et godt raad jeg gir Dem.

Det gav et høilydt knæk i døren. Saa blev alt stille. Det var tydelig nok, at indbrudstyven stod urørlig utenfor for at høre efter om han skulde ha vakt opmerksomhet hos en eller anden.

Men der hørtes ingen anden støi, end dump vognlarm nede fra gaten. Saa aapnet den natlige gjest døren. De to mænd, som stod og lyttet, kunne høre, at den skurret paa sine hængsler. Indbrudstyven traadte ind i forværelset. Døren mellem dette og kontoret stod aapen, Krag og kemikeren befandt sig i det tredje værelse, men døren mellem dette og kontoret var lukket. Gjennem en spræk ved laasen kunde Krag overskue begge de to yttre værelser; men da de var mørke, kunde han ikke se noget andet end en lang, kulsort og fantastisk skygge, som bevæget sig i mørket og nu og da traadte frem i graalyset, som randt ind gjennem vinduet.

Indbrudstyven optraadte med den største forsigtighet. Han ventet først, for at høre efter støi, og da alt fremdeles var stille — de to lyttere forholdt sig fuldkommen rolige — tændte han pludselig sin blendlykte; men han sørget for, at dens skin faldt ned paa gulvet, saa lyset ikke skulde vække opmerksomhet fra gaten. Lyset som strømmet ut, dannet et skinnende sølvteppe henover gulvet, og i dette sølvteppe kunde Krag fra sit skjulested se indbrudstyvens sorte støvler vade omkring.

Den mystiske indbrudstyv undersøkte først alt i forværelset. Her stod etpar pulter. Han aapnet skufferne, som alle var ulaaste, og gramset omkring i papirerne, som laa her. Men det syntes, som om han pludselig var blit klar over, at i dette værelse kunde han umulig finde, hvad han søkte, for pludselig traadte han ind i det næste værelse i kontoret. Det var nu bare den tynde dør, som skilte ham fra de to lyttere. Krag som forutsaa, at indbrudstyven vilde trænge dypere ind i laboratoriet om litt, bad kemikeren hviskende, om at trække sig indad. Kemikeren gled paa lydløse fjed ind i dypet og Asbjørn Krag blev alene ved døren.

Indbrudstyven satte lykten fra sig paa bordet og begyndte at aapne skufferne i kontormøblerne. Etpar av dem var laaste, men tyven brøt dem op med en øvet forbryders kunstfærdighet. Over et kvarter gik, og gulvet flommet over av papirer og dokumenter, som indbrudstyven kastet fra sig efterat ha kastet et blik paa dem. Han fandt ikke hvad han søkte, og blev stadig mere og mere utaalmodig og hurtig i sine bevægelser. Asbjørn Krag hadde hittil i lyset nu og da faat et glimt av hans hænder. De var hvite. Derimot hadde han endnu ikke set hans ansigt.

Men nu bøiet forbryderen sig ned mot de nederste skuffer i et av kontorets store skape og derved kom ogsaa hans ansigt indenfor lysomraadet. Ansigtet var sort. Det var en negers ansigt. Det gav et sæt i Krag, og han skalv av tilfredsstillelse. Saa hadde han altsaa allikevel regnet rigtig, og manden som nu ledte som rasende efter nogen papirer, som forlængst var brændt, denne mand var Nicolay Bewers morder, manden med løveansigtet, negeren med de hvite hænder —

Men hvem var egentlig denne mand? Det var ikke generalkonsulen, ikke forvalteren, ikke lille Gibson, men hvem? Pludselig blev Asbjørn Krag vidne til en forunderlig scene. Indbrudstyven ligger paa knæ paa gulvet foran en av de store skuffer. Han har begge sine armer begravet i en haug av papirer. Med en gang stanser han sine undersøkelser. Hans sorte hode synker ned i armene. Hans overkrop bevæger sig i rykninger: Han graater. Indbrudstyven ligger der paa knæ og graater i den dypeste fortvilelse. Krag hører ham mumle — et enkelt ord nogen ganger, det er et fransk ord: Ingenting, ingenting! Saa utstøter han pludselig en ed og farer op. Og nu gaar han fuldstændig berserkergang i værelset. Han har ikke længer nogen bekymring for, at nogen skal høre ham, han vælter stoler, skubber til møblerne, tømmer alle skufferne, alt mens han i den dypeste fortvilelse roper: Ingenting, ingenting.

