Om denne boken

Denne eboken er basert på utgaven gitt ut av Helge Erichsens Forlag, Kristiania, i 1920. Kildeutgaven er hentet fra http://www.bokhylla.no.

Korrektur og omforming til ebok utført av Lars Næsheim

Boken kan fritt distribueres så lenge det ikke tas betalt for det.

Denne utgaven lagt ut 19. januar 2012.

v.2, 14.05.2014: korrektur, lagt inn kursivert tekst for sperret.

Stein Riverton

Fjerdemand

I.

DIREKTØR JOACHIM REISMAN.

Direktøren for danseetablissementet «Den blaa Ugle» var den første som forsvandt. Det var torsdag den 29de november klokken 11.35 aften, netop som generaldirektør Hans Jacob Stenersen doblet meldingen. Chefen for «Den blaa Ugle» het Joachim Reisman, var ugift, rik, saa godt ut og sat ved det tredje bord til høire i «Den frisindede Klub» sammen med tre av byens dristigste pokerspillere. Den gamle vaktmester Halvor kom ind med et brev, et ganske almindelig brev i en lysblaa, firkantet konvolut. Reisman læste brevet og saa forsvandt han.

Den anden som rammedes av den besynderlige skjæbne var den berømte svenske kunstmaler i den futuristiske retning, Karl-Erik von Brakel. Han forsvandt natten til den 2den december nogen minutter over 1 under den magnifikke middag som digteren Harald Oxford gav i fyrstelig lykke i Grand Hotel. Netop som verten selv var i færd med at falde under bordet og stemningen var paa det høieste, kom hovmester Sørensen ind med et brev, som han overgav til herr von Brakel. Det var et ganske almindelig brev i en lysblaa, firkantet konvolut. Saa forsvandt von Brakel.

Den tredje som blev borte var den kjendte, meget yndede og endmere frygtede forfatter og kritiker, dr. jur. Eivind Ødegaard. Det var under særdeles besynderlige omstændigheter efter en fest paa Grand Hotel . . . Men for oversigten og den rette sammenhængs skyld er det nødvendig at gjennemgaa hver hændelse for sig. Det er synd at si, at dansedirektør Reismans forsvinden vakte opsigt utover kameratkredsen og de nærmeste bekjendte. Man var vant til, at Joachim Reisman foretok ekscentriske handlinger, som først senere fik sin forklaring. Allerede samme aften gav en av selskapet i klubben det forløsende ord: «Damer,» sa han, «disse pokkers damer.» Dette utbrud syntes at indeholde en løsning som i øieblikket blev godtat.

Men da saa maleren Karl-Erik von Brakel to dage efter forsvandt paa samme gaadefulde maate efter læsningen av et ganske almindelig brev av det samme lyseblaa utseende, fik saken straks et andet omfang. Enkelte aviser begyndte at beskjæftige sig med den og de forsvundnes venner satte sig i bevægelse for at hitføre en løsning av mysteriet. Hvorledes denne affære videre skred frem i i sin baade burleske og tragiske utvikling tilhører historien. Som bekjendt lykkedes det først sent at bringe lys i mørket og man kan si, at først nu ligger dramaet aapent i sin endelige opklaring. Dramaet indeholder som sagt en besynderlig blanding av alvor og komedie. Det sidste var til at begynde med fremherskende; men det varte ikke længe, forinden uhyggen viklet sit blodige spind ind i garnet. Det er sandsynlig at tragedien har begyndt sit spind allerede ved det tidspunkt, da den svenske maler rammedes. At utrede historiens indfiltrede traader er som at sønderdele igjen et stykke av det stedse forunderlige og uberegnelige levende liv med sin spøk, sin ulykke og med sin underfundige og ubønhørlige lek med menneskeskjæbner.

Det er nødvendig at fiksere situationen ved det tidspunkt, da historien om de blaa brever begynder: Klokken 11 om aftenen den 29. november. I «Den frisindede Klub», som mere har en selskabelig end en politisk karakter, er der spilleaften og lokalerne frembyder det sedvanlige og kjendte billede med kortpartier og schakpartier. Omkring enkelte bord staar nysgjerrige samlet. Ved nogen faa bord sitter enkelte gjester, kjendte liberale fra det politiske liv, og læser sin blade. Stemningen er præget av ro og hygge, saaledes som den bør være i en klub, der holder paa sin anseelse indenfor en borgerlig og jevn ramme. Nu og da brytes stilheten av latter og støi fra et av bordene, hvor spilleresultatet i øieblikket vækker sensation.

Det bord, som samler mest nysgjerrige, er bordet længst tilhøire ved indgangen, hvor et pokerparti i de sidste timer ved et temmelig høit spil har henledet den almindelige opmerksomhet paa sig. Der spilles ikke om kontanter, det forbyder ordensreglene, men der er sat høie værdier paa de mangefarvede jetons, som i stabler og dynger bedækker bordet. Ved dette bord befinder sig Joachim Reisman, direktøren for danseetablissementet «Den blaa Ugle». Han spiller netop imot generaldirektør Stenersen (A/S No-Fi-Ba). De andre tre deltagere i spillet har kastet sine kort. Stenersen har lagt frem en bunke jetons, som i pengeværdi betyr 3000 kroner og yderligere øket med 2000. Eftersom netop dette spil fik betydning ved den følgende undersøkelse, er det ikke overflødig at nævne dette.

Dansedirektøren er en forholdsvis ung mand. Han ansees for at være rik og tilhører det bedste selskap, hvad man ikke skulde tro, naar man tar det etablissement i betragtning, som han er leder av. Han har imidlertid i sin tid erhvervet sig et net litet navn som violinist og komponist av smægtende og populære operetter, en arvet formue har sat ham i stand til at brilliere som kunstsamler, og et medfødt forretningstalent har i tide indgit ham den gode idé at forlate kunstens mindre indbringende bane for istedet at kaste sig over spekulationer i retning av konsertbureauer, forlystelsesetablissementer og lignende. Derigjennem beholder han ogsaa noget av kunstens nimbus over sine forretningsmæssige foretagender. Han tilhører absolut den verden som morer sig, og hans stilfulde væsen og mange muntre karnevalspaafund, har skaffet ham talrige beundrende venner. Han er en søkt mand ogsaa derfor, at han gjerne deltar i høit spil og har raad til at tape. Selv i den vildeste poker mister han ikke sit væsens flegma, han ynder at præsentere et bedskt smil, som aldrig forlater ham, hvad enten han taper eller vinder.

Om hans motspiller iaften, Stenersen fra No-Fi-Ba, er det egentlig ikke noget andet at meddele, end hans populære opnavn «Pjolterkongen» tegner ham bedst og sikrest. En svær, tung skikkelse, som nødig sier andet end det som i egentlig forstand vedkommer hvad han i øieblikket beskjæftiger sig med — i ledige stunder pjolteren og kort spillet. Det fortælles om ham, at han engang i et selskap drak istykker en stol, — han sat stille og truende og taus og drak pjolter efter pjolter og ved den attende pjolter brast stolen i stykker med et brak, mens Pjalterkongen sank ned i ruinene. En hvilkensomhelst avbrytelse av kortspillet er ham motbydelig, og hvis nogen av spillerne drister sig til begynde paa en selskabelig anekdote midt i spillet, synes han nær en eksplosion. Han er bestemt til at dø av slag det øieblik, da en søt, ung dame træder hen til hans spillebord, skubber alle kortene sammen til én bunke og sier: «Nei, nu vil vi heller danse!» —

Altsaa: Reisman høier med 2000, Pjolterkongen dækker straks de 2000, tæller med sine svulne, blaarøde fingre op yderligere 5000 og sier:

—Jeg dobler.

Spillet gjælder nu 15 000 kroner og der hersker en forventningsfuld stilhet blandt de nysgjerrige, som belemrer bordet. Reisman har nonchalant lagt sine fem kort med baksiden opad i en bunke paa bordet. Stenersen holder sine kort skjult inde i haanden. Han drikker og avgir et grynt, det er den eneste meddelelse han pleier at gi ved spillebordet og derav kan man ikke slutte noget.

Da er det, at klubbens vaktmester, Halvor, kommer ind fra vestibulen, trænger sig frem til spillebordet og leverer Reisman den lyseblaa konvolut.

—Haster! sier han.

Under andre omstændigheter vilde sikkert Reisman ha ventet med læsningen, indtil det spændende spil var blit avgjort. Men da han faar se den blaa konvolut gir det et ryk i ham, han aapner brevet, tar op et blaat kort, noget større end et visitkort, og øiner hurtig igjennem det. Derefter reiser han sig op uten at si et ord, forlater spillet og gaar ut i vestibulen. Alle de tilstedeværende la saaledes merke til, at det ikke var saameget læsningen av brevet, som selve brevets tilsynekomst, der berørte ham sterkt.

Spændingen omkring spillet var voldsom. Ti satsen var høi selv for disse gentlemen. Reisman hadde nu anledning til at doble, risikoen vilde da være 30 000 kroner. Maaske gjemte hans fem kort, som laa der paa bordet, denne formue?

Man hadde ventet Reismans snarlige tilbakekomst, men der gik et kvarter og han blev borte. Pjolterkongen blev overordentlig utaalmodig og han gryntet faretruende. Man ropte paa Halvor.

Halvor kom.

—Herr Reisman, sa han, han er gaat.

Der blev en voldsom opstandelse. Man vilde ikke tro sine egne øren.

—Han tok sin pels paa og gik, fortalte Halvor, jeg spurte om han snart kom igjen, men han svarte mig ikke. Han bare gik.

Da der yderligere var gaat et kvarter uten at Reisman hadde latt høre fra sig, blev klubmesteren tilkaldt. Efter nogen diskusion blev det besluttet, at kortene skulde forsegles. Reismans kort forsegledes i én konvolut, Pjolterkongens i en anden og de øvrige; kort i en tredje. Alle tre konvolutter blev forvart i klubbens pengeskap.

Spændingen omkring det høie spil blev ikke forløst den aften. Reisman kom ikke tilbake. Men klokken 2 paa natten var det, at en herre, som meddelt ovenfor, søkte at gi en forklaring paa den gaadefulde hændelse.

—Damer, sa denne herre, de pokkers damer. . .

II.

MALEREN KARL-ERIK von BRAKEL.

Vi kommer nu til den næste som rammedes av skjæbnen. Den svenske maler Karl-Erik von Brakel, hvis utstilling i byens fashionable utstillingslokale dels hadde vakt vred motstand og dels dyp beundring. Utstillingens mest omstridte billede var et kjæmpelerret forestillende — ja, hvad forestiller det egentlig? Det blev ialfald paastaaet, at billedet skulde forestile den japanske admiral Togo dansende i blaa pyjamas blandt over 2000 rotter. Kunstneren hadde lagt en overordentlig omhu i fremstillingen av disse rotter, og det var alene under store betænkeligheter han hadde latt sig overtale til at utstille kunstverket av den grund, at tre av rotterne endnu ikke var rigtig færdige. Han var egentlig mere fransk end skandinav, mørk som en provencaler; et langt ophold i den fjerne orient hadde forlenet hans væsen med en besnærende flegma og en viss asiatisk kynisme, men samtidig var han en egte repræsentant for den gamle svenske adel, som i forfinelse og dekadens søker erstatning for anernes brutale kraft. I det ene øieblik kunde han rødme av et uhøvisk ord, men i næste stund fortalte han selv en historie, som var i stand til at nedsænke en hel kupé handelsreisende i stum beundring. Det var rimelig, at han som kunstner maatte bli profet for det allernyeste i kunsten, i sit maleri søkte han at indfange slike mystiske syner som en Poe før han hadde git uttryk for i sin hemmelighetsfulde digtning, han drak tæt, men hans sirlige ydre holdt sig stedse fornemt uberørt av drukkenskapens plebeiiske paavirkning. Det var han som var hædersgjest ved hin middag i Grand Hotel natten til den 2den december.

En fremmed vilde sikkert kalde det snes herrer som var samlet omkring dette bugnende bord for et yderst blandet selskap. Det rummet en skala motsætninger, som rakte fra verten, digteren Oxford til Pjolterkongen Stenersen fra No-Fi-Ba. Denne sidste kjender vi. Hvad digteren Oxford angaar, da var han nærmest ubeskrivelig, en ung dandy, nordisk lys, ugripelig luftlys og usynlig i terrenget, som den franske horisontblaa uniform. Egentlig kunde han bedst karakteriseres ved de ting han var i besiddelse av eller som stod i forbindelse med ham. Naar han sat i sin lak-glinsende, lydløst glidende bil, fo’r hans eget væsen bort gjennem en pelskrave og et armbaand, han var et bind Swinburne i vestlommen, en absint, en hulken, en browningrevolver, et elskelig smil, en førsteklasses billet til Bombay, han var et pludselig dødelig fornærmet blik og seks flasker champagne. Mellem ham og den tykke, ugidelige Pjolterkongen, rummet selskapet en række ældre og yngre herrer, kunstnere og forretningsmænd, alle var forskjellige, enhver hadde sin særegne skikkelse og sit særlige liv, alle kunde sees skarpt adskilte og i dette samvær brødes deres sinds toner som farverne i et spektrum. Og dog var selskapet homogent, ti man kunde se selskapet som et utvalg av de mennesker, som i et samfund av trangsyn og mørke ynder at nyde av tilværelsens evige sorgløshet.

Selve middagen var tilende. Utover bordet, som var herskabelig bredt og rummelig, vrimlet det festlig av halv-tømte champagneglas, brune havanakasser, cigaretter i sølvskaaler og mangefarvede likørglas. Kelnerne tynte de sidste draaper ut av mokkakanderne og fra Stenersens plads hørtes allerede den kolde hvæsen av den første pjolter. Dette er en herremiddags fineste øieblik. Det er likesom det store bord i et mellemspil endnu nynner efter fest-skrudet og i nye glas og flasker anslaar en anden og sterkere melodi. Samtalerne faar glans og fart i optakten av festens vekslen. Alle er ubevisst under indflydelse av det usigelige som tilhører en sorgløs sløsen av timerne. Ingensinde føler menneskene friheten saa intens og fortryllende, som naar et muntert selskap bare dvæler litt før fortsættelsen, denne fortsættelse av spøk og indfald, dette utsyn over en lang nat, denne langsomme stigen av rusen, alt dette som ingen er i tvil om og som tilsammen former menneskenes venlighet.

Paa det tidspunkt, da von Brakel fik kaldelsen, hadde intet som helst fremkommet i selskapet, som kunde tyde paa at hændelsen var forutset. Der raadet en almindelig og uskrømtet munterhet, hvori von Brakel selv deltok, ivrigere end nogen anden. Verten, hr. Oxford, svævet omkring i en mild champagnelystighet. Dette selskap hadde han grublet over i mange dage i forveien. Særlig hadde et arrangement med en likørstekt fasan kostet ham overordentlige tankeanspændelser. Men naar han nu saa at det hele var henflydt i et fuldkomment held, faldt han noget sammen som efter et skjæbnetungt verk. Naar han sat paa en av de glatte stoler, gled han saa underlig nedad. Men naar han derefter tok sæte oppe paa bordduken og eftertænksomt hvilt sig mot en jardinière, var det i grunden ingen, som la merke til det, for han var saa liten og væver at han godt kunde gjælde som en del av bordpynten.

Ved en bred av bordet, hvor Pjolterkongen danner det tause og uhyggelige midtpunkt, blev der talt om hændelsen i «Den frisindede Klub» for to dage siden. Spillet, indsatsen, de forseglede kort, dannet interessens brændpunkt. Og dette er karakteristisk for hvilken ringe opmerksomhet selve hovedsaken, direktør Reismans forsvinden, hadde vakt. Man hadde ikke set noget til ham siden, og ingen hadde bekymret sig synderlig om at spørre efter ham. Man var vant til, at han ekstravagerte nu og da. Han skulde egentlig ha deltat i middagen, og enkelte mente at han endnu kunde komme.

Forfatteren Ejvind Ødegaard, som var av et diskussionslystent temperament og yndet strengt logiske fremstillinger, sa:

—Hvis dette hadde hændt en anden end Reisman, mine herrer, vi kjender jo alle ham, saa det er unødig at utkaste en sigtelse, men altsaa hvis det hadde været en anden, en mindre grei kar, saa kan følgende tænkes.

Trods Ødegaards forbehold vilde man høre hans forklaring, ti alle avskygninger i den hemmelighetsfulde poker-interesserte denne kreds.

—Altsaa, fortsatte Ødegaard, idet han gestikulerte med sine lange hænder, der sitter Reisman og forsøker at bluffe Stenersen. Han har i virkeligheten ingen kort. Han øker til 5000 i haab om at Stenersen skal kaste sig eller svare og foreslaa deling. Men Stenersen dobler til 10 000. Indrøm, mine herrer, at det er ganske høit selv i vore tider. Saa, i det psykologiske øieblik, kommer brevet. Reisman lægger sine kort ned og forlater spillet. Det kan være han har tænkt: Jeg har nu en tilsynelatende aarsak til at gaa min vei og spare mine 10 000 ved senere at pukke paa et ikke regulært spil —

Almindelig motsigelse og protester.

—Jeg mener det jo ogsaa rent som et tankeeksperiment, indvendte Ødegaard, hvis —

—Vis-vas, ropes der mot ham; spillet er ikke irregulært, spillet staar. Kortene er forseglet av klubben. Desuten kan Reisman ha slagkort.

—Indrømmet. Og desuten kan det være Stenersen som bluffer. Hvilke kort har De, Stenersen?

Stenersen bare gryntet, drak og smilte.

—Det skal jeg fortælle Dem for tyve tusen, sa han.

Paa dette tidspunkt var det, at hotelportieren kom ind i kabinettet, bøiet sig over von Brakel og hvisket noget i hans øre.

—En chauffør, mumlet von Brakel let forbauset — ta hit honom.

—Nei, han vil tale med Dem derute, svarte portieren — med Dem alene —

von Brakel reiste sig yderligere noget forbauset og forlot selskapet.

—Du skal se det er Reisman, var der en som bemerket.

—Reisman? Nei, saa hadde han vel kommet selv, fik han til svar.

Og dermed gled samtalen paany ind i den vanlige støi.

Først da von Brakel kom tilbake til selskapet nogen minutter efter vendte den almindelige opmerksomhet sig mot ham.

von Brakel stod pludselig i døren iført sin ulster og med sin hat i haanden.

Han var blek og forvirret.

—Mine herrar, sa han, jag måste fara.

Hvad nu? Alt blev stille ved bordet. Malerens forstyrrede utseende gjorde sterkt indtryk paa hans venner.

—Er du syk? spurte en.

—Nei, svarte von Brakel stammende. Nei, jeg . . .

Han famlet med haanden ved den ene lomme, som om han vilde vise vennene noget. Men han betænkte sig. Aandsfraværende, likesom han var langt borte, nikket han til vennerne og gik hurtig.

Hans tilsynekomst hadde været saa besynderlig at vennene blev sittende en stund forundret og raadløse.

Saa reiste en av dem sig med utropet:

—Nei, for pokker, det maa vi ha rede paa.

Han ilte gjennem korridorene, von Brakel var allerede borte.

Da vennen kom ned i portier-vestibulen, hørte ham det skingrende hyl av en automobil utenfor som sattes i gang og kjørte bort.

—Det gik fort, sa portieren — dér reiste han. Se, klapdørene rasler endnu efter ham.

—Hvad gik det dog av ham? spurte vennen

—Tja, hvad gik det av ham? gjentok portieren. Vet De hvad han sa, da han fo’r ut gjennem døren? Jag er ett olycklilgt menniska, sa han. Han saa helt forandret og forstyrret ut. Jeg undres paa, hvad der stod i brevet.

—Fik han et brev? spurte vennen.

—Ja, svarte portieren, han fik et brev. Der paa teppet ligger endnu konvolutten.

Det var en lysblaa konvolut.

III.

SAMTALE MELLEM TO HERRER.

Da vennen kona tilbake igjen til selskapet, blev han mottat med et virvar av spørsmaal: Hvad pokker gik der av ham? Kommer han igjen? Var det en dame? Blev han syk?

Vennen, hvis navn var dr. Ovesen, en av byens kjendte læger, avverget spørsmaalene med en haandbevægelse.

—von Brakel kommer sikkert tilbake senere paa natten, sa han.

—Jeg har aldrig nogensinde set en hædersgjest løpe paa den maate, var der en, som bemerket.

—Det har vel været et yderst vigtig anliggende, sa forfatteren Ødegaard. Manden saa da ogsaa ganske forstyrret ut. Han var sgu helt blek.

—Det forekom mig, sa dr. Ovesen, at han nævnte noget om et vigtig telegram fra Stockholm. Men jeg fik ikke nogen rigtig forklaring av ham. Han hadde et frygtelig hastverk.

—Talte De med ham? spurte Ødegaard henover bordet.

—Saavidt, svarte dr. Ovesen; jeg skulde fremføre hans undskyldning til selskapet for at han maatte gaa, men han skulde søke at komme saa hurtig som mulig tilbake.

—Sa han ellers ikke noget?

—Nei.

—Hædersgjesten er et fæ, sa Ødegaard og sænket sit hode.

Dr. Ovesen fikserte ham opmerksomt. Ødegaard maa være fuld, tænkte han.

Imidlertid lot man hædersgjest være hædersgjest og fortsatte selskapet. Misstemningen viste sig at være ganske forbigaaende, og efter en halv times forløp var der ingen længer, som spurte efter von Brakel.

Det var netop hvad dr. Ovesen hadde forutset. Allerede ute i vestibulen hadde han besluttet sig til at gi en forklaring paa von Brakels forsvinden, som ikke skulde genere selskapet. Frem for alt vilde han hemmeligholde den besynderlige anstrengthet med den blaa konvolut, som jo direkte maatte henlede tankerne paa Reismans likesaa pludselige forsvinden for to dage siden. Dr. Ovesen paala ogsaa bestemt portieren at holde tand for tunge.

Imidlertid var festen ødelagt for dr. Ovesen selv. Han kunde ikke la være at tænke paa von Brakel. Han hadde puttet konvolutten til sig, og han benyttet leiligheten til i smug at betragte den nærmere.

Det var en lysblaa, firkantet konvolut av vanlig brevstørrelse. Utenpaa var der alene skrevet «Herr von Brakel». Intet mere. Ingen adresse. Dr. Ovesen fæstet sig ved at blækket ialfald maatte være et par timer gammelt. Skriften var steil og haard, paafaldende haard, syntes dr. Ovesen. Bokstavene stod saa ufrie at de godt kunde være nedkradset med fordreiet haand.

Da klokken blev henimot 3 paa natten la dr. Ovesen merke til at en av gjestene i stilhet var i færd med at trække sig tilbake. Det var en energisk utseende mand i tredive-aarsalderen med et veirbidt og sympatisk ansigt, en koffardikaptein Færden. Ovesen fulgte med ham ut i garderoben.

—Skal De gaa, kaptein?

Kapteinen hadde slængt sin pels løst over skulderen. Han nikket.

—Jeg bor paa hotellet, sa han; jeg gaar bare op ad trappen. Jeg har lagt merke til at De har holdt Dem saa stille i de sidste par timer. Jeg er ogsaa litt træt. Men en liten nat-whisky paa mit værelse kunde kanske nydes.

—Fortræffelig, sa dr. Ovesen; jeg vilde netop foreslaa det samme. Jeg har desuten noget at tale med Dem om, noget vigtig, tror jeg.

Kaptein Færden saa forundret paa ham.

—Med mig?

—Ja, men misforstaa mig ikke. Det angaar ikke egentlig Dem personlig. Det angaar Deres venner. Det er bare en tilfældighet at det netop er Dem, som erholder min fortrolighet; det kunde selvsagt ha været en anden. Men nu kan jeg virkelig ikke for min samvittighets skyld tie længer. Jeg tror bestemt at noget alvorlig er hændt.

Kaptein Færden lot sig ikke forskrække. Han aapnet en ny cigarkasse og bød doktoren paa nogen lette og delikate hollændere han hadde hjemført fra sin sidste reise. Mens han blandet whiskyen sa han:

—Naar De nævner mine venner, saa regner De kanske herr von Brakel til en av dem?

—Ja, og Reisman. Det er om disse to jeg vil tale med Dem. De er begge to forsvundet paa en gaadefuld maate, og det maa være vennenes pligt at søke at komme dem til hjælp, hvis de skulde være stedt i nød.