Pludselig er det likesom han kommer til sig selv igjen og han blir rolig. Han har opdaget døren, som fører ind til de to laboratorieværelser, og muligens tænker han, at han derinde endelig kan finde, hvad han søker. Han holder sin lykte med den ene haand og skyver døren op med den anden. I det samme øieblik er Asbjørn Krag gledet tilside, lysbundten træffer ham ikke, og indbrudstyven gaar forbi ham uten at ane, at et menneske er ham saa nær. Det forunderlige utstyr i dette værelse og de mange merkelige apparater forvirrer ham straks; han blir staaende en stund uviss.

Dette øieblik benytter Asbjørn Krag sig av. Han staar like ved døren. Han famler efter den elektriske knap, og negeren vender sig mot ham, og netop som han skal springe derhen for at se, hvad som er paafærde, skruer Krag lyset paa.

Asbjørn Krag ser nu, at negeren har maske for ansigtet, forklædningen er yderst plump, han kan tydelig se malingen over læberne; men indenfor masken lyser etpar vilde og forunderlige øine. De stirrer ret frem for sig; det er likesom de aldrig slukkes.

Krag gaar et skridt hen imot ham og rækker haanden frem; men den sorte fjerner sig, tøvende, likesom et bange barn. Han fjerner sig mot den aapenstaaende dør, som fører ind til det andet laboratorium, hvor kemikeren selv venter. Men kemikeren holder sig i ro; den sorte aner ikke hans tilstedeværelse.

Krag tiltaler indbrudstyven paa engelsk, det sprog, som han kan bedst.

—Stans, siger han, jeg vil gjerne tale med Dem.

Men indbrudstyven later som om han ingenting forstaar og sniker sig stadig længere tilbake. Saa tiltaler Krag ham paa fransk.

—De maa staa stille. Jeg har noget at tale med Dem om.

Den sorte ikke engang ryster paa hodet, og i hans vildt stirrende øine er der intet som tyder paa, at han har forstaat Krags ord. Saa trækker Krag sin revolver op av lommen.

—Dette er alvor, siger han, Deres liv er i fare, De maa staa stille. Men indbrudstyven gaar videre.

—Ikke et skridt til, befaler Krag og sigter med revolveren. Indbrudstyven er nu kommet i nærheten av den elektriske lampe, som oplyser værelset. Og pludselig hæver han haanden og knuser lampen med et voldsomt slag. Alt blir mørkt, men gjennem larmen av det splintrede glas hører man nu ogsaa kemikerens stemme:

—Skal jeg stanse ham? Han kommer denne vei.

—Stans ham! roper Krag.

Umiddelbart efter hører han et tungt fald mot gulvet og en norsk ed. Saa lyder der igjen knusning av glas. Det er det inderste vindu mot gaarden, som splintres. Krag trænger sig frem i mørket. Han hører, at nogen tumler omkring mellem kolber og apparater. Det er kemikeren, som er blit slaat tilside av den fremtrængende indbrudstyv.

—Er De saaret? lyder Krags stemme i mørket.

—Nei.

—Hvor er den sorte?

—Vinduet, vinduet! roper kemikeren.

Krag styrtet hen mot den graa lysning. Hans haand famler i glassplinterne op i noget fugtig, som han forstaar er blod. Saa hører han lyden av løpende skridt nede paa gaardspladsen.

—Find lampen, befalte han, tænd lyset.

Kemikeren karrer sig frem til den elektriske knap og tænder lyset.

Man kan nu se, hvad der er skedd. Blodspor fører hen til vinduet, som er slaat istykker, fuldstændig splintret.

Krag ser ut. Der er ingen nede paa gaardspladsen.

—Undsluppet, siger han.

Kemikeren gisper frem en mængde skjældsord.

—Naar De næste gang, roper han, agter at invitere denslags folk, saa bør de sørge for at møte op med mandsterkt politi. Eller ogsaa henlægge komedien til et andet sted. Mit kostbare laboratorium kan ikke tjene til flere av denslags eventyr. Det var jo et fuldkomment vilddyr.

Krag stod rolig midt mellem alle de knuste apparater.

—De har ret, sa han jeg frygter for, at han er blit gal. Og dog vilde jeg ham intet ondt. Jeg vilde bare tale med ham.

—Ja, se nu til, at De kan finde ham igjen, sa kemikeren ærgerlig.

—Ja, svarte Krag, nu gaar jeg for at finde ham; jeg maa ha hvisket et litet ord i hans øre.