—Jeg forstaar at der maa være noget alvorlig paa færde, sa kaptein Færden, idet han tok plads ved bordet likeoverfor doktoren — eftersom De ikke engang lægger merke til cigaren. Det er ellers Deres speciale. Hvad var det med Brakel forresten, et telegram fra Stockholm?

—Nei. Jeg talte ikke med ham. Det var bare noget jeg kastet ut for ikke at forstyrre selskapets stemning. Brakel strøk sin vei uten at ha git nogen meddelelse om grunden. Men portieren hørte ham sige at han var et ulykkelig menneske — eller noget lignende. Han hadde faat et brev.

Dr. Ovesen trak den lysblaa konvolut frem fra lommen. Kapteinen sprat til, da han fik se den.

—Han ogsaa! utbrøt han. Det forekommer mig at herskapene begynder at bli ekscentriske her i Kristiania. Konvolutten er tom. Hvad staar der i brevet?

—Ja, den som kunde ane, hvad der staar i disse fordømte breve. Men jeg har ikke fundet mer end den tomme konvolut. Brakel har tapt den paa teppet.

—Var det ogsaa et slikt brev direktør Reisman fik?

—Jaha, nøiagtig maken. Jeg var selv tilstede i «Den frisindede Klub», da han fik det. Og nu skal jeg fortælle Dem en ting, min kjære kaptein Færden. Jeg har helt siden igaar formiddag været i uro for direktør Reisman.

—Støtter Deres frygt sig paa noget bestemt?

Doktor Ovesen lænet sig tilbake i stolen, la omhyggelig haandflaterne mot hinanden, saaledes som det var hans vane naar han skulde fremlægge en eller anden lægevidenskabelig anskuelse.

—Jeg er ikke alene direktør Reismans læge, begyndte han, jeg er ogsaa som De vet hans mangeaarige ven, og desuten staar jeg i forretningsforbindelse med ham. Jeg er saaledes medlem av direktionen i etablissementet «Den blaa Ugle». Reisman er jo i mange henseender en kunstnernatur. Han har bohemeblod i sig, og han gaar ikke av veien for at ekstravagere litt. Men han har allikevel dype røtter i borgerligheten, og fremfor alt er han meget omhyggelig med at beholde likevegt i sine forretningsprincipper. Det har hændt før at han er blit borte paa en saakaldt gauketur; men da har han altid sørget for at holde sig à jour med sit kontor. Dette er ikke skedd denne gang, og jeg tør si, at hans forretninger har lidt under hans fravær. Selvfølgelig har jeg hjulpet til saa langt min tid har rukket; men det er dog ikke det samme som om han selv skulde ha været tilstede. Hvad som især foruroliger mig er at den store velgjørenhetsforestilling, som han har sat sig i spidsen for, truer med at gaa i stykker. De har kanske set av avisene at «Den blaa Ugle» skal avholde en juleforestilling om nogen dage. Reisman har interessert sig overordentig for denne, og jeg vet at han sætter sin ære i at den skal bli vellykket. Nu truer hans pludselige fravær med at ødelægge det hele. Hver dag, ja hver time er nu kostbar. Jeg er overbevist om at Reisman gjør alt for at komme tilbake til sin virksomhet. Og naar han ikke kom mer saa betydelig det simpelthen, at der er noget eller nogen som hindrer ham fra det. Nogen hvis magt han ikke kan bryte.

—Damer, indskjøt kaptein Færden, idet han husket paa vennens bemerkning hin aften.

—Bah, utbrøt doktoren. Reisman er ingen yngling længer; nei, jeg tror han er i en vanskelig situation. Han savner magt til at kommunicere med sine venner. Ingen av hans venner har hørt noget til ham, ikke hans hjem, ikke hans forretning. Kanske roper han i dette øieblik i sit hjerte efter hjælp. Vi kan ikke længer være passive.

Kapteinen tænkte sig om. Det var tydelig at ogsaa han var i færd med at gripes av det alvorlige i denne forbausende hændelse.

—Men hvorfor gik han? spurte han, det forstaar jeg slet ikke. Hvorfor gik han?

Doktoren satte pekefingeren haardt ned paa den blaa konvolut.

—Hvem pokker kan vite hvad der har staat i brevet? sa han.

Kapteinen rystet paa hodet, alvorlig.

—Min forstand staar stille, sa han; vi befinder os dog ved Gud ikke blandt konspiratorer og hemmelige selskaper. Vi er ikke i det underjordiske Rusland eller blandt Irlands revolutionære, Saa kunde man ha hat en forklaring paa mystikken i dette. Men er der da forekommet noget her i byen, som kunde tyde paa den slags hemmelighetsfulde og lyssky bevægelser?

—Ingenlunde. Særlig disse mennesker tilhører jo en borgerlig, litt boheme-anstrøken klasse, hvis liv og interesser ligger aapne for enhver. Og læg nu merke til tilfældet Brakel. Han er sorgløsheten selv hele aftenen. Pludselig faar han dette brev. Han blir som forandret og styrter straks avsted, blek, forvirret, oprørt — uten at ville gi sine bedste venner den ringeste forklaring.

Doktoren saa paa sit ur.

—Nu er klokken 4, sa han. Jeg blir uroligere for hver time som gaar, von Brakel bor paa Savoy hotel, værelse nr. 17. Maaske kan vi der finde et spor. Gaar De med?

—Jeg gaar med, sa kapteinen.

IV.

EN TREDJE HERRE.

Da de to herrer kom ned i hotel-vestibulen, hørte de fremdeles støi fra første etage, hvor selskapet blev holdt. Festen var tydeligvis endnu i sin fulde glans. For ikke at bli nødsaget til at gi overflødige forklaringer blev de enige om ubemerket at snike sig ut av hotellet. Men nede hos portieren støtte de paa digteren Ødegaard, som ogsaa var for utgaaende.

De blev enige om at ta ham med paa raad. Digteren Ødegaard var en praktisk og hurtig mand, som netop i en sak som denne kunde være til nytte. Han var desuten adskillig av en romantiker, saa det faldt ham ikke vanskelig at opfatte det besynderlige og sælsomme i denne affære. Ødegaard fik historien tillivs, mens herrerne for nogen øieblikke slog sig ned i palmesalens bløte hynder. Ødegaard tok det hele alvorligere end endog dr. Ovesen hadde ventet.

Hvad direktør Reisman angaar, sa han, da kan det jo let tænkes at han har fiender som er i stand til at ville skade ham. Reisman er jo dristig og paagaaende i sine forretninger og er ikke altid hensynsfuld i sine midler. Men hvorledes den elskværdige og fine kunstner von Brakel kan ha fiender, det forstaar jeg ikke. Jeg har været sammen med ham omtrent daglig helt siden han kom her fra Stockholm for at aapne sin utstilling, og saavidt jeg har set, har han kun erhvervet sig venner. Der findes sikkert ikke et menneske i byen, som kunde gjøre ham noget ondt. Han har desuten hele tiden været sorgløsheten selv og ikke tænkt paa noget andet end at more sig — saa hvorledes alt dette skal stemme sammen med hans bemerkning, da han gik: «Jag er ett olyckligt menniska» — det forstaar jeg sandelig ikke. Det maa i saa fald være kommet ganske pludselig.

—Meget rigtig, bemerket dr. Ovesen. Det maa være kommet efterat han reiste sig fra bordet. Nærmere betegnet, det maa være indtruffet i samme øieblik han læste den blaa billett. Den samme blaa billet som bragte direktør Reisman til at forsvinde, har ogsaa bevirket von Brakels pludselige ulykkelsesfornemmelse.

Ødegaard slog haandflaten i stolens polstrete arm.

—Hvad pokker staar der i den billetten? utbrøt han. Tja, de smiler raadløst, dr. Ovesen; men De maa dog indrømme at vi her i vor fredelige og kjedsommelige lille hovedstad ikke er indstillet paa den slags sensationelle og mystiske hændelser. Jeg fæster mig særlig ved den omstændighet at hverken Reisman eller von Brakel har meddelt sine venner noget om indholdet i de besynderlige meddelelser. Hvad der nu end har staat i de blaa billetter, saa har ialfald adressatene uten at betænke sig fulgt kaldelsen. Med andre ord, selv om meddelelserne har været uventet, saa har de ikke været uforstaaelige.

Det kan vi allerede nu fastslaa. Disse mennesker har momentant opfattet at det maatte gjælde noget overordentlig alvorlig. Derfor, mine herrer, har vi ogsaa al grund til at se alvorlig paa sakene, og hvis vi et øieblik mener at vore venner trænger hjælp, maa vi ikke nøle med at sætte os i bevægelse.

Dette var ogsaa baade dr. Ovesens og kaptein Færdens mening — og dr. Ovesen reiste sig utaalmodig.

—La os skynde os at komme avsted sa han.

—Hvorhen? spurte Ødegaard.

—Til von Brakels hotel, Savoy nede i Tordenskjolds-gate. Jeg har tænkt vi kunde faa noget at vite der.

—Han bor paa nr. 17, sa Ødegaard; han har telefon paa rummet. Om vi forsøkte at telefonere. Det kunde jo være at han allerede var vendt tilbake.

Ødegaard gik hen til et av de store mahognyborde, hvor der var placert en telefon og ringte. Saa snart han hadde opnaadd forbindelse med Savoyhotellets nattevakt, hørte de andre herrer ham sige:

—Er Brakel hjemme .. . Ikke? .. . Hvor længe siden? ... To timer siden? .. . Det maa ha været ved 2-tiden saaledes . . . Kom her i bil og kjørt bort igjen i bil? ... I den samme bil? ... Sa han intet? Intet særlig? Hadde bare et overordentlig hastverk ... Javel, nu kommer vi ned om en stund. Det gjælder en sak av vigtighet.

—Han har været paa hotellet, forklarte Ødegaard. Han var oppe paa sit værelse i to-tre minutter og løp saa ut igjen. Jeg kjender godt hotellet og nattevakten, og det gjør jo De ogsaa, dr. Ovesen, saa vi har ingen vanskelighet ved at komme derind. Kanske vi kan finde noget av interesse .. . Men, hallo! Jonassen! ropte han. Jonassen!

Portieren kom skyndsomt frem fra sin baas.

—De talte jo med den chaufføren, som kom med et brev til von Brakel?

—Ja, det var mig som hentet von Brakel.

—Kjendte De chaufføren?

—Har aldrig set ham. Husker ham ialtfald ikke.

—Privatchauffør eller droschechauffør?

—Nærmest drosche, tror jeg — efter utseendet at dømme.

—Saa De nummeret paa bilen?

—Nei, jeg var ikke utenfor hotellet. Herr Brakel hadde ogsaa et voldsomt hastverk med at komme avsted. Hvad var der i veien?

—Ikke noget særlig, sa Ødegaard — og tillat, idet han pekte op mot separatkabinettene: Hvis nogen av gjestene deroppe spør, saa er der ikke hændt noget — forstaar De, Jonassen?

—Jo, jeg forstaar nok.

Det var ikke længer vei fra Grand ned til Savoy Hotel end at herrerne makelig kunde spasere veien paa nogen faa minutter. De hadde ingen vanskelighet med at slippe ind paa von Brakels rum.

Da de kom derind møtte de dog et syn som ikke kunde andet end virke forstemmende paa dem. Nattevakten, som lukket dem ind, utbrød forbauset:

—Nei, nu har jeg aldrig set paa maken — man skulde tro her har været indbrudstyver.

—Det maa jo De vite, sa Ødegaard; her har kanske været fremmede i Brakels fravær.

Den gamle nattevakt virret bestemt og forarget paa sit graa hode.

—Umulig, sa han, ingen kan komme forbi mig; jeg har været vaaken hele tiden. Værelset ligger i 3dje etage, saa ingen kan heller være kommet ind gjennem vinduet. Nei, dette har nok Brakel selv gjort.

—Han selv?

—Jo, for jeg skal sige Dem, jeg sætter op en flaske appollinaris til ham hver aften, før han kommer hjem. Jeg visste at han skulde komme sent hjem inat, og derfor gik jeg op med buteljen først ved halv to-tiden. Da var værelset i den mest fuldkomne orden. Siden har Brakel selv været her oppe — og se nu hvorledes her er stelt i stand. Det er jo en ren forskrækkelse.

Den skikkelige nattevakt vilde begynde at bringe litt orden tilveie, men Ødegaard stanset ham.

—Rør ingenting her endnu, sa han.

Værelset saa frygtelig ut.

von Brakels kufferter stod aapned, og indholdet, klær, toiletgjenstande, slips, kraver og bøker laa spredt omkring paa bordet, gulvet og i sofaen i den vildeste uorden. En stol var veltet, vandkaraflen laa knust paa gulvet. Blæk-huset laa veltet utover skrivebordet og de andre skrivesaker var veltet ned paa gulvet. Skrivebordsskuffene stod aapne. En mængde papir av forskjellig slags var blit revet i bitte smaa stumper og stykker og strødd omkring, Kamindøren stod ogsaa aapen og inde i kaminen laa endel halvbrændt papir.

Dr. Ovesen var især synlig foruroliget over værelsets tilstand.

—Det ser ut som om her har fundet en kamp sted, sa han alvorlig.

—Eller, tilla Ødegaard, som om et menneske har ventet en farlig husundersøkelse og har søkt i en flyvende fart at bringe kompromitterende aktstykker i sikkerhet.

Hvis det er von Brakel selv som har gjort dette, da maa han ha hat et livsfarlig, et forfærdelig hastverk.

—Det er utvilsomt von Brakel selv.

—Hvad ialverden har han været bange for?

Ødegaard saa paa sit ur.

—Endnu er det tid, sa han. Nattevakt, de maa besørge et erinde for mig. Men ring efter en bil — vi har ingen tid at miste.

Ødegaard satte sig til skrivebordet og nedkradset hurtig nogen linjer paa et stykke papir.

V.

DEN TREDJE.

—Vi rækker endnu at faa dette ind i avisen, sa Ødegaard. Redaktionen er vistnok slut, men jeg kan gaa op til nattevakten paa trykkeriet.

Han læste høit hvad han hadde skrevet:

«Stor belønning!

Nat til den 29. ds. klokken 1 blev en herre hentet av en automobil i «Den frisindede Klub», efterat chaufføren hadde avlevert et brev i en blaa konvolut. Nat til den 3dje blev en herre paa lignende maate hentet fra et selskap paa Grand Hotel av en chauffør, som bragte et lysblaat brev. Vedkommende chauffør erholder en stor belønning, hvis han melder sig til bladets redaktion.»

—Imorgen kan dette læses i avisen, fortsatte Ødegaard. Jeg skal nok faa det ind paa en fremtrædende plads. Det er jo en givet sensation. Alle bladene vil skrive om saken. Alle mennesker vil faa kjendskap til den, og da skulde det dog være besynderlig om man ikke i en by med saavidt gjennemsigtige forhold skal faa gaadens opklaring.

Dr. Ovesen blev en smule betænkelig.

—Men er det tilraadelig at lægge det hele frem for offentligheten? spurte han. Vi burde kanske vente endnu nogen tid.

—Det kommer ganske an paa hvorledes vi anskuer saken, svarte Ødegaard. Har De den tro, at der er fare paa færde, er det vor simple pligt ikke at nøle en time længer, men sætte alt i bevægelse. Har De den tro?

Doktoren trykket sig litt usikkert.

—Jeg er jo læge, sa han. Jeg maa jo si, at jeg har en avgjort aversion mot sensation og avisrabalder; men saadan som jeg nu føler det kan jeg ikke se andet end at saken maa være alvorlig. Altsaa, vi lar notisen gaa ind i avisen.

—Godt, utbrød Ødegaard — jeg kommer tilbake igjen om en halv time. Nu har jeg automobilen dernede. Herrerne faar vente her saa længe.

—Tar det virkelig saa megen tid? indskjøt kaptein Færden. Aviskontoret findes jo bare et par minutters vei herfra.

—Jeg skal ogsaa et andet sted, sa Ødegaard — han stod allerede i døren — jeg maa hente hjælp for pokker.

—Hjælp? Hos hvem?

—Hos politiet maaske? spurte Færden.

—Hufda, utbrød doktoren, Politiet — det begynder at bli uhyggelig dette her.

—Jeg mener ogsaa, sa Ødegaard, at vi indtil videre bør holde politiet utenfor. Men jeg kjender en mand, som kan være os til stor hjælp i denne mystiske sak. Nu kjører jeg efter ham — altsaa paa gjensyn om en halv time.

Mens Ødegaard var borte, fortapte de to venner sig i gisninger om sammenhængen med denne besynderlige sak. Tilstanden i von Brakels værelse hadde gjort dr. Ovesen endnu mere ilde tilmode, og Ødegaards paagaaende ivrighet hadde yderligere foruroliget ham. Efter Ødegaards indtrængende anmodning vogtet han sig vel for at bringe nogen forandring i værelsets utseende. Derimot kunde han ved en flygtig oversigt konstatere at von Brakel ikke hadde tat nogen bagage med sig. Dette stemte ogsaa godt med nattevaktens meddelelser. Hvad var saa grunden til von Brakels hastige besøk paa værelset? Var grunden alene at han ønskede at rive sine papirer i stykker? Og hvorfor?

En pludselig tanke grep ham. En tanke som forekom ham saa komisk at han maatte le høit.

—Hvis vi ikke var i dette uskyldige og hændelsesfattige Kristiania, sa han, hvis vi for eksempel hadde været i Rusland, saa kunde jeg ha tænkt mig en sandsynlig løsning paa affæren.

Kapteinen saa spørgende paa ham

—Kan De ikke se hvad dette sidste tilfælde med von Brakel ligner? fortsatte dr. Ovesen — dette hastige og nattlige bud, denne hurtige forsvinden, disse istykkerirevne papirer? Det ligner jo paatagelig en arrestation av en revolutionær.

Kaptein Færden stirret forbauset paa sin ven.

—Nei hør nu, svarte han; jeg gir ikke meget for Deres skarpsindighet, min kjære doktor. Synes De det er rimelig at en arrestant faar anledning til at skaffe væk sine kompromitterende papirer efter arrestationen?

Doktoren pekte paa de istykkerrevne og halvbrændte papirer.

—Og desuten arresterer man da ikke folk med den slags høitidelige blaa breve. Og hvorfor skulde vore venner arresteres? Man arresterer da ikke en kunstner fordi han maler futuristiske billeder. Desværre, hadde jeg nær sagt. Nei, De maa finde paa noget bedre, doktor.

Doktoren kastet sig overgit ned paa sofaen og holdt hænderne for hodet.

—Jeg er ikke i stand til at finde paa noget som helst længer, sa han; denne sak gjør mig ganske fortvilet. Hvor blir ogsaa denne Ødegaard av? Der er snart gaat en time nu. Naa, der kommer han sikkert.

En næsten umerkelig rysten i værelset røbet at elevatoren var paa vei opover. Den stanset ogsaa ganske rigtig ved deres etage. Da elevatordørene hadde raslet op og igjen, hørte de en stemme spørge:

—Hvilket nummer?

—17, denne vei, min herre, svarte natportieren.

—Det er ikke Ødegaard, sa dr. Ovesen forundret; jeg kjender ikke denne stemme.

Begge vennerne saa spændt mot døren.

Den indtrædende var dem ganske ukjendt. De to herrer reiste sig og hilste reservert. Der var noget desorientert over den fremmedes ukjendte tilsynekomst.

Den fremmede kunde vel være en firti aar gammel, høi og glatbarbert, temmelig markert ansigt. Da han tok hatten, av viste det sig at han var skaldet paa issen, og at hans haar var let graanet ved ørene. Han tok ogsaa hatten av og la hat og frak over en av stoleryggene. Han var klædt i almindelig mørk jakkedress, kulørt, stripet skjorte med bløte mansjetter og bløt snip, som holdtes sammen av en tynd guldnaal. Over hans bevægelser og skikkelse var der noget ledig, sportsmæssig; han gik hen til de to herrer og tiltalte dem med en egen djerv venlighet.

—Dr. Ovesen, sa han, Dem kjender jeg av utseende; men Dem, min herret kjender jeg ikke. Mit navn er Asbjørn Krag.

Præsentationen var hurtig overstaat, og de to herrer forblev tause — nærmest derfor at de ikke kunde forstaa den kjendte politimands pludselige tilsynekomst.

—Det ser ut som om jeg slet ikke er ventet, sa Krag, — og dog venter de herrer nogen — det er tydelig nok.

—Vi venter paa vor ven, forfatteren Ødegaard forklarte dr. Ovesen.

—Aa, javist. Han ringte mig op for en times tid siden fra sit blad. Han hadde netop arrangert at faa ind i bladet en notis om de to forsvundne herrer.

—Nuvel, saa er altsaa De den som skulde hjælpe os?

—Det ser næsten saadan ut, svarte Asbjørn Krag og smilte. Han saa sig omkring i det uryddige værelse.

—Nr. 17, tilla han — jeg fik akkurat tid til at se paa tavlen. Maleren von Brakel bor her. Det er altsaa ham som er forsvundet?

—Ja, von Brakel er den ene.

—Hvem er da den tredje? spurte Krag.

—Den tredje! utbrød dr. Ovesen; der er da heldigvis ikke flere end to. Foruten von Brakel er ogsaa direktøren for «Den grønne Ugle», Reisman, forsvundede.

—Aha, ja ham kjender jeg ogsaa.

—De nævnte noget om en tredje, sa dr. Ovesen. De gjør mig ganske forskrækket.

—Jo, sa Asbjørn Krag, der er virkelig en tredje som har forsvundet paa samme maate.

—Hvem? hvem? spurte de to herrer i munden paa hinanden.

—Digteren Ødegaard forsvandt for tyve minutter siden, svarte Krag, og han forsvandt efter at ha mottat et brev i en blaa konvolut. Det var i min egen bolig. Og paa min ære, mine herrer, jeg vet ikke hvor han befinder sig nu.

VI.

DIGTEREN EJVIND ØDEGAARD.

Asbjørn Krag forekom litt teatralsk, da han efter denne bemerkning slog ut med hænderne, som om han beklaget en indtruffet kalamitet. Dr. Ovesen stirret som fortroldet paa detektiven. Kaptein Færden holdt sig hele tiden i bakgrunden, avventende, nysgjerrig; men det kunde sees paa hans spendte mine, at han befandt sig i haardt veir. Dr. Ovesen la begge armene overkors og smilende likesom om han nød en herlig spøk, sa han til Krag:

—De taler formodentlig om den digteren Ødegaard, som for en time siden befandt sig her. Her i dette værelse. Her.

Han pekte med en lang pekefinger demonstrativt utover gulvet.

—Ganske rigtig, svarte Krag; jeg taler om digteren Ejvind Ødegaard. Saavidt jeg vet findes der ikke flere med det navn.

—Ha-ha-ha!

Dr. Ovesen lo høit og forstyrret, Saa blev han pludselig stum og satte sig ned i lænestolen. Derefter la han paany haandflatene mot hinanden, saaledes som han pleide under vigtige konsultationer, og sa avvisende og koldt:

—Tja, han maa jo komme snart.

Asbjørn Krag tok plads likeoverfor dr. Ovesen, lente sig over mot ham og spurte:

—Hvem mener De?

—Jeg taler om vor ven digteren Ødegaard. Vi venter paa ham.

Og jeg taler om den samme, svarte Asbjørn Krag og han kommer sikkert ikke tilbake. Han er borte. Han er forsvundet akkurat som de andre to.

Dr. Ovesen reiste sig rød og forbitret. Han holdt sit ur frem for detektiven.

—Min herre! ropte han med dirrende stemme. Min herre, vet De hvad klokken er? Klokken er snart 6. Daarlig spøk er ikke paa sin plads saa tidlig om morgenen. Desuten er jeg læge, saa jeg taaler ikke spøk.

Krag kastet et bedende blik paa kaptein Færden like som for at paakalde hjælp, og kaptein Færden skred til for at berolige sin oprørte ven.

—Jeg synes den herre skal faa lov til at forklare sig, sa kapteinen; her er jo hændt saa mange usedvanlige ting at et træk mer eller mindre umulig kan forbause os.

Doktoren lot sig tilsynelatende berolige; men han indtok dog fremdeles en holdning som røbet at han næsten ikke længer kunde lægge baand paa sin utaalmodighet over dette ganske unødvendige tidsspilde.

—Da hr. Ødegaard forlot os, forklarte doktoren, vilde han for det første gaa til sin avis for at sætte en notis ind om de to forsvundne. Derefter vilde han henvende sig til en ven, som han mente vilde være os til stor hjælp i denne mystiske affære. Er det altfor dristig av mig at tro at det er Dem som er denne hjælpsomme ven?

—Det kan umulig være nogen anden, svarte Krag alvorlig.

—Haha, undskyld at jeg smiler høit. Digteren Ødegaard søker Dem for at De skal hjælpe os til at finde vore to forsvundne venner. Og det første De gjør er at la digteren Ødegaard ogsaa forsvinde. Jeg har hørt Dem endog meget fordelagtig omtalt, min herre; men De maa virkelig undskylde mig at dette gjør mig noget mistænksom. Desuten har De nævnt noget om blaa breve. Det later til at De kjender saken. Hvordan har De hat anledning til at bli kjendt med hemmeligheten angaaende de blaa breve? Jeg indrømmer at jeg ikke er helt sikker paa Ødegaards alvor. Digtere har jo i visse øieblikke et uberegnelig temperament; men hvis dere to har lavet dette som en ren spøk, vill jeg bare gjenta . . .

Asbjørn Krag hadde under doktorens fornærmende tale sittet og plukket det ene istykkerrevne papir efter det andet op fra gulvet. Nu avbrøt han pludselig den talende.

—La os ikke spilde tiden, sa han; jeg er under en telefonsamtale blit orientert i saken hvad hovedpunktene angaar. For at berolige Dem skal jeg nu fortælle hvorledes det hænger sammen med digteren Ødegaards forsvinden. Istedenfor at pukke paa deres avsky for spøk skulde De erindre at det kanske her gjælder nogen gode venners ve og vel.

(Her indskjøt kaptein Færden en bemerkning som støttet Krag. Dr. Ovesen forblev taus; men for at berolige sig tændte han heftig en cigaret).

Krag fortsatte:

—Jeg blev for en times tid siden vækket av Ejvind Ødegaard ved en telefonopringning. Det er netop ved den tid jeg pleier at staa op, saa jeg hadde ingen vanskelighet ved at vaakne. Han sat da i bladets trykkeri og hadde netop arrangert med indførelse i morgennummeret av den notis, hvis indhold herrerne sikkert kjender. Han læste denne notis op for mig, og da jeg fik høre at notisen skulde faa en fremtrædende plads i hans eget blads redaktionelle avdeling, blev jeg meget interessert, for jeg forstod jo at der skulde alvorlige motiver til for en saavidt opsigtsvækkende foranstaltning.

—Nuvel, mine herrer, fortsatte detektiven, jeg bad ham i telefonen om nærmere oplysninger og jeg fik hovedpunktene. Direktør Reismans forsvinden kjendte jeg allerede til. Jeg er selv medlem av den liberale klub, og jeg hørte om optrinnet, da jeg dinerte der igaar; men det blev jo ikke lagt vegt paa det andet end som et optrin. Først efter von Brakels forsvinden og endnu senere efter digteren Ødegaards faar dette optrin et dypere relief. Ødegaard fortalte mig i telefonen om de blaa breve. Jeg synes aldrig der er noget enestaaende og forbausende ved den slags romantiske omstændigheter. Jeg vet av gammel erfaring at en sak kan bli mystisk alene derved, at folk som ikke kjender saken hefter sig ved enkelte av dens særlige fænomener uten at kunne se disse fænomener i sammenhæng med sakens øvrige forhold. Naar vi ved leilighet faar denne affære opklaret, skal det sikkert vise sig at der ikke er noget særlig eventyrlig ved disse blaa breve. Jeg var i det hele tat tilbøielig til at anmode Ødegaard om at la det hele bero indtil videre, men saa fik jeg høre om hvorledes der var vendt op og ned paa dette værelse, og saa fik jeg en bestemt anelse om at der kunde ligge alvor bak de tilsynelatende burleske, kanske en tragedie. Jeg sa til Ødegaard at han skulde komme straks og hente mig, saa skulde jeg imens klæ mig om og gjøre mig i stand. Nuvel, jeg gjorde mig færdig og aapnet ytterdøren. Jeg bor i fjerde, men ytterdøren kan aapnes ovenfra min bolig ved hjælp av en elektrisk ledning.

Saa hørte jeg en bil stanse utenfor mit hus. Jeg aapnet vinduet. Det var endnu ganske mørkt. Men jeg kunde dog mot den hvite sne se at ikke én, men to biler holdt uten for. En lang, frakkeklædt skikkelse, hvori jeg syntes at gjenkjende Ødegaard, parlamenterte med en av chaufførerne. Jeg ropte ned:

—Er det Dem, Ødegaard?

Manden vendte sit hode op mot mig og svarte:

—Ja, nu kommer jeg. Kast ned nøklen.

Jeg gjenkjendte ham. Det var Ødegaard. Jeg ropte tilbake:

—Døren er aapen. Nu skal jeg tænde trappelyset.

Jeg gik ut paa trappeavsatsen og tændte det elektriske lys, som lyste gjennem alle etagerne. Jeg hørte ham komme ind gjennem ytterdøren dypt dernede. Jeg kunde ogsaa se skyggen av hans lange skikkelse mellem trappesprinklene. Saa ropte jeg atter til ham:

—Ta elevatoren. Den er automatisk. Jeg venter her.

—Javel, svarte han ivrig.

Jeg gjenkjendte hans stemme.

Saa begyndte elevatoren at gaa opover. Jeg kunde følge dens gang opover paa de sidste lys som blinket i tavlen. Men hvad sker, mine herrer? Jo, mellem anden og tredje etage gjør elevatoren et pludselig stop. Han har trykket paa stoppeknappen. Derefter begynder den atter at gaa nedover og stanser ved anden etage. Jeg hører paa elevatordørens skramlen at han gaar ut av elevatoren. Jeg kan fremdeles se skyggen av ham dernede mellem trappegelænderet.

VII.

MALERENS VASKEREGNING.

Detektiven fortsatte:

—Jeg roper igjen til ham: Hvor pokker blir De av? Det er ikke dernede. Det er her i fjerde etage. Han svarer bare dernede fra: Vent, jeg kommer.

Jeg venter kanske et minut.

Da blir det klart for mig, mine herrer, at han ikke er alene dernede. Han staar og taler med nogen utenfor elevatordøren. Jeg kan høre en hviskende samtale. Derefter rasler det igjen i elevatordøren, og elevatoren sættes paany i bevægelse. Jeg blir selvfølgelig i høieste grad forbauset, da jeg paa tavlens røde signaler ser at elevatoren ikke stiger, men bevæger sig nedad og stanser paa bunden av trappeschakten. Nuvel, jeg kunde jo ikke foretage mig noget og maatte vente. Elevatordøren blev atter aapnet dernede. Litt efter hørte jeg at nogen bevæget sig over vestibulens marmorfliser, og at ytterdøren blev revet op og igjenlukket. Men omtrent samtidig gav det et knæk i elevatoren, som derefter langsomt steg op gjennem etagerne. Nu kommer han, tænkte jeg, og der foresvævet mig noget om at han bare hadde været nede for at hente noget som han hadde glemt.

Elevatorvognen kom ogsaa ganske rigtig helt op til min plads. Men døren blev ikke aapnet. Jeg maatte selv aapne døren, mine herrer — og inde i elevatoren fandtes ikke en levende sjæl. Den var tom.

Det maa tilgives den mest aandsnærværende at han kommer noget ut av likevegten ved en slik ganske vist bagatelmæssig, men dog uforstaaelig hændelse. Efter et øiebliks overlægning forstod jeg jo, at der maatte være skedd noget efterat Ødegaard hadde steget ind i elevatoren, og at dette «noget» hadde faat ham til at gaa ned igjen. Uten at vente længer steg jeg ind i elevatoren og lot mig glide ned. Jeg holdt godt øie med etagerne eftersom jeg passerte, men der var intet usedvanlig at merke. Trappelyset brændte fremdeles.

I det samme jeg traadte ut paa gaten blev jeg opmerksom paa, at den ene av automobilene var kjørt bort; jeg kunde høre larmen av den bak nærmeste hjørne. Ødegaards bil holdt stille, og chaufføren sat paa sin plads.

Jeg spurte chaufføren efter hans passager.

—Ja, hvad pokker gik der av ham? sa chaufføren — han fo’r bort med den anden bil.

—Gav han ingen besked?

—Ikke et levende kvæk. Han bare skyndte sig ind i bilen og kjørte bort i en forfærdelig hast.

—Hvem kjørte ham?

—Det var en chauffør som kom ut fra bygningen. Ødegaard gik alene ind, men kom ut sammen med chaufføren.

Efter denne oplysning var det jo ikke vanskelig at forstaa at Ødegaard maatte ha truffet chaufføren, da han stanset elevatoren ved anden etage. Den fremmede chauffør hadde naturligvis staat og ventet paa ham her og git ham signal til at stanse.

Jeg bad Ødegaards chauffør om at vente og gik tilfots opover trapperne. Der fandtes paa trappetrinene pletter av sneslaps. Altsaa hadde den fremmede chauffør spasert op over og trukket sneslapset med fra gaten. Sporene efter hans trin gik ikke længer end til anden etages avsats. Men jeg fandt ogsaa noget andet her, mine herrer. Det er jo saa, at de to mænd, som hittil er blit borte, begge forinden har mottat et brev i en lysblaa konvolut.

—Ja, svarte doktoren.

—Ødegaard fortalte mig netop dette i telefonen.

—Saavidt jeg forstod ham skulde herrerne være i besiddelse av en av disse konvolutter.

—Jeg har den, sa dr. Ovesen og rakte over til detektiven den konvolut, som han hadde fundet paa gulvteppet i Grand Hotels vestibule.

Krag glattet den ut og saa nærmere paa den.

—Ganske rigtig, mumlet han, det stemmer. Det er samme slags.

—De vil da vel ikke paastaa . . utbrød dr. Ovesen forskræmt.

—Jo, netop, svarte Krag, idet han trak en konvolut op av lommen. Denne er ogsaa lysblaa.

—Denne konvolut, fortsatte han, fandt jeg paa trappe avsatsen. Som De ser bærer den en ganske enkel paaskrift: «Forfatteren hr. Ejvind Ødegaard». Intet mer. Ingen adresse. Man visste hvor han skulde træffes.

—Den ulykkelige! ropte doktoren og slog hænderne sammen; nu er det virkelig paa tide at gaa til politiet.

Asbjørn Krag svarte ikke noget paa dette. Han sat længe i taushet og betragtet de to konvolutter. Saa sa han lavmælt og halvt aandsfraværende som om han talte med sig selv:

—Almindelig brunt kopiblæk. Jeg tror det er av det hollandske merke Kalypso. Dette (han viste paa den ene konvolut) har allerede fæstnet sig i farven og størknet. Det er skrevet for flere timer siden. Det kan jo ogsaa stemme, for det er brevet til von Brakel. Men brevet til Ødegaard derimot er skrevet forholdsvis for ganske nylig. Blækket er endnu helt lyst i tonen. Jeg tør med usvikelig sikkerhet paastaa at denne skrift ikke kan være over to timer gammel. Naa, dermed har vi jo intet spor.

—Det forekommer mig at være ganske intetsigende, sa dr. Ovesen. Det vilde være et bedre spor hvis vi fik vite hvad der stod i de famøse breve.

—De tar feil, fortsatte detektiven. Selv om vi ikke vet hvad der staar i brevene, har vi et godt spor endda. Vi har bevis for at den hemmelighetsfulde avsender av brevene har været vidende om at Ødegaard agtet at avlægge et besøk hos mig. Hvor kan han ha faat det at vite? Av Dem, mine herrer?

—Vi visste det ikke selv, buset dr. Ovesen ut — rent bortset fra at Deres antydning indeholder en insinuation som, —

Krag slog beroligende ut med haanden.

—Ingen overilelse, mine herrer. Jeg regner kun med de foreliggende omstændigheter. Ja, egentlig sitter jeg her og smaasnakker høit med mig selv; jeg tænker altid bedre paa den maate. Altsaa gaar vi ut fra at han har faat vite det fra det øieblik Ødegaard sitter i bladet og telefonerer. Den hemmelighetsfulde avsender av de blaa billetter maa enten ha en forbindelse i bladet eller paa telefonstationen. Hvis da ikke . . . hvis da ikke . . .

Krag blev med et umaadelig eftertænksom og holdt i lang tid inde med sin enetale. Saa fortsatte han igjen, idet han likesom rykket til:

—Enten har chaufføren hat en falsk nøkkel til min gatedør, eller ogsaa har gatedøren staat aapen. Det hænder iblandt. Han er naadd op i anden etage ved Ødegaards ankomst. Her er han blit staaende. Kanske er han ogsaa blit skræmt av lyset i trappen.

—Ødegaard maa jo ha kjendt ham, eftersom han lot elevatoren stoppe, bemerket dr. Ovesen.

—Ingenlunde, svarte Krag. Tænk om manden har staat der i trappen og signalisert med den blaa konvolut — skulde ikke det være nok til at faa ham til at stoppe. Der var ogsaa noget av hidsig forventning og spænding i dette «vent!» som han ropte op til mig. Men nu kommer det besynderlige, det ufattelige. Saa snart han læste hvad der stod i brevet, rendte han avgaarde. Akkurat som de andre. Pludselig, besindelsesløst. Gav ingen besked. Fulgte med chaufføren. Blev borte. Sporløst. Akkurat som de andre.

Under sit snak fortsatte Krag med at plukke von Brakels istykkerrevne papirbiter op fra gulvet.

En av disse papirbiter syntes pludselig at interessere ham. Han viste den til doktoren.

—Det er jo en regning, sa han — et stykke av en ganske almindelig vaskeregning. Se engang. Kan De finde at det er noget andet?

Doktoren saa paa papiret.

—Det er et stykke av en vaskeregning, sa han.

Krag læste:

—Snipper, kraver, skjorter, lommetørklær — høist interessant.

—Finder De? spurte doktoren ironisk.

—En ganske almindelig vaskeregning, gjentok Krag, og nu kunde det høres paa hans stemme at han var langt borte i sin tankegang.

VIII.

ADVOKAT DAVIDSEN.

—Tru aa det feilte’n?

—Ja, aa feilte det’n, tru? Disse opvakte replikker veksledes mellem to av Hotel Continentals piccoloer den 5. december klokken halv syv om aftenen. Det var to av portierens piccoloer som hadde plads nede ved hotelindgangen, og hvis opgave det var at passe paa at ikke sneen føk ind, naar døren aapnedes. De stod og lænte sig eftertænksomme paa sine snelimer, efterat ha skuffet sneen væk for den sidst indtrædende. Utenfor hylte en overvældende snestorm. Gjestene blæste hvite og tummelumske ind ad døren og anfaldtes straks av piccoloerne, som børstet sneen av dem, saa der stod en røk inde i den trange vestibule. Men den sidst ankomne hadde brutalt skubbet guttene tilside og faret videre opover trappen, drivende av uveir og sne, forvirret i et rykende hastverk. Det var advokat Davidsen. Og det var ham guttenes forundrede spørsmaal gjaldt: Hvad gik der av ham? Eftersom advokat Davidsen fo’r videre gjennem etablissementet reistes dette spørsmaal fra flere kanter. Ti hans optræden var virkelig helt usedvanlig.

Da han kom op til den store spisesalsgarderobe i anden etage, traadte den gallonerte Poulsen, gjestenes uforlignelige faktotum, hen til ham med alle tegn paa forfærdelse over at man ikke hadde børstet sneen av hr. advokaten allerede ved indgangsdøren. Men ogsaa Poulsen blev med et sving av advokatens mægtige pels- og snedækte labber viftet til side. Advokaten aapnet med et brak døren til dem store spisesal og strømmet derind. Der stod et koldt gufs av hans kjæmpeskikkelse; han stirret ret frem for sig, halvt blindet av væten i sine guldbuede briller. Persianerhuen stod som en snedækket tinde paa hans hode, hans pels var knappet op, og pelsens vaiende flanker strøk truende langs de hvit-dugede bord, saa gjestene grep om sine vaklende flasker.

—Hvad fa’n gaar der av ham, hørtes Poulsen at si i den aapne garderobedør.

—Hvad er der i veien, hvisket folk forskrækket langs bordene. Men advokat Davidsen skred uanfegtet videre. Det var likesom selve kongen over uveiret var kommet ind derute fra, hvit og med kulden strømmende ut av pelsen.

Kellnerne fo’r efter ham:

—Hør Dere! La være aa kom ind paa den maaten. Det gaar da ikke an det!

Men dette var den sidste protest den snedækte advokat Davidsen hørte. Med de norske kellneres obligatoriske, skingrende uhøflighet i ørene var han omsider naadd helt gjennem den forskræmte spisesal. Han slog døren op til korridoren utenfor separatkabinettene, og uten at banke paa brøt han ind til nr. 4. Kellnerne, som hittil fulgte efter ham, stanset overfor en truende svingning av hans kjæmpe-arm og trak sig ulveknurrende tilbake ind i korridorens mørke. Advokat Davidsen slog døren i laas, saa glasruten klirret. Først nu slog han pelsen av sig og lot den bli liggende paa gulvet, svømmende i sit hvite skum. Derefter slængte han persianerluen hen paa et bord med kaffekopper. Selv faldt han overgit ned i en lænestol og sa, idet han støttet hodet mot armen:

—Jeg tror jeg blir gal.

Ved bordet sat dr. Ovesen og Asbjørn Krag,

Den lille spinkle og nervøse dr. Ovesen vilde ikke ha blit mere forbauset, hvis der var kommet en bjørn ind i værelset. Han stirret med den yderste grad av forfærdelse paa den dam, pelsens smeltende sne dannet paa gulvteppet, og sa, idet hans forargede stemme dirret omkap med hans guldmansjetknapper:

—Jeg gir dig ret. Du maa jo være splitterpine gal.

Men da reiste Asbjørn Krag sig og la haanden beroligende paa den nervøse læges skulder.

—Ta det med ro, sa han. Advokat Davidsen har en vigtig meddelelse at gi os. Skjænk ham en whisky.

Som vore læsere allerede har forstaat, er advokat Davidsen en ny skikkelse i denne beskedne fortælling om de helt uforstaaelige hændelser, som fandt sted i Kristiania i begyndelsen av december. Det er næsten overflødig at gi en nærmere skildring av ham end denne fremstilling av hans næsten eksplosive tilsynekomst paa Continental antyder. Advokat Davidsen var mindre beundret i den juridiske end i den sportslige verden. Han hadde helt siden sine studenterdage været en ledende kraft inden byens idrætsorganisationer, og han hadde i den fri konkurranse paa arenaen høstet flere triumfer end han nogengang kunde drømme om at høste foran skranken. At han omsider hadde naadd sine juridiske examina berodde derpaa, at han hadde betragtet det hele som en ren sportslig bedrift som lykkedes alene derfor, at han hadde utfoldet et aarelangt seigt og utholdende besvær. Naar han førte en sak, trak han paa en maate sine vældige kræfter med ind i retslokalet, vinduene skalv under hans stemmes vælde, og skranken fik merker av hans jernhaarde fingerknoker. I rent spidsfindige juridiske dueller efterlot hans intensitet sig ingen væsentlige merker; men hvor det gjaldt at overbevise en folkelig og enkelt tænkende jury, der kunde hans letfattelige, robuste logik virke avgjørende. Hvad han manglet i eleganse og skarpsindighet, det erstattet han med troværdighet og en hæderlig overbevisning. Hans rummelige og venlige sind hadde skaffet ham mange venner, og hans arvede, solide formue hadde skaffet ham en indbringende tiltro. Han var dusbror med alle sine omgangsvenner, endog med den avmaalte og tilbakeholdende doktor Ovesen. Han var kommet ind i den opsigtvækkende affære omkring de blaa breve ved en ren tilfældighet. Denne tilfældighet berodde derpaa at direktør Reisman omsider hadde git sig tilkjende for sin gamle ven advokat Davidsen.

Denne aften (klokken halv syv) da advokat Davidsen paa en saa opsigtvækkende maate kom ind i Hotel Continental var den 5. december. Der var nu forløpet en uke efter direktør Reismans forsvinden, og halvandet døgn var forløpet efterat Asbjørn Krag paa von Brakels værelse i Savoy Hotel hadde git vennerne dr. Ovesen og kaptein Færden meddelelse om at Ejvind Ødegaard samme nat var blit truffet av den gaadefulde skjæbne.

Asbjørn Krag hadde hverken denne morgen eller senere i disse to døgn uttalt nogen mening om den besynderlige sak han var kommet op i. Han hadde hin morgen alene sagt: Gaa hjem, mine herrer, og sov. Jeg er uthvilt. Jeg kan bedre arbeide. Dagen efter, den 4de, hadde de efter avtale møtt hinanden klokken to. Krag talte fremdeles bare hen i hyt og veir; men det fremgik dog av hans snak, at han fremdeles interesserte sig overordentlig for Karl-Erik von Brakels vaskeregninger. Han hadde omhyggelig samlet op stumperne paa gulvet og sat dem sammen.

Forøvrig var denne og den senere dag karakterisert av den overordentlige opmerksomhet saken vakte blandt offentligheten. Det gjaldt jo nogen av byens mest kjendte skikkelser, og de overordentlig hemmelighetsfulde omstændigheter ved de tre herrers forsvinden satte folks fantasi i den vildeste bevægelse. Avisene svelget i enkeltheter; men for ikke unødig at forurolige de forsvundnes etterlatte undlot avisene at trække sammenligninger mellem denne sak og lignende saker i utlandet, som var begyndt med fredelige menneskers gaadefulde forsvinden og resultert i uhyggelige tragedier. Tidene var jo saadanne at man overalt i Europa kunde regne med det mest uventede . . .

Den 4. december om morgenen hadde Ødegaards annonse efter chaufføren staat i bladet. Trods den utlovede belønning meldte ingen sig. Den 5. om morgenen, da affæren allerede var en landskjendt sensation, averterte en av de forsvundnes venner, skibsreder Johs. P. Christensen (populært kaldet «Jos») i alle avisene, at han vilde gi 2000 kroner til den som kunde skaffe chaufføren tilrette. Der var fremdeles ingen som meldte sig.

Men klokken 2 om eftermiddagen samme dag mottok advokat Davidsen (som var en særlig intim ven av direktør Reisman) et ekspresbrev paa sit kontor. Ekspresbrevet var avsendt om morgenen fra Moss. Brevet indeholdt en meddelelse fra den forsvundne direktør Reisman. Paa dette tids punkt hadde Davidsen kjendskap til at Asbjørn Krag i forening med dr. Ovesen ledet eftersøkelsen efter de forsvundne. Advokat Davidsen satte sig derfor straks i forbindelse med de to herrer. Det viste sig at brevet fra Reisman indeholdt vigtige meddelelser foruten til Davidsen ogsaa til Johs. P. Christensen.

Som følge derav hadde Davidsen en konferanse med Jos paa dennes kontor. Efter avtale skulde begge herrerne møtes med Krag og dr. Ovesen i separatkabinettet paa Continental for at avtale hvad der videre skulde gjøres.

Avtalen var at de skulde møtes klokken halv syv.

Og præcis klokken halv syv kom advokat Davidsen paa den ovenfor meddelte opsigtsvækkende maate ind i hotellet.

Da han hadde faat sin whisky og slynget ned to store og styrkende slurker, spurte dr. Ovesen utaalmodig:

—Hvor er Jos?

—Jos? svarte Davidsen — Jos er ogsaa borte.

Da var det dr. Ovesen reiste sig og sa harmdirrende:

—Mine herrer, nu foretrækker jeg ogsaa at forsvinde.

Men for at forstaa denne nye og overraskende situation, blir det nødvendig at dvæle litt ved brevet fra dansedirektør Reisman.

IX.

JOS.

Brevet fra Reisman lød saaledes:

«Kjære ven!

Jeg kan intet fortælle om mit opholdssted. Jeg har det godt. Det er av yderste vigtighet at der omgaaende sendes 20 000 kroner til Kjøbenhavn, poste restante under merket «Radix», hovedpostkontoret, Bernstorffsgate. Kjøp en bank-anvisning. Hvis du ikke selv har alle pengene disponible, gaa da til Jos. Dette maa absolut utrettes. Andet kan jeg ikke si. Søk mig ikke.