XXXVIII.

Dagen efter.

POLITIKEMIKEREN forstod godt paa Asbjørn Krag, at detektiven hadde sin egen mening om den mystiske fyr, negeren med de hvite hænder, som hadde optraadt paa en saa besynderlig maate i laboratoriet, og han spurte ham ogsaa ut om, hvordan saken egentlig hang sammen, men Krag forlot ham uten at gi ham noget tilfredsstillende svar.

Den næste dag var Asbjørn Krag optat fra tidlig om morgenen. De som saa ham blev hurtig klar over, at han nu ikke længer tvilte paa, hvordan han skulde løse saken, men at han arbeidet paa at lægge alt tilrettte for den endelige avsløring. Han hadde lange konferanser med opdagelseschefen. Kl. 1 kjørte han bort fra politistationen i en automobil, og i de følgende to timer saaes han ikke, hverken i sit hjem eller andetsteds. Kl. 3 derimot kom han ind paa Teaterkafeen, hvor man saa ham i selskap med en smuk dame: den kjendte kunstnerinde fru Jeanette Berger. De talte tilsynelatende sammen om likegyldige ting, de var begge like flinke skuespillere og visste, at de var iagttaget, men hvis nogen hadde hørt slutningen av deres samtale, vilde vedkommende ha opfanget følgende:

—Jeg kan ikke tro, hvad De fortæller, sa skuespillerinden, mit hjerte staar stille av angst.

—Jeg er overbevist om, at det er ham. Vil De saa hjælpe mig?

—Jeg har lovet Dem det. Og jeg skal ogsaa holde det. Jeg skal være i cirkus i aften, i den 3dje loge tilvenstre.

—Godt, saa stoler jeg derpaa.

—Men hvis det nu er ham, du store Gud, hvisket hun, kanske har jeg ikke selvbeherskelse nok til at forholde mig stille.

—Det maa bli Deres sak, svarte Krag, men jeg trænger Dem nu, for endelig at konstatere, at jeg ikke har tat feil.

—Saa skal jeg komme.

Derefter hadde Krag en samtale med sin kollega Ryberg. Denne var igjen blit sat til at passe paa forvalter Boberg, passe paa ethvert av hans skridt og holde sig i nærheten av ham for at kunne ile ham til hjælp i paakommende tilfælde. Ryberg hadde fulgt Boberg hele dagen, og Krag fik høre, at forvalterens nervøsitet tiltok med hver time. Forvalteren hadde forskjellige erender at besørge i byen, og naar han gik ut, optraadte han som en mand, der visste sig forfulgt. Forfølgelsen var derfor blit meget vanskelig, men Ryberg, som var en drevet sporhund, hadde ikke røbet sig. Boberg gjorde stadig anstalter til at reise, men det var likesom han kvidde sig for at forlate byen, som om han endnu hadde noget, han skulde ha besørget.

Klokken 5 om eftermiddagen satte Asbjørn Krag Ryberg igjen paa sporet efter Boberg, og saa forsvandt detektiven igjen for nogen timer. Ingen saa ham, ingen ante hvor han færdedes. Men de faa mænd i opdagelsesavdelingen, som var nogenlunde indviet i sakene, skjønte at knaldet var nær forestaaende. Der hersket adskillig nervøsitet i kontorene, og rygtet om forestaaende opsigtsvækkende begivenheter fandt ogsaa vei til bladene. Men ingen hadde anet, at knaldet skulde komme saa pludselig og paa en saadan maate. Ikke engang Asbjørn Krag selv. Som vi nu skal faa se.

Klokken halv ni befinder han sig i cirkus, i ryttergangen indgangen fra Klingenberggaten. Han sitter ved et av bordene og betragter publikum, eftersom det strømmer ind under cirkuskuppelen. Det er en av cirkus' store aftener. Der er benefice for publikums yndling, den fænomenale trapetskunstner Bastiani, som høit oppe under kuppelen uten net utfører de vidunderligste kunststykker. Fru Jeanette er allerede kommet ind og har i forbigaaende sendt Asbjørn Krag et nik og et blik. Hun var meget blek. Hun ledsagedes av sin mand, som slet ikke saa til den kant, hvor Krag sat. Detektiven lot som om intet interesserte ham, men pludselig gik der en trækning over hans ansigt. Han hadde i svermen opdaget en kjending. Det var Ryberg. Ryberg saa ogsaa ham straks og gled hen til ham.