Din
Reisman.»

Dette brev hadde baade beroliget og forskrækket advokat Davidsen. Det hadde beroliget ham forsaavidt som det hadde overbevist ham om at Reisman endnu var i live; ti blandt de uhyggelige rygter som gik, hørtes ogsaa et om at der skulde være et storstilt internationalt mordkomplot under utvikling. Brevet var virkelig fra Reisman, som hadde en saa karakteristisk haandskrift, at det ikke var mulig at ta feil. Desuten var det skrevet paa et av de litograferte korrespondancekort som Reisman altid bar paa sig.

Men brevets indhold foruroliget advokat Davidsen. Det var jo dette med de 20 000 kroner, som skulde, sendes anonymt til Kjøbenhavn. Der skulde ikke megen skarpsindighet til for at ane at her laa en pengeavpresning under. Reismans brev var desuten saa underlig kjølig. Advokat Davidsen besluttet sig derfor til ikke at foreta sig noget paa egen haand, men avvente de raad som Reismans venner kunde gi ham.

Da dr. Ovesen fik se brevet var ogsaa han straks paa det rene med at der maatte foreligge et — som han fornemt uttrykte det — plumpt forsøk paa pengeavpresning.

—Vi kan være forberedt paa at alle vore forsvundne venner nu med smaa mellemrum kommer til at sende den slags breve ut i verden, mente han.

Asbjørn Krag derimot hadde en anden anskuelse. Brevet brøt paa to avgjørende punkter med den sedvanlige form for den slags pengeavpresserbreve.

For det første stod der ikke noget om i brevet at avsenderen var i fare, og at faren vilde bli overhængende hvis ikke pengene blev sendt.

Dernæst den omstændighet at pengene skulde sendes poste restante, «Radix», Kjøbenhavn. Hvis der forelaa en av presning, maatte dog forbryderne forstaa at intet var lettere end at varsle kjøbenhavnerpolitiet, saaledes at den mand, som eventuelt hentet pengene, straks maatte falde i retfærdighetens klør.

—De er kanske endog av den mening, spurte dr. Ovesen spydig, at vi uten videre skal sende pengene?

—Hvis jeg hadde disse penge disponible, svarte Krag, og hvis jeg som dem, mine herrer, stod i intim forretningsforbindelse med direktør Reisman, vilde jeg absolut gjøre det. Saken kan jo gjælde en meget vigtig forretning.

—Vigtige forretninger avgjøres ikke paa en saa irrationel maate.

—Naturligvis, fortsatte Krag, skulde jeg ha mine folk dernede, men med ordre til at optræde med den yderste grad av forsigtighet.

Man besluttet imidlertid at overlate pengenes forsendelse til Jos, og efterat advokat Davidsen hadde hat en telefonkonferanse med Jos, blev det avtalt at alle fire herrer skulde møtes i separatkabinettet paa Continental klokken halv syv. Davidsen skulde hente Jos paa hans kontor.

Dr. Ovesen og Krag spiste middag dernede, og under middagen fremkom atter doktoren med sine meninger om saken. Dr. Ovesen var blit fuldstændig hypnotisert av denne affære. Han levet ellers et regelmæssig og borgerlig liv i Kristiania, uten andre adspredelser end de som kan avstedkommes av et pokerparti eller en bedre middag. Han hadde ord for at være koldblodig og uforstyrrelig. Og det faldt ham naturlig at være det, fordi intet hittil hadde forstyrret hans fordringsløse liv, og fordi han altid hadde anset det for en selvfølge at han skulde henleve sit liv uforstyrret til sin død. Som en stille vandrer, der paa en fredelig spasertur pludselig anfaldes av et umotivert uveir, var han blit hvirvlet ind i denne gaadefulde affære, hvis enkelte optrin slag i slag rammet hans nerver som tordenskrald. Alt hvad der var ham tilvant reagerte mot disse besynderlige hændelser. Hans fornuft protesterte mot sandsynligheten av selve virkeligheten; men fordi han ikke kunde fatte hvad der skedde, optraadte han som en mand der irriteres av overnaturlige taskenspillertricks. Men allikevel var han uhjælpelig ind snøret i garnet, det hemmelighetsfulde hadde grepet ham som en feber. Han vilde helst trække sig tilbake og glide ind igjen i sit tilvante stilfærdige liv; men han kunde ikke. En slet skjult bitterhet over det uforstaaelige i affæren blev da det fremherskende i hans sindstilstand. Asbjørn Krags ro irriterte ham i særdeleshet. Hans egen utaalmodighet taalte ikke detektivens næsten muntre likevegt. Han var rasende over den maate, hvorpaa detektiven heftet sig ved de tilsynelatende mest uvæsentlige bagateller. Von Brakels vaskeregning stod ham stadig i hodet, og Krag undlot ikke at nævne denne vaskeregning med en grundende mine mindst en gang om dagen.

Under middagen paa Continental fik denne doktorens irritation ny næring.

— Jeg forstaar ikke Deres interesse for disse bagateller, sa han. Jeg hører De har været oppe paa danseetablissementets kontor. Hvad vilde De der? Jo, undersøke volontørens portokasse og ordreboken for avisannonserne! De maa virkelig undskylde mig, men jeg har aldrig hørt paa maken.

Asbjørn Krag bare smilte og sa, at naar der ikke var noget væsentlig punkt at finde, maatte man regne med de uvæsentlige.

I dette øieblik var det advokat Davidsen kom. Og kom saa hele etablissementet forbausedes.

Stønnende av anstrengelse, næsten lamslaat av hændelsernes utrolighet avgir han en beretning som i det væsentlige indeholdt følgende:

Jos hadde ikke været uvillig til at sende pengene. Han visste at direktør Reisman sat oppe i mange forskjelligartede spekulationer, og det forekom ham ikke usandsynlig at dette gjaldt en spekulationsaffære. Men han vilde først konferere med Asbjørn Krag om de sikkerhetsforanstaltninger som for alle eventualiteters skyld burde tages.

Mens Jos og advokat Davidsen talte om dette var det at han fik brevet.

Kontorets yngste dame kom ind med det samme med nogen telegrammer, og i det kunstige lys hadde hun ikke heftet sig ved dets farve, for hun avleverte det uten at lægge den mindste forbauselse for dagen.

Skibsrederen læste først telegrammerne og gav gjennem hustelefonen nogen ordres vedrørende disse. Saa tok han sin papirkniv for at aapne brevet.

Da sa advokat Davidsen saadan let henkastet. (Han kunde jo ikke ane at han gik like løs paa sandheten):

—Naa, se der har du jo ogsaa faat et lysblaat brev. Kanske det er et saadant vore venner har faat.

Jos smilte bare og svarte:

—Det blir sikkert moderne nu at sende lysblaa breve til folk.

Men i samme øieblik hadde han aapnet brevet, og da — saaledes forklarer Davidsen saken — da fortrak hans ansigt sig i den dypeste forbauselse som vel kan avspeile sig i et menneskeansigt.

Efter at ha stirret paa brevet med vidtaapne øine næsten et minut, knyttet han næven og lot den falde ned paa skrive bordet med slik kraft at blækhuset hoppet. Og saa brølte han en ed og ropte:

—Jeg har ikke i mine levende dage oplevet noget lignende!

Derefter la han haanden paa telefonen som om han vil de tilkalde nogen, men betænkte sig og gik med brevet i haanden hurtig ut av sit kontor.

X.

KONTORCHEFEN

Da advokat Davidsen var kommet saa langt i beretningen om sit besøk hos Jos, gjorde han en ufrivillig pause. Han trængte til endnu en opstiver. Han blandet en ny whisky. Hændelsen hadde grepet hans nerver sterkt; han følte sin fuldkomne magtesløshet likeoverfor hemmeligheten. Ogsaa dr. Ovesens ansigt avspeilte den pinlige kamp han stred i sit indre: Skulde han tro eller skulde han ikke tro? Al menneskelig fornuft tilsa ham at tvile, hvorimot de faktiske hændelser tvang ham til at finde sig i den fantastiske virkelighet.

Efter en stunds betænkning spurte Asbjørn Krag:

—Tapte ogsaa han konvolutten?

—Hvad mener De?

—De herrer, som faar disse breve, svarte Krag, pleier at lægge efter sig konvoluttene paa gulvet, hvad enten det sker i forskrækkelse eller av andre grunde. Jeg hadde bare lyst til at se den konvolutten, som Jos fik.

—Nei, svarte Davidsen, han krammet baade brevet og konvolutten sammen og puttet det i lommen før han gik.

—Fulgte De efter ham?

—Nei.

—Det var velbetænkt, mumlet dr. Ovesen og lo bittert.

Davidsen undskyldte sig med at det hele kom saa uventet. Han hadde ventet kanske et minut eller to. Og derefter ilte han ut i kontorene for at spørge efter chefen. Man sa ham at chefen var gaat. En av fuldmægtigene fortalte yderligere at chefen hadde været temmelig ophidset da han gik. Mens han tok paa sig sin frak og sine kalosjer ute i forværelset, hadde man hørt ham smaabande forbitret over sig selv. Fuldmægtigen hadde spurt ham om han snart kom igjen, men chefen hadde kort og sint svaret ham: Pas Deres eget arbeidet.

—Men De fik vel bragt paa det rene, spurte Krag, hvorledes brevet kom til kontoret?

—Javist, og her indtræffer det besynderlige. Til at begynde med sa man mig at samtlige de breve, som var blit indbragt til chefen, var kommet gjennem posten.

—Til at begynde med — hvad mener De med det?

—Jo, jeg syntes nemlig bestemt jeg erindret at det blaa brev ikke hadde noget frimerke. Jeg hadde et billede av brevet i min synserindring, netop fordi vi talte om det, mens chefen stod med det i handen, og i dette synsbillede fandtes der ikke noget frimerke paa brevet. Jeg antydet derfor at et av de indleverte breve kanske allikevel kunde være kommet utenom posten. Læg merke til at man paa kontoret optok mine forespørsler som en art generende nysgjerrighet. Nogen forbindelse mellem chefens bortgang og de sensationellle blaa breve var endnu ikke faldt nogen i tankerne. Det gir et tydelig vink om hvor utrolig det hele er. Ogsaa jeg har ret til at bli overrumplet av slike hændelser, mine herrer. Nuvel, da jeg fik vite at brevene var blit hentet i postboksen paa hovedstationen, bad jeg om at faa tale med den av personalet som hadde hentet brevene. Det var en av de smaa volontører. Han kom med en yderst interessant oplysning. Han hadde faat det blaa brev av en mand som ventet utenfor paa gaten. Er du bud hos John P. Christensen? hadde manden spurt. Jo. Ta med dette. Og saa hadde han git ham brevet. Gutten hadde selvfølgelig ikke lagt merke til hvad det var for slags brev, men puttet det ind blandt de andre. Og hele bunken var ubeset av kontordamen blit baaret ind til chefen.

Nu spurte jeg selvfølgelig gutten ut om hvorledes denne fremmede mand saa ut. Han kunde være saadan 25—30 aar, ikke særlig velklædd. Kanske var han chauffør? spurte jeg gutten. Jo, det kunde han godt tænke sig. Men gutten hadde ikke lagt merke til om der stod nogen ventende bil utenfor.

—Alt dette beviser, bemerket Krag, at manden, som bringer de blaa breve, begynder at bli ængstelig. Saken har allerede vakt for stor opmerksomhet. Han tør ikke selv gaa op med brevene længer. Men det ser jo ut til at de har den samme betydning. Jos er ogsaa borte.

Dr. Ovesen reiste sig harmdirrende.

—Det er dog ganske forbausende, uttalte han, at man ikke kan erholde nogensomhelst oplysning om hvad der staar i de breve. Det forefalder mig ganske utrolig at den koldblodige og likevegtige Jos i den grad skulde tape hodet at han ikke engang kunde meddele noget til Davidsen om brevet.

—De hører jo, indvendte Krag, hvad Davidsen fortæller. Var det ikke saa at Jos et øieblik syntes besluttet paa at meddele noget om brevet, men saa grep sig i det og puttet brevet i lommen, idet han tumlet ut av døren?

Davidsen nikket ivrig.

—Jo, saa var det, sa han.

Krag fortsatte:

—Da tror jeg ikke vi faar vite noget om brevenes indhold — forinden vi selv faar et.

Dr. Ovesen lo høit.

—Mener De muligens, spurte han, at ogsaa jeg kunde bli beæret med et saadant brev?

—Ja, hvorfor ikke?

—Og at jeg straks efter indbydelsen forskrækket skulde rende avgaarde uten at meddele mig med et eneste ord til mine venner?

—Jaha, brevenes indhold synes at være et saadant.

Dr. Ovesen la kraftig og avgjørende den knyttede haand paa bordet.

—Aldrig, utbrøt han, aldrig! Der kan intet brev skrives til mig som kunde avstedkomme noget saadant. Hvad skulde det vel indeholde?

Asbjørn Krag lænte sig tilbake i stolen og saa grundende frem for sig.

—La os gjøre det til gjenstand for et tankeeksperiment, sa han: De fleste mennesker, kanske alle mennesker bærer paa en eller anden hemmelighet som de mener at intet andet menneske kjender til. Denne hemmelighet kan være mer eller mindre alvorlig. Det er næsten umulig at et menneske, som har levet i sine tyve—tredive—firti aar ikke skulde ha en saadan hemmelighet. Den behøver ikke engang gjælde ham selv, den kan gjælde en anden, en av hans nærmeste paarørende. Saa faar han et brev hvori denne hemmelighet nævnes av en anden, en ukjendt . . . kan man ikke ad denne linje søke en forklaring?

—Jeg har ingen saadan hemmelighet som De nævnte, svarte dr. Ovesen bistert.

—Neivel, det er mulig, men derfor har De jo heller ikke faat noget brev. Det vilde være ønskelig om De hadde en. Saa kunde kanske brevet ogsaa træffe Dem, og saa fik vi en forklaring paa indholdet. De maatte naturligvis ogsaa samtidig røbe hemmeligheten for os.

Krag smilte drillende.

—Den teori kan umulig holde stik, sa dr. Ovesen uvillig, ti det forutsætter en alvidenhet hos hr. brevenes avsender, som vanskelig kan eksistere.

Her indskjøt advokat Davidsen:

—Forinden jeg forlot Jos’ kontor, kom kontorchefen — De kjender ham vistnok, Harald Billington, heter han. Da han hørte jeg var i diskussion med kontorpersonalet om et blaat brev og om chefens uventede bortgang, tok han mig hurtig ind i privatkontoret. Mine herrer, hr. Billington fremviste alle tegn paa en utpræget nervøsitet. Det var ham meget om at gjøre at bortforklare Jos’ forsvinden — som en helt naturlig hændelse. Han antydet noget om en vigtig konferanse ute i byen. Da jeg vilde fortælle ham om det merkelige sammentræf med det blaa brev, avbrøt han mig, som om han allerede kjendte historien. Herunder tok han sit ur frem og mumlet det ene ord: Allerede. Jeg fik i det hele tat det bestemte indtryk, at Billington kjender mer til saken end han vilde være ved.

—Han var ikke til stede da chefen gik? spurte Krag.

—Nei, svarte Davidsen, han kom først da jeg holdt paa med kontorpersonalet.

—Saa er der jo intet i veien for at han i mellemtiden kan ha hat en samtale med den forsvundne.

—Det er der ikke, sa advokat Davidsen, tvertimot, det er ganske sandsynlig, for Billington anmodet mig paa det bestemteste om ikke at sætte chefens forsvinden i forbindelse med de øvrige sensationelle foreteelser. Han sa ut trykkelig og med vegt: Enhver offentlig indblanding av chefens navn i disse affærer vil ha et tilsvarende dementi tilfølge.

—Jeg foreslaar, sa dr. Ovesen, at vi tilkalder Billington. Han maa vite noget.

I det samme banket det kraftig paa kabinettets dør. Det gav et sæt i doktoren.

—Jeg ser De farer sammen, sa Krag smilende, kanske er det brevet til Dem som nu kommer.

XI.

DET SIDSTE BREV.

Garderobieren Poulsen i sit uutryddelige alvor og stive livré stod i døren. Han ilot blikket speidende fare omkring i værelset, hvor den lysblaa, duftende cigarrøk i vinddraget fra den aapne dør i luftige spiraler bevæget sig over den tilendebragte diner.

—Det var det jeg visste, sa Poulsen, at han ikke var kommet. Jeg har et brev til ham.

—Til! hvem?

—Til skibsreder Christensen.

Dr. Ovesen reiste sig og fo’r ind paa garderobieren.

—Et brev! ropte han. La mig se det.

Poulsen viste det frem. Det var et brev i en tyk graa bankokonvolut. Dr. Ovesen blev synlig lettet, da han fik se farven paa konvolutten.

—Aa, gudskelov, mumlet han, idet han gik tilbake til sin plads, jeg trodde det var et nyt spøkeri.

—De glemmer, sa Krag, at Jos allerede har faat hvad han skal ha.

Detektiven rakte haanden ut efter brevet.

—Gi hit, sa han, vi venter skibsrederen her om et øieblik.

Poulsen gav ham nølende brevet.

—Men det skulde ogsaa være svar, sa han.

—Svar? Hvem skal ha svar?

—Det vet jeg ikke. Han venter utenfor i en bil.

—Godt, si ham saa at svaret kommer snart.

—Javel, men hvis skibsrederen ventes, saa var det vel bedst at jeg selv leverte ham brevet.

—Skibsrederen er i hotellet, svarte Krag; han er til konferanse paa et av rummene. Han kommer denne vei ned.

—Naa, saaledes. Ja, saa skal jeg gi besked til manden i bilen.

Poulsen gik.

Krag blev sittende og tumle brevet mellem fingrene. Det hadde følgende adresse:

Hr. skibsreder Johs. P. Christensen,

Hotell Continental, kabinet nr. 4.
Hurtig svar.

—Det forekommer mig, sa dr. Ovesen, at De utkastet en dristig paastand om at Jos skulde opholde sig her i hotellet?

—Kjære, det var en absolut løgn, svarte Krag,

—Men hvortil denne løgn? spurte dr. Ovesen saa spidst som kun en borgerlig akademiker fra Kristianias vestkant kan forme et slikt spørsmaal.

Krag svarte:

—Fordi jeg vilde at manden i bilen skulde vente.

—Saa risikerer han sgu at vente længe, buldret advokat Davidsen. Jeg tror ikke at Jos kommer. Før kunde man vente at Ødegaard skulde komme ind ad døren. Eller Karl-Erik von Brakel.

Krag fortsatte med at klemme paa brevet med samme følsomhet som en bankmand, der undersøker en mistænksom pengeseddel.

—Et underlig brev dette her, sa han — i sandhet et underlig brev. Det er ganske koldt ute, ikke sandt?

—Koldt? Hvad mener De?

—Jeg mener at vi maa være menneskekjærlige. Vi kan ikke tillate at manden i bilen venter længer derute i den strenge kulde.

Dermed tok Krag ganske rolig sin pennekniv frem av lommen og skar konvolutten op.

Dr. Ovesen hev paa sig.

—Brevbrud! utbrøt han. Det kan jeg ikke være med til. Det er strafbart.

Krag kiket ind i den aapnede konvollut og smilte.

—Jeg visste det nok, mumlet han; jeg kunde kjende det utenpaa, det er en underlig konvolut dette her, mine herrer, der ligger et brev indeni.

Han fremtok nu konvoluttens indhold, og et nyt brev kom til syne. Det var et lysblaat brev av nøiagtig samme slags som det der hadde skræmt de tre venner Reisman, Ødegaard og von Brakel til at forsvinde.

—Det er besynderlig, hvordan dette mer og mer kommer til at ligne taskenspillerkunster, sa han. Brevene begynder at anta karakteren av paaskeegg — det ene indeni det andet. Avsenderen læser bladene, mine herrer, han er meget fornuftig allerede. Han kjender den opsigt saken har vakt. Sender han ind i kafeen et lysblaat brev, kunde han risikere straks at bli arrestert; derfor indhyller han det i denne graa og almindelige bankokonvolut. Saa ligner det intet andet end den slags smaa sendelser folk faar som sitter i hotellenes separatkabinetter med en liten poker og mangler kontanter. La mig nu se paa utenpaaskriften. Ganske rigtig, det er den samme haandskrift som paa de andre breve.

Krag kastet det lysblaa brev henover bordet.

—Vi har været heldige, sa han. Saavidt jeg kan forstaa er der intet længer som hindrer os fra at faa gaaden løst. Der ligger et blaat brev som vi har anledning til at læse.

De andre herrer stirret paa brevet som man stirrer paa noget man ikke vaager at røre ved. Særlig advokat Davidsen var pudsig, da han bøiet sig over bordet og saa paa brevet — med en mine som om han bøiet sig over et akvarium og glante paa et litet uhyre fra havets bund. Der var ellers intet særlig ved det blaa brev. Paaskriften var enkel nok. Der stod bare: Til Jos. Haster!

—Forbryderne tillater sig en viss fortrolig tone, sa Krag. «Til Jos» — det lyder jo helt venskabelig. Nu er der bare spørsmaal om vi skal bli sittende her og stirre paa hverandre til evige tider og til avveksling kaste et blik paa det famøse brev. Jeg foreslaar at vi gaar ind i helligdommen. Mine herrer, jeg overtar ansvaret, sa Krag og grep brevet.

Dr. Ovesen var blit nervøs og forsøkte en indvending.

—Men hvis det nu er rigtig med den hemmelighet, sa han — hvis brevet nu indeholder en avsløring av en hemmelighet som vi ikke har ret til at blande os op i? I alle tilfælde maa jeg si at rent juridisk er det en alvorlig affære at aapne en fremmed mands brev.

—Rent juridisk overtar jeg ansvaret, sa Krag, idet han skar brevet op irriterende langsomt og forsigtig (syntes Davidsen), likesom om han skulde skjære op en værdifuld bok. Og hvad det moralske ansvar angaar, kan vi umulig begaa en fell, vi gjør det jo ene og alene fordi vi mener at komme venner til hjælp i deres formodede nød. Naa, nu er det i alle tilfælde skedd, mine herrer. Her er brevet.

Krag foldet brevet ut. Det var et halvark, lysblaat, ulinjert.

Han sa:

—Hvis det indeholder en hemmelighet av personlig værdi for Jos, skal jeg lægge brevet tilbake igjen i sit hylster, og ingen av jer, mine herre, skal faa vite hvad det indeholder. Men saavidt jeg kan se indeholder det ingen hemmelighet som ikke Dere ogsaa kan bli delagtig i. Hør nu hvad der staar.

Krag læste:

«Kom straks. Vi trænger et hjørne.»

Detektiven slængte brevet frem til de andre. Davidsen grep det først.

—Ved alle onde magter! utbrød han — der staar ikke noget andet.

Doktoren læste det ogsaa. Han blev umaadelig stram med ett. Hans ansigt fortrak sig i en grimase av ubehag.

—Vi maa regne med at en spøkefugl er paa færde, sa han.

Og advokat Davidsen indskjøt, idet han knyttet sine vældige næver over bordet:

—Hvis her sker noget narreri, saa skal jeg ha en liten samtale med spøkefuglen, naar jeg træffer ham.

Krag svarte:

—Der er et og andet som tyder paa at vi kan være utsat for en spøk. Men jeg vil ikke la mig skræmme fra at gaa ind i spøken. Vi risikerer for meget ved at la være. Samtidig er der indtruffet noget der kan se ut som om vor hemmelighetsfulde motstander har indviklet sig i en uventet motsigelse. Dette er det andet brev til Jos. Den som har sendt dette brev har ikke kjendskap til at Jos allerede har faat et som har kaldt ham bort. Der er kommet en falsk maske i væven. Hvor ligger det falske? I dette brev eller i det første? La os kalde falsumet for en spøk, gjerne det, en spøk har altid en chance i sig for at bli tragisk. Det eneste, som jeg regner med, er denne stedsevarende, unaturlige og ubrytelige taushet fra vore forsvundne venner. Vi har den pligt at gripe hver mulighet for at faa hemmeligheten opklaret. Manden dernede i bilen venter. Fra dette øieblik er jeg Jos. Og jeg agter at følge ham.

XII.

IND I MØRKET.

—Alene? spurte dr. Ovesen.

—Absolut alene, svarte Krag. Det er jo den eneste chance for at foretagendet kunde lykkes.

Dr. Ovesen lo pludselig og overgivent.

—Jeg opdager pludselig, sa han, som forklaring paa sin optræden, jeg opdager, at situationen i grunden er komisk.

—Et tydelig præg av komik har den længe hat, svarte Krag; men hvorfor opdager De det netop nu?

—Det hænger sammen med den beundring jeg netop nu begynder at nære for de herrer avsendere av de blaa breve. Jeg maa beundre disse herrers opfindsomhet.

Advokat Davidsen bruste op:

—Kalder De dette brev opfindsomhet, ropte han: «Kom straks. Vi trænger et hjørne». Det er likesom de vilde indfange en fjerdemand til en bridge. Jeg vet ikke hvad Jos vilde gjøre om han fik dette brev; jeg kan ikke tænke mig at han straks vilde styrte ut og følge vinket. Men jeg vilde ialfald ikke gjøre det. Er det samme slags breve som har skræmt livet av lille Brakel og vor ven Ødegaard, da maa jeg si at de herrer er vetskræmte.

—Ordene betyr jo ikke noget i sig selv, indvendte Krag, altsaa maa de ha en særlig betydning for den bestemte som skal læse dem. De kan overhodet ha en skjæbnesvanger betydning. Men jeg forstaar hvad dr. Ovesen mener med sin opfindsomhet. De mener at det hele er en fælde. Sæt at det nu er mig disse mennesker vil ha i sit garn, saa er det jo meget pent arrangert. Er det ikke saadan De mener det, hr. doktor?

—Ikke langt fra, svarte doktoren. De maa jo indrømme, at naar De nu drar avsted, saa blir vor stilling ganske underlig. Vi blir alene tilbake. Den ene time gaar efter den anden. De er borte. Hvad er saa situationen? Jo, at De ogsaa er forsvundet efter at ha læst et blaat brev. Hvad saa? Jeg maa ha ret til at smile.

—Følg med, sa Krag.

—Gjerne. Men tror De manden, som venter der nede, vil finde sig i det?

—Neppe. Men De behøver jo ikke at følge med i hans bil. Vi bestiller nu en bil til. Jeg kjører saa avsted med den fremmede, og saa kan Dere kjøre efter i passende av stand.

Forslaget tiltalte i høi grad advokat Davidsen, og efter nogen tids betænkning gik ogsaa doktoren med paa det. Det eventyrlige i optoget tiltalte ikke dr. Ovesen. Men han fandt hurtig en grund for sin deltagelse.

—Det kunde jo være at man trængte til en læge, sa han.

—Trænger vi vaaben? spurte advokaten stridslysten.

Krag trak paa skulderen.

Men da reiste advokat Davidsen sig i hele sin vælde. Det var likesom han fyldte en del av rummet. Han strakte sine muskler.

—Jeg er vaabnet, sa han.

Krag forlot først restauranten. Derefter Davidsen og doktoren i følge. Advokat Davidsen vakte den gang langt mindre opmerksomhet i den store spisesal end da han kom.

Utenfor i det fykende sneveir ventet flere biler. Et par av chaufførene gik ved siden av sine vogner og slog varme i næverne. Krag besaa granskende bilrækken. Der syntes bare at være en enkelt privatbil. Chaufføren sat ved styret. Motoren var i gang og duret svakt. Det maa være den, tænkte Krag.

Veiret kom brusende op gjennem Stortingsgaten og fyldte den trange passage mellem Hotel Continental og Nationalteatret med sine larmende byger. Lygtelysene keg frosne og bleke ind i sneyren. De faa mennesker, som bevæget sig paa gaten, føk formelig avsted for hvirvlende kiser.

Krag slog sin store ulsterkrave op over ørene. Der kunde nu ikke sees andet av hans ansigt end hans øine. Han ventet et minut, og da han fik se sine to venner komme ned over hoteltrappen, ropte han:

—Jos Christensens bil!

—Her! Det var chaufføren paa privatbilen som svarte, idet han strakte haanden til side og aapnet bildøren. Krag presset sig ind gjennem døren, som chaufføren med et smeld lukket after ham. Der behøvedes altsaa ingen besked om, hvor han skulde kjøret

Han hadde faat et glimt av chaufførens ansigt. En mand i trediveaarene, blid, med et rødlig og rimet skjeg, et typisk Kristiania-fysiognomi, paa en maate ganske tillidvækkende. Et slikt fysiognomi som man slet ikke forestiller sig i forbindelse med forbryderske manøvrer.

Krag la sin varme haand paa den tilfrosne vognrute. Om litt kunde han skimte butikvinduer, gaslygter og gatekryds, eftersom de fo’r frem. Krag kunde selvfølgelig ved hjælp av disse vage streif stedse orientere sig. Til at begynde med saa det ut som om bestemmelsesstedet laa et steds paa vestkanten, men saa svingte bilen bort Frederiksgate og derefter ned gjennem Christian den 4des Gate. Det bar saaledes østover. Paa grund av de vældige sneskavler, som hist og her hadde blæst sammen i gaten, var det en vanskelig kjøring. Bilen kjørte allikevel med ganske god fart.

Da den var kommet et stykke utover i Torvgaten og nærmet sig Ankertorvet, saknet den farten. Krag forundredes. Det kunde da ikke være mulig at der fandtes et tilholdssted for de forsvundne her midt i byens centrum? Men det lot virkelig til det, for bilen svingte ind ad en aapentstaaende port og stanset inde paa gaardspladsen. Chaufføren steg av. Krag aapnet hurtig bildøren og hoppet ut. Gaarden var mørk og skummel med høie bakvægger til alle kanter. De glødende billygter skinte frem mot et hjørne av gaardspladsen, hvor der var opstillet en mængde tomme tønder og tomme pakkasser.

Krag blev staaende stille og vente. Han holdt hele tiden hænderne i sine ulsterlommer (hvor der laa to revolvere) og holdt fremdeles kraven slaat op over ørene. Han fulgte med særlig opmerksomhet chaufførens bevægelser.

Chaufføren lukket den store port og satte bomlemmen for. Saa gik han tilbake til Krag og sa:

—Sæt Dem op, saa kjører vi igjen.

Det faldt vanskelig for Krag at tilbakeholde sin forbauselse; han var aandsnærværende nok til at stampe med benene, saa det kunde se ut som om han bare var steget ut for at faa litt varme i kroppen. Han kløv igjen ind i bilen. Kjøre videre? tænkte han — hvor pokker skal vi kjøre hen i dette belgmørke og trange gaardsrum.

Chaufføren lukket tjenstvillig bildøren efter ham, men sa forinden:

—Det klarte vi fint. Jeg tror det var nogen efter os.

Krag tænkte paa Ovesen og advokaten i den anden bil. Og virkelig! Nu hørte han at en bil stanset utenfor, og at mennesker nærmet sig porten. Det maatte være dem.

Chaufføren steg hurtig op paa sin plads og kjørte ind gjennem gaardsrummet. Pludselig dreiet han vognen til høire og rullet langsomt gjennem en smal passage. De maatte være kommet ind i et stort bygningskompleks. For enden av denne pasage var der en ny port, som stod aapen og som vendte ut mot en anden gate — mot Calmeyergaten. Aha, tænkte Krag, det gamle trick. Nu staar forfølgerne og banker paa porten til Torvgaten, mens vi forsvinder i frihet denne vei. Chaufføren stanset utenfor paa gaten for ogsaa at lukke denne port efter sig.

Men forinden han fik lukket porten hørtes der et vældig brak fra den anden side.

Chaufføren kom litt skræmt tilbake til Krag og sa:

—Jeg tror næsten de sprænger porten derind.

Krag sat og tænkte paa den kjæmpesterke avdokat Davidsen. Det maatte være han som var i virksomhet.

Det store gaardsrum gav som en hul tromme gjenlyd av et voldsomt brak. Det var porten som blev sprængt.

Krag ropte ut gjennem den aapne bildør:

—Skynd Dem! Kjør!

Chaufføren bøiet sig mot ham, ængstelig og motløs:

—Grossereren siger vel fra, sa han, at jeg ikke faar ubehageligheter. Det er nok politiet som er efter os, tror jeg.

—Jeg svarer for alt, svarte Krag. Skynd Dem bare.

Et øieblik efter var bilen igang gjennem de sne-yrende gater. Krag hadde med haanden smeltet en raak i det isede vindu, og derigjennom kunde han følge hvorhen turen gik. Det varte ikke længe før de var helt ute av byen og var kommet ind paa landeveien. Sneen laa høi og bilen gled med vanskelighet fremover. Efter at ha strøket gjennem Bækkelaget, Nordstrand og Ljan, hvor lysene blinket i butikkene, dukket bilen ind i skogen. De snedækte trær lukket sig over veien, og alt blev mørkt. Uveiret bruste ovenover skogen som over et tak. Her var det stille, og Krag hørte bare motorens stønnen. Han lænte sig tilbake i bilen, likegyldig, avventende, litt træt — saaledes som et menneske gjør, der ikke vet hvorhen det reiser.

XIII.

DET GAMLE VERTSHUS.

For alt hvad som hadde hændt kunde bilturen gjerne komme til at strække længe ut. Krag hadde derfor den rikeligste tid til at reflektere over de sidste besynderlige optrin. Her var da heller intet som forstyrret ham. Han var alene i bilen, og i dette tætte mørke var der intet at se og intet at høre. Folk holdt sig hjemme i uveiret.

Hvor gaar turen hen? spurte Krag sig selv. Han kom til at huske paa brevet til advokat Davidsen fra Moss om avsendelse av de 25 000 kroner til Kjøbenhavn. Dette var veien til Moss; maaske var det dit man skulde.

Asbjørn Krag hadde efter avreisen fra Continental iagttat to omstændigheter, som virket forbausende paa ham.

Det var nu for det første den maate hvorpaa chaufføren undgik de to forfølgere Ovesen og Davidsen. Uten at raadføre sig med sin passager arrangerte han den smukke muldvarpfælde i Torvgaten. Dette viste at manden maatte ha sine bestemte ordrer, og at den eller de, som hadde git ham disse ordrer, var paa det rene med at man risikerte forfølgning. Men paa den anden side røbet chaufførens fortrolige tillid til sin passager at der ikke kunde være tale om nogen bortførelse med tvang. Tvertimot, chaufføren hadde endog søkt hans beskyttelse mot politiets eventuelle indskriden. Var ogsaa de andre herrer «bortførte» med vidende og vilje, hvad betød saa brevene? Og hele det mystiske apparat? Krag hadde kun at konstatere at chaufføren ikke kjendte ham, men hele tiden trodde det var skibsrederen Jos han kjørte. Hvem tilhørte saa denne vogn, og i hvis erind kjørte chaufføren?

Efter som tiden skred frem og intet hændte, gjorde Krag sig det makelig inde i vognen. Han tændte en av sine cigarer. Da han ledte i lommen efter fyrstikæsken, støtte hans fingre mot revolveren. Han maatte smile ved sig selv ved tanken paa hvor denne bortførelse lidet lignet de sedvanlige. Herfra hvor han var kunde han naar som helst med revolveren uskadeliggjøre chaufføren og selv kjøre bilen tilbake. Det var ikke ham, den bortførte, som var magtesløs. Det var chaufføren. Og skulde kanske hele eventyret forløpe i de samme elskværdige former? Nei, i sandhet, de andres forskrækkelse ved mottagelsen av de blaa breve var uforstaaelig .. . Men saa kom pludselig Krag igjen til at tænke paa Karl-Erik von Brakels vaskeregninger. Han nævnte enkelte av postene halvhøit for sig selv: Pyjamas 12 kr., snipper 40 øre stykket .. . Hvilken forbindelse søkte Krag mellem denne ordinære vaskeregning og denne hemmelighetsfulde biltur i mørket paa den øde skogvei?

Men endelig lot det til at der skulde ske noget. Et søvnig, gult lygtelys, ophængt paa en stake, kom til syne ved siden av veien, og chaufføren vek av i en smal sidesti. Trods de tætte snefaner, som var blæst sammen her, lykkedes det ham dog at bore automobilen fremover. Han stanset paa en aapen plads, hvor de skyggeagtige omrids av nogen bondebygninger avtegnet sig mot den hvite skog. Chaufføren aapnet bildøren og sa:

—Ja, saa er vi fremme da. Det var en drøi tur.

Krag steg ut og saa sig om.

Han drog straks kjendsel paa stedet, saa snart han nogenlunde fik orientert sig i mørket.

Der — ret for laa hovedbygningen, og der henne staldbygningen.

Det var skyssskafferiet Tyrigraven, en kjendt foreteelse fra omegnen av Kristiania, hvor man i gamle dage kunde opleve mangt et stykke karakteristisk folkeliv, naar bønderne slog sig ned her omkring sine dampende glas, og tunet var opfyldt av hester og slæder. En gang imellem kom der ogsaa utflugter fra Kristiania, lukkede vogner med et par, som snek sig hemmelighetsfuld ind eller aapne vogner med høirøstede og glade mennesker fra et eller andet selskap. Men nu skulde dette være længe siden — fra den tid da forbudsbevægelsen endnu ikke hadde stængt for al morskap. Krag hadde vistnok hørt at man indtil for nyttig mottok særlig benaadede og kjendte gjester, men han visste ikke at det endnu kunde være maal for en utflugt fra Kristiania. Der hørtes ikke længer som i gamle dage nogen festlig støi indenfra. Fra et par av vinduene flommet gult lys ut i sneen. Det hele mindet om et julekort.

Chaufføren spurte:

—Det blir vell ikke no’ mer kjøring idag kanske?

—Neppe, svarte Krag, og tilføiet rent paa maa-faa:

—Men De har dog været senere ute de andre gangene.

—Men saa har det ogsaa været bedre veir, svarte chaufføren.

Her har vi altsaa synderen, tænkte Krag. Høit sa han:

—Vis mig veien.

Chaufføren gik foran ind til huset. Der var netop maaket ny sti. Sneen laa favnehøi paa begge sider.

—Faar jeg noget at spise her tro? spurte Krag.

—Jøsses da, svarte chaufføren ivrig; jeg har netop været i byen i eftermiddag og hentet forsyning. Det var mat og brændevin og champagne og alle mulige gode ting. Døren er aapen. Dem venter Dere deroppe.

Han slog døren op til en gang, som mottok et sparsomt lys fra en lampe i taket. En trappe førte op til øverste etage — eller rettere sagt til kvistleiligheten.

Chaufføren ropte op:

—Halvar! Halvar! Naa er’n her!

Litt efter hørtes tunge trin paa gulvet ovenpaa, og en bred skikkelse viste sig i trappen — en ældre, grovbygget bondemand med et av graat haar og skjeg omkranset ansigt. Krag syntes han skulde gjenkjende den gamle skyssskaffer.

—Velkommen, hr. grossér, ropte bonden ned til ham; kom bare denne vei. Læg pelsen av, hr. grossér, det er godt og varmt heroppe. Di har forandra Dere svært, synes jeg; men det er jo længe siden vi har set Dere her ute nu. Værsaagod, grossér, værsaagod — her har vi et litet værelse, hvor vi hænger tøiet.

Krag blev ført ind i et litet rum, hvor der hang forskjellige pelser og ytterklær. Detektiven benyttet anledningen til at overføre sin revolver fra ulsterlommen til jakkelommen. Han vilde være forsigtig. Tiltrods for den overordentlige venlighet, som utfoldedes omkring ham, var der allikevel noget visst ødslig i dette store og stille hus, som berørte ham ilde.

Nu hørte han at skyssskafferen ropte gjennem den lange, smale korridor:

—Nu er grossér’n kommet!

Krag gik ut i korridoren og ventet. Der var fire værelser paa hver side av korridoren, og disse værelser bar endnu numrene fra det gamle skyssskafferis tid. Længst nede var der en dobbeltdør ind til et større værelse.

Denne dør blev aapnet og en herre viste sig i korridoren.

Det var Reisman, den forsvundne direktør fra danseetablissementet.

Da han fik se Krag, steilte han til at begynde med, forbauset og ordløs. Men saa pludselig lukket han døren bak sig, fordi han vilde forhindre at Krag skulde se hvad der var indenfor.

—De er Krag, sa han — jeg kjender Dem.

—De synes at være forvirret derover, sa detektiven. — De hadde ikke ventet mig?

—Unegtelig ikke. Hvad vil De?

—Jeg vil være med paa det manglende hjørne, sa Krag.

—Men hvor i alverden er Jos? spurte pludselig dansedirektøren.

XIV.

HVOR ER JOS?

Krag besvarte ikke direktørens spørsmaal. De to mænd blev staaende tause og betragtet hinanden i lyset fra korridorens flakkende gasblus.

Pludselig brast Reisman i latter — en lystig, knisende latter, og han fik et skøieragtig glimt i øinene. Han var ikke ulik en gut, som var blit grepet i et skjelmsstykke.

—Det er den dumme Ødegaard, sa han — naturligvis er det den dumme Ødegaard. Han kan nu aldrig tøile sin fantasi. De kan tro jeg var rasende paa ham, da jeg hørte han hadde faat Dem blandet op i affæren. Det er at drive saken for vidt. Men Ødegaard har som sagt alt for sterk fantasi. Han er jo ogsaa digter.

—Han er ikke alene om at ha overdrevet, svarte Krag; der er ogsaa en anden. Den unge von Brakel nemlig.

—Saa-aa — Hvad har han gjort?

—Han har revet i stykker sine vaskeregninger.

—Revet i stykker sine vaskeregninger, mumlet direktør Reisman og stirret forbløffet paa Krag — jeg forstaar ikke hvad De mener.

—Jeg skal forklare Dem det senere. Som alenestaaende fænomen er det vanskelig at fatte. Vi har været adskillig ængstelig for herrernes skjæbne.

—Det var ogsaa meningen.

—Jeg begynder at forstaa det. Men det var vel ikke meningen i den grad at forurolige Deres venner?

Reisman smilte igjen.

—Har vore venner virkelig været ængstelige for os?

—Overordentlig endog. Dr. Ovesen især har været nærved at gaa ut av sit gode skind.

—Mig smigrer det ialfald, sa Reisman; men vil De ikke gaa ind i dette kammer saa længe? De kan endnu ikke komme ind i vort hovedkvarter. Jeg maa ha tiladelse først. Værsaagod. Denne vei.

Idet han viste Krag ind i et av de mindre værelser, fortsatte han:

—Jeg har altid ønsket at kunne læse min egen nekrolog. Jeg har næsten opnaadd den lykke i disse dage. Bevares hvordan bladene har skrevet. «Den unge sympatiske forretningsmand», «den begavede kunstkjender» — hvad behager? Det er deilig at bli rost, hvad? Det er likesom at faa en gunstig kreditoplysning om sig selv.

—Er det alene derfor De har sat alt dette i scene? spurte Krag.

—Nei, det var sgu ikke umaken værd. I den grad selvoptat er jeg da heller ikke.

—Tror De ikke at denne affære vil skade Deres position og Deres forretning?

—Aldeles ikke. Offentligheten vil bli henrykt over opløsningen.

—Offentligheten har beskjæftiget sig sterkt med denne sak.

—Det har ogsaa været meningen, svarte Reisman næsten stolt, idet han pekte paa en vældig mængde aviser, som laa strødd omkring i værelset, paa gulvet, paa stolene og paa bordet. Jeg har fulgt nøie med, fortsatte han.

Krag saa sig om i det lille rum. Et ganske enkelt hotelrum, som foruten møblene og bladene alene indeholdt en pels og nogen toiletsaker.

—Dette er mit soveværelse, sa Reisman — Ødegaard bor derute til høire.

—Han befinder sig vel?

—Meget vel.

—Og von Brakel?

—Ypperlig. Han er i glimrende humør og har arbeidet brilliant. Han bor der, til venstre.

Krag studset.

—Arbeider brilliant, gjentok han — arbeider her? Det forstaar jeg ikke.

—Nei, men vent litt, saa skal De faa se det.

Asbjørn Krag tok plads paa den eneste ledige stol. Reisman satte sig paa bordet. Krag sat med pelsen halvt opknappet og holdt sin hat og sine hansker i haanden, som om det var hans hensigt at gaa igjen snart.

—De mangler saaledes bare én? spurte han — eller kanske mangler De flere?

—Nei, vi mangler bare Jos nu. Det var ham som skulde komme og ikke Dem. Jeg forstaar ikke hvorfor han ikke er kommet.

—Og jeg hadde ventet at træffe ham her, svarte Krag; han fik jo Deres første signal allerede klokken 3.

—Mit første signal .. . Reisman gjentok ordene og saa grundende paa Krag. Pludselig spurte han:

—Hvorledes fik De bilen til at kjøre Dem hit?

—Ved hjælp av Deres brev. Jeg aapnet brevet til Jos.

Reisman hyttet spøkefuldt til ham med knytnæven.

—Ha, skurk! Nu forstaar jeg det.

—Det var et dobbeltbrev. Det blaa brev var lagt ind i en stor graa konvolut.

—Ja, det blev gjort rent forsigtigvis for ikke at vække portierens og tjenernes opmerksomhet. Det gjaldt jo at faa brevet nogenlunde frelst ind i separatkabinettet. Men hvad er det for et signal De taler om? Mit første signal, sa De. Hvad mente De med det?

—Der er meget her som endnu er gaadefuldt for mig, svarte Krag; men en ting er ialfald sikkert, og det har længe staat mig klart, at de mennesker som har været implicert i affæren — om De vil: De mennesker som skulde «bortrøves» (han utkastet dette ord og smilte spøkefuldt — og dansedirektøren lo), disse mennesker har været med videre i arrangemntet. Ogsaa Jos har været medvider — ikke sandt?

—Jo, det er da klart. Hvis der ikke forelaa en avtale, hvorledes skulde vi da faa folk til at komme.

—Nuvel, men hvorfor er saa ikke Jos kommet?

—Fordi han ikke har faat brevet. De har jo tat det.

—Dette brev, ja. Krag tok det blaa brev op av lommen, og dansedirektøren nikket gjenkjendende til det. Men hvorfor, fortsatte han, hvorfor er ikke Jos kommet paa den første tilsigelse?

Direktør Reisman begyndte at bli utaalmodig.

—De taler hele tiden om noget jeg ikke kjender til. Vi har ikke sendt Jos andre breve end dette som De holder i haanden.

—Det var som pokker. Og dog fik Jos et brev fra Dem klokken 3 i ettermiddag. Han mottok det paa kontoret, parerte straks ordre og kjørte bort.

—Det brev, svarte direktør Reisman, har ialfald ikke vi sendt.

—Hvem saa?

—Det er mig ganske ufattelig,

Krag tænkte sig om en stund. Saa sa han

—Jeg vet ikke hvor meget alvor der er i Deres og Deres venners arrangementer. Jeg forstaar heller ikke helt ut hensigten med disse. Jeg forutsætter at det ikke udelukkende er spøk, for dertil kan umulig folk i Deres og Deres venners stilling benytte sin tid. Men jeg tror at der er nogen spøk til stede. Jos har altsaa ventet en tilsigelse. Han har faat den og er kjørt. Denne tilsigelse er ikke kommet fra Dem. Der maa altsaa findes et utenforstaaende menneske som det paa en eller anden mystisk maate er lykkes at opsnappe hemmeligheten, og som har benyttet sig av den. I saa fald er Jos falden i en fælde. Indrøm saa at der er kommet et tilfælde av alvor i spøken.

Reisman gled ned av bordet. Han var pludselig blit alvorlig.

—Jeg vet ingen som kan kjende hemmeligheten, sa han — uten Jos. Er De sikker paa at det brev er kommet?

—Ja. Og er ikke hans uteblivelse et tegn paa at der maa være skedd noget som arrangørene av denne merkværdige komedie ikke var herre over?

Reisman drev frem og tilbake paa gulvet et par slag. Det var tydelig at han overveiet hvad der var hændt. Men saa syntes han at slaa det hele fra sig og utbrøt:

—Vrøvl! Slikt kan ikke ske!

—Hvad kan ikke ske? spurte Krag.

—En eller anden misforstaaelse maa foreligge, svarte Reisman — vi faar opklaringen kanske hurtigere end vi har ventet.

Krag tok sin hat og sine hansker.

—Nuvel, sa detektiven, eftersom herrerne selv tar sa ken let, har jeg jo ingen anledning til at bekymre mig. Men jeg vil rigtignok gjerne faa et indblik i hemmeligheten før jeg reiser tilbake til Kristiania. Der er meget som jeg ikke fatter.