—Jeg trodde De var et ganske andet sted, sa Krag, jeg har slet ikke bruk for Dem her.

—Og jeg er likesaa forbauset over at finde Dem her, som De over at se mig, svarte Ryberg. Det er heller ikke Dem jeg søker.

—Ikke? Men forvalteren kan det da umulig være.

—Tror De? spurte Ryberg og søkte med øinene ind mot ryttergangens dyp.

Det gav et næsten umerkelig ryk gjennem Asbjørn Krag; derhenne hadde han opdaget forvalterens likbleke, nervøse ansigt. — Det hadde jeg ikke trodd, sa han.

—Hvorfor ikke? Jeg har fulgt ham hele tiden. Jeg vilde ogsaa følge ham hit.

—Selvfølgelig. Men det stemmer slet ikke med mine beregninger. Jeg har ventet at se manden alle andre steder end i cirkus.

—Det vil med andre ord si, at De netop ikke hadde ventet at se ham her?

—Akkurat.

—Hvorfor ikke?

—Jeg sa Dem jo før, at hans liv er i fare. Og her i cirkus mer end andre steder.

Ryberg smilte.

—Gaaten blir tættere, svarte han; jeg trodde han søkte hit, hvor der fandtes mange mennesker, netop fordi han vilde være i sikkerhet. Se nu gaar han videre.

Ryberg gled væk.

—Følg ham som en skygge, hvisket Krag efter ham.

Litt efter var de begge forsvundet.

Nu var klokken blit halv ti og hovednumret, luftakrobaten, skulde begynde. Inde i cirkusmanegen ordnede man hans apparater. Mens andre akrobater blev heist op til sine øvelsesringer, tok Bastiani straks publikums hjerter ved smidig som en kat at klatre opover et taug, som hang ned fra cirkuskuppelen.

Asbjørn Krag gik ind i salen og stillet sig op ved en av logerne. Her sendte han et blik over til fru Jeanette. Hun sat ganske stille og saa ret frem for sig, hun hadde et tæt slør for ansigtet. Det ringte. Publikums summen stilnet straks. Man ventet spændt paa, at det store nummer skulde begynde.

Men netop nu er det, at et menneske rører ved Asbjørn Krags skulder.

Han vender sig om.

Ryberg staar foran ham. Den unge detektiv er for en gangs skyld meget bevæget, og Asbjørn Krag ser det straks.

—Hvad er der iveien, spør han.

—Han er borte, svarer Ryberg.

—Hvem?

—Forvalteren.

—Saa maa han være gaat ut av bygningen.

—Nei, absolut ikke, jeg har hat mine folk ved alle dørene.

Krags øine søkte henover de tæt besatte stolrækker.

—Han findes heller ikke paa nogen av pladsene, sa Ryberg. Jeg kan slet ikke forstaa, hvor han er blit av.

—End i restauranten?

—Der findes ikke en sjæl.

Pludselig vendte Krag sig mot ryttergangen.

—Han maa findes, sa han, han maa.

Inde fra salen lød nu en utaalmodig trampen. Publikum ropte paa luftkongen. Det ringte igjen, den utaalmodige cirkusklokke lød gjennem larmen. Men akrobaten viste sig ikke.

Direktøren og nogen av artisterne sprang hurtig gjennem ryttergangen. De ropte Bastianis navn. Direktøren bandte. Hvor blir han dog av den idiot, sa han.

De stanset utenfor døren til en av garderoberne.

Direktøren banket voldsomt i den skrøpelige dør. Det var stængt.

—Luk op! Luk op! ropte han.

—Spræng døren, sa Krag, hurtig, hurtig.

Inde fra cirkus hørtes en festmarsch.

Inde bak den lukkede dør hørtes et skrik.

XXXIX.

Skriket.

SKRIKET hadde en fortættet klang av rædsel. Det var intet mindre end et dødsskrik, et menneske i den yderste livsfare som skrek, og netop fordi det stod mot den underlige bakgrund av cirkusklovner og hestemusik fik det en særlig uhyggelig karakter.

Asbjørn Krag ropte igjen, at man skulde bryde døren op. Inde fra cirkus hørtes publikums utaalmodige trampen.

Direktøren svarte og sendte sine folk tilhøire og venstre for at finde opbryderverktøi. Man kom slæpende med nogen svære hammere.