—Jeg hadde selv tænkt at reise ind til klubben iaften klokken 1, svarte direktør Reisman; jeg har nemlig stor lyst til at fortsætte pokerspillet. Hittil staar budet paa 10 000. Reglene er at hvis jeg ikke vender tilbake inden klokken 1 iaften, skal klubbens spilledirektion aapne de forseglede kort og avgjøre hvem der har de høieste. Jeg har lyst til at byde yderligere 5000. Men jeg har nu foresat mig at bringe denne affære til avslutning. Hvis De vil reise tilbake til Kristiania, maa jeg hindre Dem deri. Hvis ikke —

—Hvis ikke? spurte Krag.

—Hvis ikke De da gir Deres æresord paa ikke at røbe hvad De nu kommer til at faa et indblik i.

—Paa forhaand gir jeg intet tilsagn, svarte Krag; men jeg erklærer mig tilfreds med den utvikling saken synes at faa. Alvoret stiger.

—Følg med, sa Reisman. De behøver ikke paa for haand at gi noget tilsagn, for hvis De negter, saa kommer De ikke herfra. Hvorledes skulde De vel det i dette veir? Hør hvorledes snestormen larmer utenfor. Og telefonen faar De ikke fat i.

Krag svarte ikke noget paa dette. Men da de gik gjennem korridoren, spurte han:

—Tør De virkelig vaage at by 5000 til? Er De sikker paa kortene?

—Jeg har fire es, svarte dansedirektøren.

XV.

AKTIESELSKAPET.

—Det var da pokker saa længe Dere blir borte. Vi har ventet. Bordet staar færdig.

Den som uttalte sig saaledes med en let irritert stemme, var Ødegaard. Direktør Reisman hadde slaat dobbeltdøren op til det store værelse. Han blev staaende paa tærskelen sammen med Asbjørn Krag. Like foran dem stod Ødegaard, lang, tynd og utaalmodig ved siden av et grønt spillebord, hvorpaa der var henkastet kortspil og jetons. Det var dog ikke dette spillebord, som i første øieblik vakte Asbjørn Krags interesse, men derimot et vældig lerret, som var spændt op mot den ene væg og som naadde fra gulv til tak. Det var ganske umulig at forklare hvad lerretet forestilte; men der var ialfald ødslet med farver. Stod man en stund og heftig betragtet lerretet, formelig spikret øinene ind i det, kunde man muligens faa fat paa en figur, sandsynlig vis en ung, men ialfald sælsom grønmalt dame som var i færd med at trække til side en portiere. Oven over da mens hode var der skrevet med store røde bokstaver:

Hemmeligheten avsløres!

og under hendes ben var tegnet den lidet idylliske oplysning, at entreen var 20 kroner. Alene av den grund at Karl-Erik von Brakel, iført malerkittel og med pensel og palet i haanden stod foran maleriet, kunde der ikke herske nogen tvil om hvem som var mesterverkets skapen.

I de første øieblikke raadet der gjensidig taushet. Partene var begge forbauset og desorientert. Krag hadde ikke ventet at finde denne idyl (derimot hadde han nok anet tilstedeværelsen av et spillebord), og de to kunstnere derinde hadde ikke ventet at se Asbjørn Krag træde frem.

—Hvor er Jos? spurte Ødegaard.

—Han er ikke kommet, sa Reisman. Derimot er denne herre kommet, takket være Dem og Deres letsindige sensationslyst.

Von Brakel la palet og pensel til side og spurte:

—Spelar han kort, herrn?

Lange Ødegaard stod endnu i nogen øieblikke og stirret paa Krag. En underlig grimase fortrak sig i hans ansigt. Saa satte han sig en paa en stol, bøiet sig og begravet ansigtet i sine hænder.

—Naa-naa, ta det med ro, sa Reisman mildt. Det er da ikke nødvendig at være i den grad sønderknust.

Det rystet i Ødegaards skuldre, som om en heftig hulken søndersled hans legeme og en underlig saar lyd trængte sig frem under hans hænder.

Reisman grep ham i skuldrene og rystet ham op. Da Ødegaard igjen fik hænderne fra ansigtet, blev det tydelig at han var i færd med at kvæles av latter.

—Sju djäflar! sa maleren, hvad er det, som er saa skojigt, spelar herrn kort? spör jag.

Ødegaard, som var en gammel ven av Krag, hilste hjertelig paa ham, skjønt, som han uttrykte det, at det «ikke glædet ham at se ham».

—Jeg forstaar bare ikke hvordan De har fundet frem, sa han og saa halvt nysgjerrig, halvt beundrende paa detektiven.

—Intet har været lettere, forklarte Krag. Jeg bare tilvendte mig det brev som egentlig Jos skulde ha hat. Det var mit adgangstegn helt frem. Men jeg maa tilstaa at indtil jeg kom hit ante jeg intet om mit bestemmelsessted. Jeg bare kjørte og kjørte. Men nu er jeg her, og det glæder mig virkelig at træffe herrerne i saa fortræffelig humør.

Henvendt til maleren sa han:

—Jo, jeg spiller virkelig kort; men jeg vil gjerne forinden faa vite, hvad dette billede skal betyde. Det er i sandhet meget originalt. Er det moderne? Inskriptionen indgir mig en anelse om at billedet har nogen forbindelse med den hemmelighet som i det siste døgn har bevæget hovedstaden.

—Ja, ikke sandt! utbrøt Ødegaard glad og ivrig — alle mennesker taler om os. Det blir en vældig affære.

— Affære (Krag heftet sig ved dette ene ord), jasaa, skulde det virkelig være en affære det hele? Det er ikke pent gjort mot almenheten, mine herrer, og jeg tviler paa at det kan bli nogen affære i det lange løp.

—Det er ikke os som skal tjene paa affæren, forsikret Ødegaard og Reisman samtidig; vi har bare ofret os i en stor idés tjeneste.

—En mycket trevlig idé. Fullständig amerikansk, sa maleren stolt

Asbjørn Krag kastet pelsen og tok plads like over for maleriet.

—Naar jeg nu har set paa maleriet en stund, sa han, forstaar jeg jo godt at damen der er i færd med at trække til side sløret fra hemmeligheten. Maa nu ogsaa jeg endelig bli delagtiggjort i avsløringen?

—Det er ingen tavla, lespet von Brakel halvt fornærmet, det er en affisch!

Ødegaard grep ind.

—Det er like saa godt vi forklarer det hele, utbrød han; jeg er sikker paa at Asbjørn Krag vil anerkjende vort forehavende naar han hører hvorledes det hele hænger sammen. Saa meget mer som det alt sammen jo vil være kjendt for Kristiania imorgen tidlig. Men han maa love ikke at fortælle noget.

—Jeg har forlangt hans æresord, sa Reisman, og han har negtet at gi os det:

—Efter at ha set denne plakat, svarte Krag, gir jeg mit ord med glæde.

Ødegaard samlet kortene sammen og fjernet spillemerkerne fra bordet.

—Saa sætter vi direktionen, sa han; jeg foreslaar vi optar Asbjørn Krag som midlertidig medlem. Hr. formand, behag at indta Deres plads der.

Reisman indtok den anviste plads og la for sig paa bordet en bunke dokumenter. De andre herrer tok plads omkring bordet.

Hr. von Brakel var dog noget surmulende.

—Kortspil er valgt, sa han. Direktion er altid forfærdelig tråkigt.

Reisman hysset paa ham.

—Kjære Karl-Erik, det kan kanske bli interessant allikevel, sa Reisman. Hr. Asbjørn Krag medfører ogsaa en liten hemmelighet, som han har lovet at avsløre. Og denne hemmelighet gjælder dig selv, Karl-Erik.

—Mig? spurte Karl-Erik forbauset.

—Ja, Asbjørn Krag har opdaget at du har revet i stykker din vaskeregning.

— Min tvättnota! Det är mycket möiligt.

—Hvorfor gjorde du det?

Von Brakel rystet paa hodet;

—Hur fan skulde jag vite det!

—Nei, netop, indskjøt Krag smilende. Jeg forstod ogsaa at De hadde revet Deres vaskeregninger i stykker uten at vite hvorfor. Det var den nat De forsvandt. Deres værelse saa ut som et værelse hos en revolutionær student umiddelbart efter hans flugt. Men av de papirstumper som laa igjen kunde jeg jo se at det var ganske værdiløse ting De hadde revet i stykker. Deriblandt Deres vaskeregninger som sagt. De ønsket at gi Deres flugt relief. Det var hensigten at det hele skulde se livsfarlig ut. Men det var bare ikke saa livsfarlig. Fra samme øieblik jeg blev opmerksom derpaa, indtok jeg det standpunkt at jeg umulig kunde dele vennenes frygt for at der var tilstøtt de herrer noget alvorlig.

Von Brakel kastet et vredt blik paa Krag, gjespet og sa:

—Uh, hvor direktion er tråkigt!

—Atter kunstnerens sensationsilyst, mumlet Reisman; den kunde ellers ha skaffet os vanskeligheter. Jeg takker min Gud at vi kom saa langt.

Han begyndte at blade i sine papirer.

—Altsaa, mine herrer — for at begynde med begyndelsen — hvilken dato skriver vi idag?

—6. december, sa Krag og Ødegaard. Von Brakel visste det ikke og sa ingen ting.

—Godt. Herved tillater jeg mig da som formand at sætte direktionsmøte i «Aktieselskapet 7. december». Finder De, hr. Krag, at det er et merkværdig navn?

—Jeg har opgit at forundre mig over noget merkelig. Hvor stor er aktiekapitalen?

—Den er endnu ikke fiksert.

—Det var som pokker — hvor mange aktionærer har selskapet?

—Vi har regnet ut, svarte Reisman alvorlig, idet han saa efter i sine papirer, at «Aktieselskapet 7. december» har omtrent fem tusen ulykkelige aktionærer.

—Ulykkelige? spurte detektiven.

—Ja, svarte Reisman, alle aktieselskapets aktionærer er høist ulykkelige.

—Men det ser dog ut som om direktionens medlemmer er ved ganske godt humør.

—Meget rigtig, svarte Reisman og stirret paa detektiven over lorgnetglassene, det er direktionens pligt at være lykkelig.

Krag tænkte: Er disse mennesker gale?

XVI.

BREVET KLOKKEN 3.

Krag saa sig omkring i værelset, og han maatte indrømme at han kunde ha ret til at tænke slik.

Selv over direktør Reismans ellers saa velavbalanserte skikkelse var der nu noget nervøst og opjaget. Reisman lot sine fingre uavbrutt gramse i dokumentmappen som om han ledte efter et bestemt papir, han aldrig kunde faa tak i.

Den lange Ødegaard sat og stirret frem for sig med vidaapne øine — disse øine som skinte store og forvaakne i hans graa og trætte ansigt. Av von Brakels utseende kunde det merkes at han i længere tid hadde været borte fra sine toiletsaker. Hans ellers ulastelige skikkelse hadde faat et anstrøk av en eleganse som kunde tiltrænge fornyelse. Foruten det store sindssyke lerret, som næsten fyldte den ene væg, var en hel del andre malerier og tegninger smekket op omkring i rummet, enkelte hang fast i store spiker paa væggene, andre var stillet op mot speilet eller hvilte sig mot stolebenene. Alle var av den sælsomme karakter som under en høitidelig utstilling kan indbyde til aandfuld analyse, men som her alene forøket det sindsforvirrede i hele interiøret. Ind mellem malerkluter og halvt utpressede tuber, hvis indhold randt ut over stolbetrækkene og borddukene, stod glas i avvekslende former, whiskyflasker og champagneflasker. Selv sat denne sælsomme kunstner og vippet likegyldig med det ene ben over det andet, gjespende, træt indtil døden. Paa gulvet fandtes en halvtømt champagnekasse, straa fra flaskehylser, bortkastede hylser, snipper og slips og kasserte, brokede kortspil. Og saa midt i det hele, samlet om det grønne spillebord, den lykkelige direktion for fem tusen ulykkelige aktionærer i «Aktieselskapet 7. december». Krag hadde ret til at spørge slik: Er jeg kommet blandt gale?

—Har herrerne kjedet sig i denne tid? spurte han.

—Litt har vi altid kjedet os, svarte Ødegaard; vi har jo manglet en fjerdemand. Men det var vistnok værre før jeg kom, tilføiet han selvbevisst.

Formanden indskred straks:

—Direktionen er sat, mine herrer, sa han, og den slags avbrytelser hører ikke hjemme her. Tillater de, at jeg som den valgte leder gjør rede for hvad «Aktieselskapet 7. december» hittil har utrettet.

Alle gav med en hovedbøining sit bifald til kjende, hvorefter dirigenten begyndte saaledes:

—Selskapets stiftelse blev besluttet en aften paa Grand Hotel for omtrent 14 dage siden.

—Var det meget sent? spurte Krag.

—Siden det nye medlem av direktionen forlanger eksakte oplysninger, svarte formanden uforstyrrelig, maa det være mig tillatt at oplyse om at beslutningen blev fattet klokken halv fire om morgenen. Hvis der i den ærede interpellants anførsel skulde være skjult nogen som helst art av insinuation, maa jeg paa det bestemteste avvise en saadan. Jeg tror nok at forslaget om selskapets dannelse oprindelig stammer fra hr. Ødegaard. Forslaget tjener til ære for hans fantasi, men ogsaa til ære for den medfølelse han altid har næret like over for ulykkelig stillede aktionærer. Forslaget blev fremstillet i en forsamling, bestaaende av mig og hr. Ødegaard, av dig, hr. von Brakel, og av vor kjære Jos, som desværre ikke er til stede. At flere ikke var nærværende ved leiligheten berodde ene og alene derpaa, at vi hin nat var beskjæftiget med en yderst behagelig og høi bridge.

Her konfererte formanden med sit ur, som om det var nødvendig ikke at spilde et eneste sekund av tiden med likegyldige biting.

—Hvorfor ser du hele tiden paa klokken? spurte Ødegaard.

—Fordi, svarte Reisman, jeg maa passe paa at vi ikke kommer for sent til bladene. Jeg har bestilt plads aapen i nat i samtlige aviser baade for redaktionelle meddelelser og for de nødvendige annonser.

—Har du? ropte Ødegaard i høieste grad forskrækket. Men saa vet jo alle bladene at vi er i behold, og dermed er saken tapt.

—Ta det med ro, kjære ven, svarte Reisman. Du glemmer vor forbindelse i Kristiania. Det er ham som har besørget det. Bladene aner intet.

—Naa, saaledes. Du mener Billington altsaa, sa Ødegaard beroliget, fortsæt kjære ven.

Billington, tænkte Krag, det er kontorchefen hos Jos. Han har altsaa været vidende om manøvrene. Uten at lægge for dagen at han hadde fæstet sig ved dette navn, lot han Reisman fortsætte. Reisman talte i en alvorlig tone som om han sat over for en generalforsamling, repræsenterende millioner. Nu og da saa han langt utover og forbi forsamlingen som om han vilde indkassere opmerksomhet og bifald, og det lot ikke til at forstyrre ham at hans øine alene møtte de forvredne træk i von Brakels gule og grønne malerier.

—Som mine herrer husker, sa han, var det ved samme leilighet jeg meddelte min hensigt om at avholde en stor tilstelning til indtægt for julens trængende. Denne tilstelning skulde holdes i mit store danseetablissement, som rummer to tusen mennesker, og jeg uttalte min frygt for at tilstelningen paa grund av den raadende slaphet blandt publikum ikke skulde naa det forønskede resultat. Da var det min udmerkede ven Ødegaard fremkastet sin idé om dannelsen av «Aktieselskapet 7. december». Som mine herrer allerede har set av avisene, er 7. december dagen for denne tilstelnings avholdelse, og jeg kan foreløbig bare forsikre om at tilstelningen vil bli avholdt tiltrods for bladenes uheldssvangre spaadomme om at den maa utsættes paa grund av hovedaktørens uventede forsvinden.

Reisman talte hele tiden likesom til den store forsamling, men Asbjørn Krag var dog paa det rene med at henvendelsen i grunden bare gjaldt ham. Ødegaard hørte paa med stor træthet og von Brakel med uendelig bedrøvelse.

—Da var det, fortsatte Reisman, at min ven Ødegaard foreslog at der skulde laves en virkelig Kristianiasensation for den gode hensigts skyld. En sensation som Kristiania skulde tale om i flere dage, og som tilslut skulde kulminere i forestillingen den 7. december. Desværre er folk blit ganske forvænt med sensation, saa vi var paa det rene med at der maatte noget ganske ekstraordinært til. Efter at Ødegaard ved en leilighet hadde tapt 8 tredoblede beter, blev vi saa under den derefter herskende ophidselse enige om at danne aktieselskapet, d. v. s. vi fire skulde være de fem tusen, som trængte vor hjælp. Med andre ord, mine herrer, aktieselskapets hensigt gir sig selv gjennem den enkle formel at aktionærene har ingen forpligtelser utover den ene at hæve utbyttet. Ved alle slike tilstelninger gjælder det jo at faa kjendte kunstnere med som kan trække folk til huse; men nu er publikum efterhaanden blit saa forvænt med optræden i velgjørende øiemed av kabaretister og sangerinder og verslæsende poeter, at vi straks var paa det rene med, at skulde denne tilstelning faa den succes som anstaar sig mit navn og mit etablissement, da maatte der noget ekstra til. Saa blev vi enige om at lave sensationen, og forat ikke hemmeligheten skulde sprede sig blev vi enige om at den kun skulde omfatte os fire og saa en eneste tillidsmand i Kristiania, som vi kunde stole paa, nemlig Jos’ kontorchef, Billington. Mine herrer! Hittil har vi al grund til at være tilfreds med vort arbeide. Paa en yderst mystisk maate har vi latt os bortføre den ene efter den anden, og efterhaanden er vi støtt sammen her for i fred og ro — dog under iagttagelse av visse selskabelige former (en gestus til champagneflaskerne) — at kunne avtale slagets strategi. Nu har vi alt færdig: plakater, notiser, reklamer — jeg behøver bare at fremlægge denne ene lille notis, som imorgen skal findes i alle bladene, for at gi et indtryk av arten av denne sjeldne form for sensation.

Reisman kastet et stykke papir frem til Krag og sa, idet han velbehagelig lænet sig tilbake i stolen:

—Læs høit:

Krag læste:

De forsvundnes skjæbne.

Denne gaade, som i flere dage har været byens samtaleemne, har, efter hvad der meddeles os, igaar aftes fundet en lykkelig løsning. Smart som sedvanlig har direktør Reisman villet benytte denne anledning til at skape forøket interesse for den velgjørenhetsforestilling som iaften avholdes i danseetablissementet «Den blaa Ugle». Herrerne, der saa lykkelig er undsluppet en oplevelse, som heldigvis er ganske enestaaende i vor fredelige by, har foretrukket at fortælle sammenhængen for publikum ved forestillingen iaften istedenfor at gi den til bedste for avisene. Vi maa altsaa smøre os med taalmodighet til iaften og henviser iøvrig til annonserne.

Neppe var oplæsningen av denne merkværdige notis til ende før Ødegaard slog i bordet og ropte:

—Der kommer Jos!

Alle lyttet.

Man hørte at en bil arbeidet sig frem gjennem snøskavlene utenfor. Litt efter lød der hurtige og larmende trin i trappen. Døren blev revet op.

Det var ikke Jos. Det var en herre som ikke Krag kjendte.

—Er det Dem, Billington, sa Reisman forbauset. Hvad skal det bety?

Billington blev staaende i døren, fykende av sne, ivrig, nervøs.

—Er Jos her? spurte han.

—Nei.

—Han maa være her, sa Billington.

—Han er ikke her og har ikke været her.

—Saa maa der være hændt en ulykke.

—Fy fan, hvor blek ynglingen er, sa von Brakel.

Krag tænkte: De herrer har ikke regnet med det nye led som er kommet til: Brevet klokken 3. Saa er der kanske allikevel alvor i leken.

XVII.

JONASSEN.

Kontorchef Billingtons ord blev mottat med en viss uheldsvanger taushet. Reisman stod op.

—Forklar Dem nærmere, sa han. Hvad kan der være hændt vor kjære ven?

Hr. Billington steg ind i rummet. Han saa sig omkring og kunde ikke skjule at han følte sig ilde til mode i de besynderlige omgivelser. Da han fik øie paa von Brakels affisch, mumlet han halvhøit:

—Aa, dette evige cirkus.

Von Brakel reiste sig nu ogsaa og spurte:

—Hvad mener min herre?

Der var over denne sirlige svenske en formfuldendt, men kold høflighet som virket truende. Billington forstod kanske at han hadde latt sit daarlige humør løpe av med sig.

—Undskyld, sa han, jeg er frygtelig nervøs. Jeg har rendt omkring i bil i hele eftermiddag. Han grep efter en flaske og et glas.

—Er det konjak dette her? spurte han. Men uten at avvente svar, skjænket han glasset bredfuldt og skyllet det ned.

Han rømmet sig.

—Det hjalp, sa han; nu er jeg mere rolig.

Han vendte sig nu med større venlighet mot de andre.

—Jeg er saa ængstelig for Jos, sier han saa. Siden jeg talte med ham klokken 3 har han ikke git sig til kjende. Jeg kunde ikke tænke andet end at han var tat herut, og jeg syntes virkelig det var forbausende og ærgerlig at han skulde sitte herute og tegne plakater og la vigtige forretninger seile sin egen sjø.

Hr. von Brakel følte sig igjen stukket og bemerket:

—Er ikke den herre kontorchef i Jos’ forretning? Det forekommer mig at han taler temmelig nonchalant om sin chef.

Direktør Reisman gjorde en avvergende haandbevægelse mot maleren.

—Rolig! bad han. Du kjender ikke forholdene, Karl-Erik. Hr. Billington er snarere Jos’ kompagnon end hans undergivne. Saavidt jeg vet er der store forretninger under utvikling i øieblikket. Det taler til undskyldning for hr. Billingtons nervøsitet.

Reisman forestilte nu Asbjørn Krag og sa:

—Merkelig nok har hr. Krag fremkommet med den samme oplysning om et brev fra os, som skulde være sendt Jos ved 3-tiden. Jeg maa da gjenta hvad jeg allerede har sagt til hr. Krag: Et slikt brev har vi slet ikke sendt. Hvis da ikke en av Dere —?

Han vendte sig spørgende mot von Brakel og Ødegaard, som begge rystet energisk avvisende paa hodet.

—De forstaar saaledes, kjære Billington, fortsatte Reisman, at dette brev er en fuldkommen gaade for os. Jos har kanske benyttet det som paaskud til at reise et andet sted hen. Hvorom alting er saa kan vi nu meddele Dem at «Aktieselskapet 7. december» iaften har tilendebragt sine forberedelser nøiagtig efter programmet. Allerede imorgen tidlig indeholder avisene de første meddelelser. Jeg staar her med bladnotisene i haanden — og imorgen aften vil det halve Kristiania strømme til «Den blaa Ugle» for at erfare hemmeligheten. Ødegaard har forfattet en forhandlingsprotokol som omfatter vor skjæbne fra den første forsvinden og indtil nu. Den er holdt i uendelig høitidelige paragraffer, men jeg tror nok jeg tør si at make til spøkefuldt kauseri er ikke tidligere holdt i Kristiania. Paa bakgrunden av sensationen er vi sikker paa successen. De maa dog indrømme, mine herrer, at naar først byens fineste varietédirektør, det er mig, byens eleganteste kausør, det er ham der med de store øinene, og øieblikkets modemaler, det er den nette herre der som gjesper hele tiden, støttet av tidens raskeste forretningsmænd, skulde arrangere noget i retning av overraskelse ved en velgjørenhetsforestilling, saa kunde det ikke være mindre.

—Hvad venter De at faa ind netto? spurte Billington tørt og forretningsmæssig.

—30 000 kroner, svarte Reisman rapt.

—En pen sum, indrømmet Billington; men disse 30 000 kunde Jos ha git uten videre. Forleden vandt han den samme sum i poker paa Grand Hotel.

Direktør Reisman slog ærgertlig med sine papirer i bordet.

—Naturligvis, naturligvis! ropte han. En check, vær saagod, 30 000! Men det er i en saadan sak ikke alene pengene det kommer an paa. Folk skal forstaa at vi har arbeidet, levert en personlig indsats for at komme ulykkelige til hjælp. Det er meget mer værdifuldt end at slænge ut en check. Det stimulerer andre til ogsaa at lægge sig i sælen.

—Men for Jos’ anseelse som forretningsmand vil det være bedst om han ikke blir blandet op i dette cirkusnummer.

—Hvis en forretningsmands anseelse ikke kan taale en saadan anstrengelse i en vanskelig tid, da kan det ikke være stort bevendt med hans værdi, sa Reisman avgjørende. Og han talte nu med alvor og indre overbevisning.

—Desuten, tilføiet han, har vi jo gaat ind paa at skaane Jos for at vise sig paa scenen imorgen.

—Det kan han heller ikke, svarte Billington tørt, for den 8. december tidlig om morgenen maa han være i Kjøbenhavn.

Reisman studset.

Det gjælder en affære paa millioner, fortsatte Billington.

Asbjørn Krag grep nu ind.

—Helt bortset fra det hemmelighetsfulde brev klokken 3, sa han, finder jeg det besynderlig, at De sendte dette brev til ham klokken 7, naar han allikevel ikke skulde være med.

—De glemmer brevets tekst, indskjøt Ødegaard. Vi manglet et hjørne til bridge. Vi hadde ingen fjerdemand.

—Og desuten, sa Reisman, hadde Jos lovet at komme herut for at være med paa avslutningen av protokollen. Han skulde allikevel samme vei, sa han, og nu forstaar jeg det, for det er jo i grunden veien til Kjøbenhavn dette her. Skulde han reise til Kjøbenhavn i bil?

—Vet ikke, svarte Billington.

—Kanske han allerede er reist? spurte Krag.

—Umulig, svarte Billington. Porteføljen som han maa ha med ligger og venter ham paa kontoret.

Billington reiste sig og drev utaalmodig frem og til bake paa gulvet. Han kastet nu og da et blik paa maleriene, og det lot til at han kun med selvovervindedse kunde avholde sig fra at sparke til dem.

—Om han endda hadde git et livstegn fra sig, mumlet han —vi har jo saa fordømt liten tid, og der er papirer som skal undertegnes og ting som skal avgjøres. Hallo!

Han hadde opdaget et telefonapparat i vinduskarmen og ringte op kontoret.

—Er det frøken Erko? spurte han. Nogen meddelelse? Naa. Ja, vi venter. Jeg er inde om en halv time.

Han la mismodig telefonrøret ned.

—Ikke et ord endnu, sa han — jeg forstaa ikke dette. Bare jeg visste hvorfra det fordømte brev klokken 3 var kommet! Han trodde selv det var herfra.

—Talte De med ham om brevet? spurte Krag.

—Javist, jeg talte med ham i trappen, da han kom ut fra kontoret. Han hadde ikke ventet at brevet skulde komme saa tidlig. Men nu tar jeg ut der allikevel, sa han, saa faar vi det avgjort, og saa har jeg hele ettermiddagen til min disposition. Han var selv litt ærgerlig over at maatte la sig hefte av dette komediespil. Ja, han var meget ærgerlig endog. Han svor.

—Kjørte han saa bort i bil? spurte detektiven videre.

—Netop! Billington knipset i fingrene og blev pludselig ivrig — det var en stor lukket bil, sa han, en «Excelsior», tror jeg — og han kjendte chaufføren. Hvad pokker var det nu han kaldte ham. Det var en trediveaars mand med rødt overskjeg.

—Jonassen? spurte Reisman usikkert.

—Jonassen — akkurat. Mor’n Jonassen, hørte jeg ham hilse.

De tre medlemmer av direktionen stirret raadløse paa hverandre.

—Men det er jo umulig, sa Reisman betuttet. Jonassen har været her i hele eftermiddag. Han kjørte først ut klokken 6.

Ødegaard ilte hen og aapnet døren. Han ropte paa Jonassen saa det gav gjenlyd i det store hus.

Straks efter viste chaufføren sig. Det var den samme chauffør som hadde kjørt Krag, ganske rigtig en mand paa tredive aar og med rødt overskjeg. Med det samme han kom frem i døren ropte Billington:

—Der er han jo!

—Kjendte De grosserer Johs. P. Christensen, ogsaa kaldet «Jos»? spurte Reisman.

Jonassen pekte paa Asbjørn Krag.

—Der staar han! sa han.

—Den herre paastaar, fortsatte Reisman fortvilet, at De har været i byen med bilen klokken 3.

—Jeg? Nei, det var en grov løgn. Jeg har været her hele ettermiddagen og servert champagne. Det vet Dere da bedst sjælv.

—Umulig! ropte Billington — det er ham, det er ham! Jeg kjender ham!

—Jeg kjender ham ogsaa, sa Reisman. Jonassen lyver ikke.

XVIII.

DEN PELSKLÆDTE HERRE.

Stemningen begyndte at bli ilter. Billington hadde oparbeidet et visst raseri fordi han mente at chaufføren søkte at drive ham til løgner. Han stod fremme paa gulvet paa skrævende ben med hænderne i bukselommerne og hatten bak i nakken. Han stirret olmt paa Jonassen. Situationen syntes ganske teatralsk med Reisman staaende ved bordet med raslende papirer i sin fremstrakte haand. Krag fulgte fra sin plads opmerksomt trætten; men den eneste som syntes at være uinteressert og nærmest kjedet sig bundløst (som sedvanlig) var von Brakel.

—Hvad het hon den der damen, ni telefonerade till? spurte han. Fröken Erko, hon er Finländska. Jag kjänner damen, en mycket stilig flicka.

Reisman hyttet rasende til ham

—Hold nu op, Karl-Erik! ropte han. Du er irriterende med din evige flegma.

Karl-Erik stirret sørgmodig ned paa sine lakstøvler.

—Uh, sa han, detta er mycket mer tråkigt end direktion. Ta bort den der gubben Jonassen, han ser så fånig ut.

Billington fo’r frem mot Jonassen:

—Tror De virkelig ikke jeg kan kjende folk igjen fra den ene time til den anden? Vil De virkelig benegte at De stod utenfor Tostrupgaarden med Deres bil klokken 3 ieftermiddag?

—Ja, det negter jeg for. Jeg har vidner paa at jeg har været her hele tiden.

Jonassen begyndte selv at bli irritert, og paa denne troværdige maate som er enkelte mennesker egen og som altid indgir tillid. Han vilde trække sig tilbake og gik mot døren. Men Reisman bad ham vente endnu litt.

—Der maa foreligge en eller anden misforstaaelse, sa han. Jeg garanterer for Dem, Jonassen. De har været hos mig i mange aar, og jeg har aldrig hat grund til at tvile paa Deres ord. Se paa ham, kjære Billington. Tror De vel ham i stand til at spille en slik komedie?

Billington saa paa ham.

—Det er forbausende at to mennesker kan være saa like, sa han, og jeg er ialfald sikker paa at Jos kaldte ham Jonassen.

—Skal vi kjøre mere ikveld? spurte Jonassen halvfornærmet — han vilde ikke ofre Billington noget yderligere tilsvar.

—Vi skal ind til byen om en halv time, svarte Reisman. Festen her ute er forbi nu. Og jeg for min del skal være i «Den frisindede Klub» inden klokken 1.

—Saa gjør jeg vogna i stand, sa Jonassen; det blir en haard tur indover i sneen, men vi skal nok klare det.

Dermed gik han.

Karl-Erik begyndte at pakke sine billeder sammen med stor omhyggelighet. Han vilde ikke bli her ute et øieblik længer end nødvendig. Reisman mindet ham om at han hadde lovet ikke at vise sig paa kafeene. Det kunde let ødelægge sensationen.

Til avisene kom imorgen tidlig maatte det store publikum være i fuldkommen uvidenhet om sakenes gang. Von Brakel svarte ikke noget til dette. Han vekslet megetsigende blikke med Ødegaard.

—Hvis De skulde ha lyst paa et glas champagne klokken fire inat, sa Ødegaard, saa er der soiré intime med dans i atelieret i Tordenskjolds gate.

Reisman la sine papirer ned i sin sorte portefølje.

—Jeg tillater mig at hæve direktionsmøtet og ønske godt resultat, sa han, idet han heldte champagne i sit glas. Paa vore aktionærers velgaaende! Det er et ekstraordinært ønske av en direktion i vor tid, men det søker sin grund i ekstraordinære omstændigheter. Og hvad Jos, den forsvundne Jos angaar, saa har jeg en ny idé.

—Tror De at denne idé kan bringe ham tilbake til virkeligheten? spurte Billington.

—Jeg er næsten sikker paa det, svarte Reisman. Kjære venner, vi kjender jo alle Jos og vet hvilket heftig og impulsivt menneske han er. Skaal, mine venner, det sidste glas paa faldrepet. Jo, jeg maa tænke paa hvad man sa om mig, da jeg for fire dage siden tilsynelatende saa umotivert forlot pokerbordet i «Den frisindede Klub». Hvad sa man? Man sa ikke noget. Man hvisket: Damer! hvisket man. Det samme hvisker jeg nu næsten lydløst, naar jeg tænker paa Jos: Damer, mine herrer — la os se timerne an.

—Var det hele idéen? spurte Billington misfornøiet, den var ikke saa vanskelig at falde over. Jeg . . .

—Nei, nu kommer min idé, avbrøt Reisman. Jos er gudskelov en av de mest passionerte kortspillere i tre kongeriker. Han vet at jeg iaften inden klokken 1 efter klubbens ubønhørlige regler maa indfinde mig i «Frisindede» for at spille til ende mit store parti. Jeg vil vedde ti mot en paa at han er der samtidig.

Reisman drak ut og syntes rørt og bevæget. Han fyldte paa ny i glassene og utbragte flere skaaler. Han paastod at det var med den yderste vemod han forlot dette værelse som hadde set virkeliggjørelsen av en av de smukkeste foretagender i den norske velgjørenhets historie. Billington blev stadig mer utaalmodig, og hvis ikke Jonassen nede fra trappen hadde meldt at bilen var i orden, hadde sikkert hans let beduftede veltalenhet blit stoppet paa en meget brutal maate.

Først gik Reisman ned over trappen, høitidelig med sin sorte portefølje under armen. Derefter kom Karl-Erik von Brakel med sine kunstverker slæpende efter sig. Den store reklameplakat holdt han sammenrullet under armen, men den sopte trappetrinnene. Derefter kom Ødegaard med en flaskepakke stikkende op av hver frakkelomme. Han hadde tydeligvis atelierfesten i tankerne. Tilslut kom Krag og Billington. Det store værelse blev efterlatt i fuld belysning. Sjelden har scenen for et direktionsmøte set saadan ut. Men møtet hadde ogsaa varet i flere døgn. Værelset lignet en ungkarshybel efter nogen tids koncentrert anvendelse og bar alle spor av at et ordnende kvindelig element i al denne tid hadde været langt borte. Spillebordet var tomt nu, men selve gulvet lignet med sit grønne teppe et spillebord efter lang tids anvendelse — med henslængte askebægre, glas, flasker, cigarkasser og en og anden efterglemt vemodig kalosje.

Forinden herrerne steg ind i bilen, tok Reisman Krag avsides og sa til ham:

—De er jo medlem av klubben. Følger De med?

—Ja, men jeg kommer efterpaa. Billington gaar op paa sit kontor, og jeg kan slaa følge med ham.

—Godt, men hvis De kommer forinden spillet er forbi, saa husker De nok, hvad jeg har fortalt Dem?

—De har fire es forseglet. Det er den høieste melding. De kan ikke slaaes. Jo, jeg husker det.

—Med andre ord: De maa glemme det. De forstaar?

Krag lo.

—Jeg har set hasardspil før, sa han; jeg blander mig aldrig op i fremmede folks affærer.

Det var nu holdt op at sne. Stormen hadde stilnet, og bilen gled lettere indover. Paa Ekertorvet utenfor Jos’ kontor blev Billington og Asbjørn Krag sat av. Derefter skulde de to kunstnere kjøres til atelieret, hvorefter Reisman alene skulde fare videre til klubben paa Drammensveien.

Billington som forstod at Krag hadde en bestemt hensigt med at skilles fra de andre, indbød ham til at følge med op paa kontoret, men Krag foretrak at vente utenfor. Der var lys i to av vinduene i fjerde etage. Billington forklarte at et var frøken Erko som sat og ventet. Billington gik op for at faa rede paa om der var kommet nogen tilkjendegivelse fra den forsvundne Jos. Krag gav sig til at drive frem og tilbake paa fortauget. Her i byens centrum var endnu mange folk paa benene, da kafeene endnu ikke hadde lukket. Paa Karl Johan hadde de spaserende allerede trampet sneen flat paa fortaugene. Ute i kjørebanen gled vognene lydløst forbi hverandre likesom paa en høide av dun. Ute paa holdepladsen stod en række ventende droschebiler, og chaufførene samtalte i klynger og spøkte høilydt med hverandre.

En mand laaste sig ut av porten i det hus hvor Jos hadde sit kontor. Det var en pelsklædd herre, og han hadde pelskraven slaat op over ørene og pelshuen trukket dypt ned over panden, skjønt det nu var ganske mildt efter sneveiret.

Krag gik tæt forbi denne mand, og detektiven la da merke til at han ovenikjøpet holdt de behanskede hænder for sine kinder som om han frøs. Han gik frem mot kjøre banen og plystret efter en bil. Krag tænkte: Han vil ikke vise mig sit ansigt.

Men detektiven hadde allikevel faat et glimt av dette ansigt at se.

En automobil løsnet sig hurtig ut av klyngen derhenne og nærmet sig den ventende, som møtte vognen paa halvveien, og steg ind. Manden gav ingen ordre til chaufføren. Han steg ind, lukket døren med et smeld, og bilen kjørte hurtig ned over Karl Johans gate. Krag blev staaende og se efter den — og pludselig slog det ham: Men det var jo en privatbil. Men hvorfor ventet da denne privatbil blandt de andre droschebiler? Krag hadde gjenkjendt merket desuten. Det var en «Excelsior».

En «Excelsior» —

Billington kom ut.

—Endnu ikke et livstegn fra Jos, sa han,

—Er De urolig? spurte Krag.

—Ja, jeg er urolig, svarte Billington. Jos pleier aldrig at være saa spøkefuld eller upaalidelig i forretninger. Og denne gang gjælder det store affærer. Men der er jo endnu nogen tid.

—Var den finske dame alene? spurte detektiven videre.

—Ja.

—Møtte De nogen i trappen?

—Nei.

Billington syntes forbauset over spørsmaalene.

—Er De godt kjendt med biler? spurte Krag videre. Jeg mener om De kan skjelne det ene bilmerke ut fra det andet.

—Absolut. Jeg har i gamle dage handlet med biler.

—Og De er ganske overbevist om at det var en «Excelsior» som i eftermiddag klokken 3 kjørte bort med Jos?

—Absolut sikker.

—Og De kjender til at det er et temmelig sjeldent merke her i byen?

—Det vet jeg. Her findes ikke mange av den slags. To—tre kanske.

—Det er godt. La os saa kjøre til klubben, sa Krag. De ropte til sig en droschebil.

XIX.

TRAADEN.

Allerede i garderoben blev Billington og Krag mottat med den glædelige etterretning:

—Reisman er kommet tilbake!

Billington forsøkte at se overrasket ut, hvilket kun delvis lykkedes ham.

—Virkelig, utbrøt han. Jeg trodde han var død. Hvor har han da været?

—Det er der ingen som vet. De er nær ved at sprække av nysgjerrighet derinde. Hør bare saa’n som de larmer.

Og virkelig. Inde fra klubværelserne lød en vild støi av stemmer, isprængt med latter og utrop. Hver gang en av tjenerne aapnet døren, hørtes det ut som om en heksekjele var i kok derinde.

—Han paastaar det er en hemmelighet som ingen faar vite noget om før imorgen, fortalte garderobieren videre, idet han hængte yttertøiet op paa knaggene; men Gud vet, fortsatte han og smilte med dette alvidende smil som erfarne klubvaktmestere ynder at lægge sig til; Gud vet om der ikke har været damer i veien allikevel. Vi kjender jo alle Reisman — ikke sandt?

Herrerne svarte ikke noget til denne intime interpellation, men gik raskt ind i klubrummene. Det kunde sees paa forsamlingen derinde at blomsten allerede var tat av sensationen omkring Reismans hjemkomst. Alle var naturligvis glade over at ha ham igjen, for direktør Reisman var en populær mand i byen; men efter at ha spøkt høirøstet om grunden til hans uteblivelse, lot de ham i fred med hemmeligheten. Ti her var alvorlige herrer samlet, og de hadde noget andet at beskjæftige sig med end nysgjerrigheten. Allerede raslet kortene over spillebordene hist og her, og kredsen omkring aftenens helt tyndedes ut.

Reisman hadde stillet sig op ved den store kamin. Den lange kjøretur hadde henveiret restene av champagnedrikkingen derute i direktionsmøtet. Reisman følte sig fuldkommen som situationens herre. Han hadde allerede truffet den nødvendige avtale med natredaktionene, og nu ventet han bare paa tykke Stenersen som i telefonen allerede hadde meldt sin ankomst. Reisman likte sin rolle. Han følte sig som helten i Jules Vernes roman der i de sidste minutter uventet dukket op fra verdensrummet for at vinde veddemaalet. Reisman holdt hele tiden et ubrytelig alvor og svarte ganske enkelt paa alle indtrængende spørsmaal: Jeg kan endnu intet si. Det er umulig, mine herrer. Men jeg kan forsikre Dem om at det er den besynderligste oplevelse jeg har hat i mit liv.

Saa kom tykke Stenersen.

Krag interesserte sig ikke synderlig for kortspill, og især ikke for hasard. Nu kjendte han jo desuten værdien av Reismans kort. De var uangripelige, fire esser — han maatte vinde. Det var kort hvorpaa han kunde byde et hvilket som helst beløp. Spillet hadde derfor ganske tapt sin charme for Krag, og istedenfor at se paa slagtningen, drev han omkring litt i lokalerne og vekslet nogen ord med et par av sine bekjendte. Krag viste sig sjelden ute; han hadde ikke mange venner, og de faa som kjendte ham respekterte at han helst vilde være alene.

Mens Krag stod og talte med en av disse venner, gik en mand forbi og hilste paa vennen. Det var en ikke helt ungdommelig, men allikevel spænstig skikkelse. Det merkeligste ved ham var ansigtet, og Krag fæstet sig ogsaa ved dette ansigt. Det var ikke paa nogen maate utpræget, men det virket allikevel fremmedartet; der var antydninger i ansigtets form som røpet en anden race. Trækkene var kraftige, panden bred, haaret kruset. Øinene var saa lyse at de var næsten stengraa. Idet manden hilste, smilte han, og smilet var vindende. Men det var ikke saa meget hans utseende, som fæstnet Krags opmerksomhet ved ham, idet han passerte. Det var snarere det at Krag syntes han skulde kjende ham igjen. En flygtig erindring om at han hadde set ham tidligere fløi gjennem detektivens hjerne; men mindet var saa løst og henfarende, at Krag hadde ingen anelse om naar eller hvor han hadde set ham, om det var lang tid siden eller nylig.

—Hvem er det? spurte han.

—Suronen, svarte vennen — han er finne. En prægtig fyr, meget avholdt. Han skal være en overordentlig dygtig forretningsmand.

—I hvilken branche?

—Der tales om grubeaffærer nordpaa. Men ogsaa meget andet. Han spekulerer godt, siges der.

Vennen forlot ham, og litt efter drev Krag ind igjen mot det værelse hvor nu tykke Stenersen og Reisman hadde sat sig til spillebordet, omgit av adskillig interesserte til skuere. Blandt dem var ogsaa Suronen. Det lot til paa de mange nik og smaa haandtryk at han hadde venner overalt. Krag var gaat derind ikke saa meget for at betragte spillet som for at se nærmere paa finnen. Det ærgret ham rent sportsmæssig at han ikke kunde utrede, hvor han hadde ham fra. Krag tok plads i en stol i nærheten av Reismans spillebord, og nu begyndte dette slutspil mellem Reisman og Stenersen, dette spil som ved sin uventede utgang længe skulde bli et samtaleemne i klubbens kredser.

Klubbens betroede spilleinspektør hadde tat de forseglede kort ut av klubbens ildfaste pengeskap. Kortene laa nu i en liten trækasse, som blev stillet frem paa bordet.

Inspektøren løftet loket, og der nede fandtes ganske rigtig de tre bunker i hver sin kuvert, omviklet med laksegl og snorer: Reismans kort, Stenersens kort og saa de andre kort i spillet.

Efterat spilleinspektøren omhyggelig hadde undersøkt seglene, la han de tre bunker foran sig paa bordet og sa:

—Som mine herrer kjender til, hadde vi ikke noget andet at gjøre, da Reisman hin dag saa pludselig forlot os, end at forsegle kortene, Saaledes lyder klubbens regler, og det er ikke første gang det gjøres. Denne fremgangsmaate anvendes ogsaa i de tilfælder, hvor det gjælder om at gi en av deltagerne anledning til at fremskaffe dækning for indsatsen. Jeg kan garantere for at kortene blev forseglede uten at nogen uvedkommende hadde anledning til at se dem. Som mine herrer ser, er seglene fremdeles ubrutte. Værsaagod, dette er Reismans kort, dette er Deres, Stenersen, og dette er de tiloversblevne 42 kort. Ønsker herrerne at jeg skal aapne pakkerne?

—Jeg foreslaar, sa Reisman, at seglene ikke brytes forinden spillet er avsluttet. Vi kjender jo begge vore kort. Ialfald gjør jeg det.

Der lød et samtykkende grynt fra kolossen Stenersen, som allerede hadde slukt to store pjoltere og var i færd med den tredje.

Inspektøren markerte med jetons den indsats som allerede var naadd før spillet blev avbrutt ved Reismans bortgang.

Indsatsen var 15 000 kroner.

—Reisman skal svare paa Stenersens bud som var 5000, sa inspektøren og trak sig tilbake fra de stridende.

—Jeg svarer og byder 5000 til, sa Reisman uten betænkning.

Man begyndte at le omkring bordet.

Reisman var kjendt for at være en overordentlig dristig bluffer.

Stenersen rotet med sine fete fingrer i jetonskassen og sa efter at ha drukket paany:

—Jeg svarer de fem tusen og sætter fem tusen til.

Der stod nu 35 000 kroner. Det var i de dage under krigen, da pengene sat løst i Kristiania, og formuer blev tjent fra den ene dag til den anden.

Reisman betænkte sig litt. Saa sa han

—Jeg svarer og sætter et tusen til.

—Svarer og tre til! brølte Stenersen.

Nu var puljen paa 45 000 tiltrods for at spillerne hadde forladt maxen, som var 5000 og nu bevæget sig med de mindre summer.

Krag forstod jo at Reisman med sine uovervindelige kort kunde ha fortsat at byde max; men han hadde foretrukket, for ikke at risikere at Stenersen stanset, at hale ham efter sig med mindre kroker.

Reisman betænkte sig igjen og stirret paa Stenersen som for at læse hans inderste tanker. Stenersen var ogsaa berømt for sin bluffen. Det var i det hele tat en deilig komedie.

Netop i dette øieblik rørte en mand ved Krags skulder.

Det var Billington.

—Jeg har en glædelig etterretning at gi Dem, sa han. Jos er fundet.

—Det var dog kjedelig, svarte Krag. Jeg hadde netop glædet mig til mystikken.

—Ja, det er nu Deres passion. Jos er underveis til Kjøbenhavn.

—Hvem fortæller Dem dette?

—Jeg har talt med kontoret i telefonen. Frøken Erko har faat telegram fra ham. Han reiste direkte.

Asbjørn Krag opfanget dette navn Erko. — Frøken Erko ... Et finsk navn. Pludselig hadde han traaden. Han sat her i stolen og stirret paa Suronen, som stod like ved ham, ivrig optat av spillet. Suronen, ogsaa et finsk navn. Jo, nu visste Krag hvorfra han hadde ham. Det var Suronen som for en stund siden var kommet ut fra det hus hvori Jos hadde sit kontor og kjørt bort i Excelsiorbilen. Manden hadde søkt at skjule sit ansigt, men den erfarne detektiv hadde allikevel opfattet saa meget av det at han nu kunde kjende ham igjen. Krag blev med en gang bevæget av en underlig anelse om at han hadde fundet et spor som han burde følge. Han følte paa en underlig, uforklarlig maate en hemmelighet omkring sig.