Krag lyttet ind mot døren og han hørte da ganske tydeligt, at nogen bevæget sig derinde.

Litt efter skrapet det mot laasen og saa blev døren revet op.

En fantastisk skikkelse viste sig, en dødblek artist i stramtsiddende trikot, vanviddet skinnet ut av hans øine, folk veg uvilkaarlig tilside og artisten styrtet ind mot manegen, der var blod paa hans fingre og der var røde pletter paa hans grønne trikot.

Asbjørn Krag ville ha stanset ham, men da han ikke fik fat paa ham straks, gik detektiven istedetfor ind i garderoben.

Her møtte ham en scene, som overbeviste ham om, at han befandt sig i morderens hule. Det tok ham bare nogen sekunder at overskue, hvad der var hændt. Over en stolryg laa en graagrøn ulster, artistens ulster; — henne i en krog laa kastet en løvemaske, av dem, som brukes ved enkelte pantominer i cirkus, i en anden krog laa et negerkostyme, en maske, et kruset uldent haar. Men paa den lille divan ved garderobens borteste væg laa en død mand.

Krag ilte didhen.

Manden hadde en lang, spids dolk gjennem brystet, skaftet var av sølv og bar en inskription.

Manden var død for nogen faa sekunder siden, hans øine stod endnu aapne og uttrykte høi rædsel.

Den dræpte var forvalteren Boberg.

—Hent en læge, ropte Krag. Han kastet derpaa et blik hen til toiletbordet, hvor der laa et litet, halvt oprevet brevark. Det var stilet til artisten og bar forvalterens underskrift. I et sekund hadde Krag gjennemløpet linjerne. Der stod: »Du maa ikke forfølge mig mere. Jeg skal forklare dig alt med Jeanettes brever. Jeg er uskyldigl«

Med brevet i haanden ilte Krag ut i ryttergangen. Hans undersøkelse av værelset hadde ikke tat længere tid end der behøvdes for den blodstænkte artist til at komme ut i manegen, hilse for publikum og nærme sig touget, som hang ned fra cirkuskuppelen.

Mens publikums bifald ombølget artisten, nærmet Krag sig ham. Han gik ut i manegen, men idetsamme han skulde lægge haanden paa hans skulder, svang den behændige artist sig op i touget, og et øieblik efter var han utenfor Krags rækkevidde.

Publikum studset over den fremmede, ukjendte herres opdukken inde i cirkusmanegen, de fleste trodde imidlertid, at det var impresarien, og da opmerksomheten straks efter blev optat av artistens hurtige, abehændige klatren op ad touget, var der ingen, der yderligere bekymret sig om Krag, som trak sig tilbake til staldindgangen. Her stod direktøren.

—Det er mord, sa Krag.

—Jeg forstaar det, svarte direktøren, som var blit blek og skjælvende av bevægelse. Han maa jo være vanvittig. Han har jo heller ikke nogen maske paa idag.

—Pleier han ellers at bruke maske?

—Ja, en blaa silkemaske over ansigtet. Det er den første sæson, han optræder som luftgymnastiker. Ellers har han optraadt som jockey. De har sikkert hørt hans tidligere artistnavn Edwardo. Det er en av de flinkeste artister, jeg har truffet, men ogsaa en av de galeste.

—Han var jo forelsket, sidste gang, han var i byen?

—Ja, i en ung frue, hørte jeg. Men jeg ved ikke navnet. Saa er kanske den døde derinde manden? spurte direktøren.

—Nei, svarte Krag, det er ikke manden.

Begges øine søkte nu op mot cirkuskuppelen. Artisten sad paa tverstangen og dinglet med benene.

—Hvorfor satan begynder han ikke, mumlet direktøren.

—Jeg frygter for, svarte Krag, at han allerede er færdig.

—Hvad mener De?

—Se paa de øinene.

—Uf, grøsset direktøren, de er fuldstændig vanvittige.

—Hvad søker han efter!

Artistens blik for langs alle bænkerader. Endelig stanset det ved en bestemt loge.

Det var fru Jeanettes loge.

Han krympet sig sammen og stirret paa hende som en tiger, færdig til sprang. Og pludselig utstøder han et skrik, som gir gjenlyd i den store folkemasse, slaar ut med armene og styrter til jorden. Mange mennesker kommer løpende. Lægerne siger, at døden straks maa være indtraadt.

Blandt de damer som besvimte i salen, var ogsaa kunstnerinden i tredje loge tilvenstre. Hun hadde gjenkjendt artisten i det grønne og blodplettede trikot og forstaat tragedien.

Den rapport, som Asbjørn Krag gav politiet, har ingen interesse. Her tales der bare om artisten som den gale morder, hvis motiver man slet ikke kjendte.

Derimot gav Krag sin ven og kollega Ryberg en forklaring.

Den første foranledning til mordet paa aagerkarlen søkte Krag i brevene fra fru Jeanette. Ved nærmere undersøkelse hadde Krag faat rede paa, at forvalteren Boberg og jockeyen Edwardo hadde arbeidet ved samme cirkus, Boberg var forretningsfører.

De var gode venner. Men saa pludselig kom Boberg i hænderne paa aagerkarlen Nicolay Bewer, da han maatte søke hans hjælp for at dække et underskud i kassen.

Aagerkarlen skjønte hurtigt, at han kunde ha bruk for Bobergs snedighet, særlig hans evne som spion, og indviklet ham derfor mere og mere i sine intriger.

Det var Boberg, som stjal fru Jeanettes brever fra artisten; det var slet ikke han, som solgte dem. Da artisten første gang reiste, var han i virkeligheten fremdeles dypt forelsket i den smukke, unge frue og han kunde ikke forstaa, at hun saa pludselig hadde brudt med ham. Han vendte tilbake i en anden rolle — som luftgymnastiker.

Og da han kom tilbake, traf han igjen sin gamle ven Boberg som nu er blit aagerkarlens høire haand, og ved et tilfælde faar han vide, at Boberg har stjaalet brevene og solgt dem til aagerkarlen. Nu forstaar han, hvorfor hans elskede har brudt med ham, — hun maatte jo anse ham for en hjerteløs og raa slyngel. Og det blev ham saa magtpaaliggende som at leve at faa fat i brevene.

Først hjemsøker han aagerkarlen. Tilfældigvis indtræffer besøket netop som aagerkarlen er optat med lille Gibsons affærer.

For ikke at være kjendt har han tat sin dyremaske med sig.

Da aagerkarlen negter at utlevere brevene (som han jo ikke længere har) skyder den anden ham, hvorefter han undersøker hans gjemmer.

Da han blev overrasket av danserinden Fiorella, tar han sin dyremaske paa og forlader leiligheten.

Senere avlægger han et natligt besøk hos Jeanettes mand.

Saaledes forklares indbruddet hos generalkonsulen.

Og da han ikke finder brevene der, men derimot i skrivebordskuffen opdager nogen andre papirer med Bobergs haandskrift, fatter han den mistanke, at Boberg fremdeles er i besiddelse av brevene.

Boberg hadde jo paa den tid forlængst traadt i forbindelse med generalkonsulen i den hensigt at skaffe ham Stokke gaard tilkjøps.

Fra det øieblik er ikke Bobergs liv længer sikkert.

Og Boberg forstaar det.

Han forstaar, hvem der skjuler sig bak negeren med de hvite hænders maske, og heller end at leve i den store usikkerhet, besluttet han sig til at søke ham op og forklare det hele.

Men han kom forsent. Dels er artisten blit saa oprørt over vennens forræderi og dels er hans forstand allerede blit formørket av den uhyre spænding.

Da Boberg i cirkus undslipper sin forfølger Ryberg, naar han uset ind i artistens garderobe.

Artisten har ventet ham.

Han har selv dømt ham til døden for hans forræderi. Han eksekverte selv dommen.

Og da han saa Asbjørn Krag, politimanden ved siden av sig i manegen, gjorde hun sit sidste fortvilte forsøk.

Ende

Innhold

I den røde sal.

Silkeskjegget.

Frels mig!

Brevene.

Forretningene.

En affære.

Tyven.

Morsomme dage.

Der er mere.

En fornøielig aften.

Danserinden.

Champagne først . . .

Tigeren ventes.

200 procent.

Et natligt møte.

Pelsen.

Det oplyste værelse.

Den nye gaate.

Døren.

Løgn eller sandhet?

Konsertbilletten.

Den fremmede.

Manden, som gik tilro.

Fiorella, den ulykkelige.

Klokken er 12.

Sandheten.

Pels.

To breve.

Manden gjennem vinduet.

Hvorfor knælte han.

Besøket.

skyggen.

Cirkus.

Negeren.

Skrækken.

Natten i laboratoriet.

Tyven, som graater.

Dagen efter.

Skriket.