Og nu hørte han Reisman slaa til:

—Tre og fem til.

—Jeg svarer de fem, sa Stenersen.

—Ikke videre?

—Nei, sa Stenersen.

—Puljen er paa 58 000 kroner, mine herrer, oplyste inspektøren tørt.

Der var en stund dødsstille omkring bordet, og i denne stilhet hørtes pludselig en blid stemme si:

—Dobler De ikke, Reisman?

Det var Suronen som hadde sagt dette.

XX.

116 000.

Suronens ord vakte paa ny Krags interesse for spillet. Han hadde set saa meget av pokeren (selv spillet han det aldrig), at Reisman nu kunde foreslaa at fordoble indsatsen. Han kunde begynde at «handle» som det het. Det er gjerne i denne handel de virkelige pokerspillere søker at tjene sine sporer. Foruten dobling kan der foreslaaes deling; der kan ogsaa foreslaaes at motparten erholder en del av indsatsen, f. eks, en femtedel for at gaa bort uten videre. Sitter nu en spiller med overlegne kort, har han selvfølgelig en sterk spiller i denne handel, men selv en spiller med svake kort paa haanden kan med dristige bud og forslag i den grad bluffe sin motstander at det i mange tilfælde vil kunne lykkes ham at komme ut av en prekær situation med nogenlunde helt skind.

Den haug, som nu stod paa bordet, repræsenterte en værdi av 58 000 kroner. Spillet var stanset av tykke Stenersen, som ved alene at «svare» Reisman hadde bragt videre bud til ophør.

Dermed kunde spillet faktisk være endt. Reisman kunde forlange kortene vist op, og han vilde da uvægerlig vinde paa sine fire es.

Men dels var det skik at avvente ialfald motstanderens videre forslag og dels kunde Reisman ved at manøvrere med handelen yderligere bringe nogen tusener paa bordet. Kort sagt han lyttet med synlig eftertanke til Suronens ord og sa med klædelig koketteri:

—Den kjære finske ven gir mig kanske et godt raad. Jeg dobler imidlertid ikke, da jeg nødig vil sætte Stenersen i den situation at maatte avslaa. (O, humbug! tænkte Krag). Derimot har jeg et andet forslag . . .

Reisman talte op jetons repræsenterende en værdi av 5000 kroner, skjøv disse over mot Stenersen og sa:

—Jeg byder Stenersen disse 5000 for at spillet skal betragtes som mit. Saa slipper vi at vise kortene.

Og dermed lænte han sig frem over og la hænderne over den øvrige pengebunke for at antyde at han ansaa dette generøse tilbud for at være paa forhaand antat.

Stenersen gryntet. Tilskuerne begyndte at mumle sig imellem. Enkelte lo. Den almindelige opfattelse av Reismans tilbud var vistnok den at det maatte være ment som ren spøk. Byde Stenersen 5000 for at kaste sig, ham som dog hittil hadde satset over 20 000 kroner.

Krag var efterhaanden blit litt grepet av spændingen; han sat og analyserte spillets rent psykologiske værdi. Han hadde jo den bedste anledning til det, fordi han kjendte den ene parts uovervindelige stilling. Han tænkte: Reisman er for overmodig. Nu var han ikke rigtig god. Han er ikke nervøs nok for at faa den anden med. Dette med tilbudet paa de 5000 var bare en gestus. En skarp iagttager burde nu ha opdaget at Reisman har røbet sig. Et tilbud om deling, tænkte Krag, vilde ha været bedre. Men saa hadde rigtignok Reisman risikert at den anden hadde akceptert — og dermed hadde Reisman tapt sin sikre gevinst. Han betragtet Stenersen. Den fete mands øine laa langt inde i hodet. Men de var skarpe nok disse øine. To glitrende sorte pletter. Og Stenersen gryntet igjen, uforstaaelig, hemmelighetsfuldt; men i dette grynt laa der allikevel en godmodig tone av at Reisman var opdaget. Det var som om Stenersen vilde si: Jasaa, sitter du slik, dit bæst!

Stenersen skjøv tilbake igjen de 5000 saa overlegent som om han strøk litt cigaraske bort fra bordet.

—Barnslig, brummet han. Nei, siden der er talt om fem tusen, la os da heller sætte fem tusen til hver.

Han la jetons op.

—Gjerne, svarte Reisman og satte det samme. Der efter tændte han med paatagelig ro sin cigar. Ogsaa dette mishaget Krag, som hadde en bestemt fornemmelse av at Reisman netop søkte at tilsløre sig. Da likte han bedre Stenersen som bare gryntet og drak, men hvis øine glimret overordentlig vaktsomme inde i det følelsesløse fettansigt. Krag tænkte: Stenersen maa nu ha opdaget at Reisman er sikker til bunds. Selv kan han ikke være det. La mig nu se hvordan han søker at redde sig. Foreløbig er han plumpet i for yderligere 5000.

—Indsatsen er nu 68 000, mine herrer, sa inspektøren.

—Har De yderligere forslag, Reisman? spurte Stenersen.

Reisman slog avmaalt asken av sin cigar under Krags smertefulde vaanden. Derefter støtte han nogen røkringer ut, fine, blaa røkringer som snurrende videt sig ut og gled paa luftbølgerne hen over bordet og hen over de nysgjerrige tause skikkelser. Aa, denne rædselsfulde melodramatiske cigar, tænkte Krag . . . Men saa sa pludselig Reisman:

—Doble eller dele!

Det gav et sæt i detektiven. Dette var virkelig galt, dette var hasard — altsaa hadde allikevel Reismans hang til hasard overvundet hans lyst til komediespil. Han tilbyder deling eller dobling, med andre ord: han kan vinde den dobbelte indsats, men han kan ogsaa risikere at Stenersen griper delingen, hele indsatsens deling, og i saa fald er jo det hele spil bli nullisert. Men han har ialfald opnaadd at Stenersen nu er blit desorientert. Efter Krags analyse kan Stenersen nu umulig med nogenlunde sikkerhet vite hvor Reisman staar. Reismans tilbud kunde tyde paa at han stod daarlig, og hvis Stenersen heldet til den anskuelse, hadde Reisman opnaadd den væsentligste triumf i poker: Han hadde faat motstanderen til at tro det gale. Desuten hadde Reisman i eminent grad styrket sin egen sikkerhet. Det var likegyldig hvilken form han nu anla sin ydre optræden, han kunde gjerne være komediant, det spilte ingen rolle, for hans tilbud indeholdt allikevel saa vidtrækkende dobbeltsidige konsekvenser, at Stenersen for stedse var slaat ut i uvissheten. Flere og flere folk kom strømmende til for at paahøre dette merkelige spil. Krag la merke til at finnen Suronen hadde manøvrert sig hen til Stenersen. Alles øine var rettet mot Stenersen.

—Haardt spil, sa Stenersen — virkelig haardt spil.

I et øieblik var det formelig som om spændingen tonet i den stilhet som hersket: Vilde han gripe delingen? Men saa sa han:

—Jeg indbyder til aktieselskap.

Og før nogen hadde faat tid til at ytre sig, hørtes Suronens stemme:

—Jeg gaar med paa dobling.

Dette utrop efterfulgtes av almindelig munter og interessert støi. Naturligvis, blev der sagt, naturligvis skulde Suronen med paa dette her. Han er uforbederlig, sa en anden. Han brænder sig nok, sa en tredje. Men der var i disse utrop en fælles tone av beundring. Suronen var godt likt. Og han hadde altid en maner at spille paa, som kunde bringe en ungarsk magnats hjerte til at banke hurtigere.

I et tilfælde som dette hvor ingen av de omkringstaaende har set eller ser de spillendes kort, tillater klubbens regler at en utenforstaaende gaar ind paa parti med halv risiko for tap og halv chance for gevinst. Dette var nu skedd. Suronen hadde stillet sig ved Stenersens side. Fra nu av var Krags opmerksomhet udelukkende fæstet mot Suronen. Detektiven sat saaledes til at han kunde se finnen hele tiden. Stakkars mand, tænkte han, idet han regnet spillet ut. Det vil koste ham 34 000 kroner. Det er dog en sum. Men samtidig kunde ikke Krag dæmpe en besynderlig fornemmelse av at de nærmeste minutters hændelser allikevel ikke laa saa jevnt nu som han utstaket kunde tro. Skulde noget uventet allikevel indtræffe?

—Jeg akcepterer! hørtes Reismans stemme.

—Intet yderligere forslag? spurte Suronen.

—Jeg har nok, svarte Reisman. Har herrerne noget forslag?

Det glimtet i Suronens ansigt. Hvadbehager, tænkte Krag — skal han yderligere op?

—Puljen er nu 116 00! utropte inspektøren koldt og forrietningsmæssig.

Stenersen la sin vældige næve i bordet og ropte:

—Nok! Slut!

Krag hadde her opdaget et visst uttryk for skuffelse i Suronens ansigt.

Alle trængtes nu om bordet og inspektøren aapnet den lille trækasse. Han uttok de tre forseglede kortbunker.

—Jeg vil anmode mine herrer om at undersøke at seglene er ubrutte.

De to spillere undersøkte seglene. Alt var i orden,

Stenersen brøt først sin konvolut og la kortene op. Det var fire konger og en tier.

—Fire konger, mumlet Reisman, idet han febrilsk brøt seglet paa sin pakke, hvad er fire konger, mine herrer, mot . . .

Triumferende la han kortene frem og fortsatte, idet han med haanden gjorde en stor gestus — — — mot fire es, mine herrer?

I et tiendedels sekund hersket dyp taushet. Alle lænte sig over bordet, kikket over hverandres skuldre, trængte paa. Men saa opløste alt sig i en vild støi av latter og rop. Aldrig har «Den frisindede Klub»s lokaler dundret av en værre larm. Folk danset omkring, slog sig paa laarene, omfavnet hverandre i indiansk overgivenhet, hengav sig fuldstændig til en øredøvende yrsel.

Den eneste som forholdt sig rolig var Reisman. Han sat og stirret som forhekset paa bordet.

Der fandtes nemlig ikke et eneste es blandt hans fem kort. Der var en kløver 7, en ruter 2, en spar 10, en hjerter 5 og en knegt. Det var ingen ting, ikke engang et eneste par, absolut ingenting.

Reisman var litt blek. Han stønnet smertefuldt, hans ansigt fortrak sig til en grimase, og hans haand grep mot hjertet — der hvor lommeboken er.

XXI.

FORSEGLEDE KORT.

Ikke én av de tilstedeværende tvilte paa at Reisman hadde forsøkt et gigantisk bluff og var faldt. Hans uttryk av forskrækkelse og maalløs forbauselse antok man for komediespil. Men Krag saa hvor egte hans skræk var. En fin blekhet traadte frem i hans ansigt og gjorde hans hud graa. Hans fingrer skalv som paa en febersyk — og hele tiden stirret han paa kortene, paa disse forfærdelige fem intetsigende og værdiløse kort som laa utbredt foran ham paa bordet.

Pludselig smilte han fjollet. Barnslig raadløs vendte han sig mot de nærværende.

—Jeg hadde fire es, mumlet han, ved Gud, om det er mit sidste ord, jeg hadde fire es.

Man overdøvet ham med latter og spektakel. Man tok det for spøk. Reisman maatte ikke forsøke med et nyt bluf! Det var mer end tilstrækkelig for iaften. Desuten laa jo konvolutten og seglet endnu her. Det var jo klubbens eget segl. Reisman fingret nervøst med det brutte segl. Jo det var klubseglet, det store, kunstnerisk utførte, fine segl, som alene spilleinspektøren var i besiddelse av, og som altid under stor høitidelighet efter hvert aars valg blev overlevert til denne mand, som indehadde klubbens vigtigste tillidshverv. Det begyndte at svimle for han. Men pludselig blev han grepet av en tanke.

—Jeg forlanger, ropte han, at ogsaa den tredje kortpakke aapnes. Pakken med de tiloversblevne kort.

Der blev en almindelig studsen i lokalet, en aande av ubehag. Der var en viss klang i Reismans stemme som kunde tyde paa at han mente alvor. Og hvad pokker mente saa fyren?

Spilleinspektøren rynket panden og gik paa ny hen til det grønne bord.

Asbjørn Krag bøiet sig ned over Reisman og hvisket i hans øre:

—Skrik ikke saa høit. Ta det med ro.

Reisman saa paa ham med forundrede og bedende øine.

Krag henvendte sig til spilleinspektøren og sa:

—Reisman mener selvfølgelig ikke andet, det maa De nok forstaa, end at alle formaliteter skal være i orden. Vi har set hr. Stenersens kort og hr. Reismans. Vi bør ogsaa se de øvrige kort i leken. Det er en ren formalitet; men det skader jo ikke at gjøre det hele fuldkomment, saa der ikke kan bli noget snak efterpaa.

—De har aldeles ret, min herre, svarte spilleinspektøren, og jeg burde ha fundet paa dette selv.

Paa den maate hadde Krag faat dreiet det derhen at det i grunden var hans forslag om aapningen av den tredje bunke. Hans hensigt dermed var foreløbig ikke nogen an den end at han vilde gi Reisman tid til at fatte sig, saa han selv uten forløpelser bunde bli i stand til at vareta sine tarv.

—Her skulde altsaa være 42 kort, sa spilleinspektøren, idet han tok den forseglede pakke op av det lille træskrin. Han vilde hurtig rive konvolutten op, men Asbjørn Krag stanset ham.

—Det er fremdeles en ren formalitet, sa han; men jeg vilde gjerne be Dem om at undersøke seglet, forinden De aapner pakken. Det er jo Dem selv som har forseglet denne, og De maa kunne kontrolere den bedst.

Inspektøren undersøkte det røde laksegl.

—Det er fuldkommen rigtig, sa han.

Derefter brøt han pakken, og idet han talte kortene, bredte han disse ut paa bordet.

—Er det rigtig saaledes? spurte han, idet han kastet et sideblik paa Krag. Men De ser jo slet ikke paa kortene, utbrøt han derefter. De ser et ganske andet sted.

Han fulgte retningen av Asbjørn Krags blik. Det traf Suronen som stod ved siden av Stenersen. Finnen røkte en cigaret; han betragtet manøvrene paa kortbordet med den mest utprægede likegyldighet. Krag søkte at fange hans graa øine, men det viste sig at være umulig. Han hadde blikket gjemt under halvlukkede øienlok. Han konverserte Stenersen høit om tonnageprisenes enorme stigning. Stundens sensation syntes allerede at være ute av hans sind.

—Tæl kortene, sa Krag.

—De er allerede talt, svarte inspektøren; der er 42 kort. Alt stemmer, min herre.

Blandt de 42 kort, som nu laa opslagne paa bordet, var ogsaa de fire es. Reisman var den eneste, som sat tilbake paa sin plads. Alle de andre stod op. Reisman stirret paa de fire es en lang stund, likesom fraværende og fortryllet. Kan var ganske taus. Krag la herunder merke til ham, og han trodde han kunde forstaa at Reisman under denne taushet søkte at tilkjæmpe sig den sikkerhet som han efter spillets overraskende avslutning hadde savnet. Hvis han nu overveier nøie, tænkte Krag, har han intet andet at bestemme sig for end at ta tapet. Der foreligger et uigjendrivelig faktum. Han maa akceptere det. Ingen anden utvei findes.

Og det lot til at Reisman efter disse øieblikkes over veielse hadde tænkt sig frem til den rigtige avgjørelse.

Han reiste sig langsomt op fra bordet. I hans ansigt brøt der frem et beskt smil — et smil der kunde betyde saa meget som: Nuvel, mine herrer, bluffen gik altsaa ikke. Og jeg finder mig i skjæbnen. Saaledes blev ogsaa situationen opfattet, og Reismans gestus, hvori der laa en opgivelse, en definitiv akcept, løste en almindelig og munter stemning hos selskapet. Man hadde et øieblik været bange for at han skulde lave vrøvl og vise sig som en «daarlig taper», en optræden som, naar den en enkelt gang manifesterte sig, altid blandt disse modne mænd og gode krigere blev mottat med beklagelse og en viss stille sorg.

Nu kunde alle med god samvittighet hengi sig til sin beundring for Reisman. Det hadde været et virkelig slag. Han kunde ikke med større elan være kommet tilbake fra det mysteriøse mørke, hvori han nu i nogen dage hadde bevæget sig. Og det lot virkelig til at Reisman begyndte at føle sig vel i sin rolle. Han likte jo at være charmør. Men nu og da tok han sig med haanden mot hjertet. Det hadde været en dyrekjøpt sukces.

—Hvor meget, mine herrer? spurte han.

Baade Stenersen og Suronen lot som om spørsmaalet ikke interesserte dem. Spilleinspektøren gav svaret:

—Hr. Reisman har tapt 68 000 kroner, sa han. Det er 34 000 til Stenersen og det samme beløp til Suronen.

Idet Reisman først hadde truffet sit valg, viste han sig at være meget rask. Han trak hurtig sin Fountainpen op av lommen og utfyldte de to checks. Suronen la sin chek omhyggelig ned i sin lommebok. Den slags er ogsaa en form for stil. En mindre avbalansert spiller vilde ha puttet checken i vestelommen.

Inspektøren kastet de anvendte kort til side; men forinden et nyt parti dannedes ved det grønne bord, samtaltes der adskillig rundt omkring i klyngerne om det tilendebragte spil.

Stenersen blev haardt ansat.

—Indrøm, sa man ham, at De et øieblik var nær ved at akceptere deling?

—Jeg skal indrømme det villig, svarte Stenersen. Hadde jeg ikke faat dannet aktieselskapet, saa hadde jeg mottat delingen. Men naar jeg derpaa hadde set kortene, saa tror jeg nok at jeg hadde holdt op at spille paa nogen tid av ren ærgrelse.

—Saa var det altsaa Suronens fremløp som avgjorde det hele? Han er nu ogsaa altid heldig, det bæst!

Reisman tok Krag hen i et hjørne. Da han følte sig utenfor sigte av de mange nysgjerrige øine, fik han et tilbakefald av sin skræk.

—Jeg stirrer ind i et absolut mørke, sa han. Min hjerne kan ikke fatte dette. Jeg hadde fire es da jeg gik.

—Men De indser vel at det er haabløst at gjøre mudder? spurte Krag.

—Fuldkommen. Jeg maa finde mig i mit tap. Men jeg forstaar bare ikke hvorledes det kan være foregaat.

—Tænk Dem om, sa Krag — der er bare én forklaring.

—Tror De virkelig at

—Naturligvis. Kortene har været aapnet i mellemtiden og seglene var brutt.

I det samme kom Suronen til. Han var overstrømmende elskværdig, slog Reisman paa skulderen og utbrøt med denne hjertelige venlighet som bevisstheten om gevinsten altid gir:

—Naa, kjære ven, bedre lykke en anden gang. Men det var allikevel mesterlig gjort. Jeg beundrer Dem.

—Ja, det var godt gjort, sa Krag og stirret visst paa finnen.

Der indtraadte et øiebliks taushet mellem dem. Suronen blev pludselig vaktsom. Og i denne stillhet hørte Krag et automobilhorns tuten nede paa gaten.

—Jeg kan høre at det er Deres bil, som er kjørt frem, sa Krag.

Kjender De ogsaa den slags ting? spurte finnen smilende

—Biler er mit speciale, svarte Krag; jeg kan høre paa lyden av et bilhorn hvilket merke bilen har. De kjører en «Excelsior», kan jeg høre.

Suronen lo høit.

—Det er da pokker hvor bluffen gaar høit her iaften, sa han; jeg har for to dage siden skiftet nyt bilhorn.

Krag gjorde en haandbevægelse som skulde uttrykke beklagelse.

—Da maa jeg jo tilstaa, sa han, at jeg paa forhaand kjender Deres bil og har lagt merke til den.

—Naar?

—Idag.

—Naar idag?

—Klokken 3, svarte Krag.

XXII

ET TELEGRAM FRA JOS.

Klokken 3!

Asbjørn Krag fremkastet disse to ord med en særegen pludselighet. Han var en mester i den slags overraskelser. Der var ikke noget usedvanlig i hans stemme. Men det var allikevel som om ordene blev staaende og klinge i luften længe efter at de var uttalte. De fik en underlig dobbelt lyd. Intet i selve ordene eller meningen frembragte denne bestemte tydelighet. Men de blev allikevel saaledes sagt at det menneske for hvem den skjulte mening var bestemt, pludselig lyttet, desorientert, eftertænksom. Der skulde en overordentlig aandsnærværelse til for ikke at falde for et slikt pludselig projektil. Og i de øieblikke som fulgte efter, kunde ingen være skarpere optat av den angrepnes minespil og sindstilstand end Asbjørn Krag.

Ogsaa i dette tilfælde opstod der en pause mellem Krags ord og den etterfølgende replik. Krag studerte nøie finnens ansigt. Han røpet en viss forundring, og Asbjørn Krag kunde vedde hvad som helst paa at der fløi overveielser gjennem hans hode.

—Klokken 3, mumlet han, klokken 3 — la mig nu tænke efter. Nei, det kan ikke stemme. Klokken 3 var jeg i generalforsamling paa Børsen.

—Naa, saa var det senere kanske, indrømmet Krag, idet han smilte overbærende. Krag gled likesom under igjen nu. Det var ikke hans hensigt yderligere at forurolige den angrepne.

—Men hovedsaken er ialfald at De har set mig i bilen. De har kanske endog hørt mit nye automobilhorn?

—Det har jeg ogsaa. Et prægtig horn. Støtene gaar gjennem marv og ben.

—Med andre ord, fortsatte Suronen, naar De nu hører bilhornet tute der nede, saa vet De, at det er min bil. De slutter Dem ikke til det?

—Nei, jeg vet det.

Finnen lo.

Det kalder jeg virkelig skarpsindighet, sa han

—Skarpsindighet er ofte ikke anderledes, svarte Krag. Der var nogen som ropte paa ham, og detektiven forlot Reisman og Suronen. I et av vægspeilene kunde Krag se hvorledes finnen forblev uinteressert i sin samtale med Reisman, hvorimot hans blik hele tiden fulgte Krag med en egen, vaktsom opmerksomhet.

Det var spilleinspektøren som hadde kaldt paa Krag.

—Jeg er allikevel litt betænkelig over spillet, sa inspektøren, idet han trak Krag hen til et bord, hvor de kunde være uforstyrret. Og jeg la merke til at ogsaa De lot Dem rive med.

—Det var usedvanlig høit, mener De?

—Ja, det var virkelig usedvanlig høit, skjønt der ofte spilles høit her i klubben. Det har imidlertid ikke saa meget at si, for det er jo en privat forening dette her. Men jeg liker ikke Reisman iaften. Han pleier ellers være knusende juste, enten han vinder eller taper. Han paastaar at han hadde forseglet fire es. Hvad mener De om det?

—Jeg mener at enten maa Reisman være splitter pine gal eller ogsaa har han hat disse fire es. Og i saa fald hadde han vundet spillet mot Stenersens fire konger. Nu vel, gal er Reisman ikke. Og der har De min anskuelse.

—Men dette er jo forfærdelig dette her. Hvad vil han gjøre?

—Ingen ting. Han bærer sit tap. Mer kan De ikke forlange av ham. Jeg forstod forresten at det var et øieblik hvor han overveiet. Og da var det sikkert nær ved at han skulde ha protestert og ropt paa falsk. Men det taler till fordel for hans aandsnærværelse at han valgte det sikre tap og gav avkald paa det haabløse i at gjøre vrøvl. Han har spillet paa sine lukkede kort — og der er ingen vei utenom. En anden side av saken er at jeg er overbevist om at der foreligger en eller anden uregelmæssighet. Skal vi kalde det saadan?

Inspektøren for sammen, det var som en kuldegysning skulde trække gjennem ham.

—Kortene har hele tiden ligget i pengeskapet? spurte Krag.

—Ja. Og ingen anden end jeg har nøklene.

—At lave falske nøkler til et gammeldags pengeskap er ingen kunst, sa Krag.

—Men seglene! Herrerne hadde jo selv forseglet kortene — og seglene var jo ubrutte.

Krag trak paa skuldrene.

—Jeg vil be Dem opbevare seglene og konvoluttene, sa han.

—Det har jeg ogsaa gjort. Her er de i denne kuvert. Alle tre segl. Vil De ha dem?

—Ja, gjerne.

—Mener De at segl ogsaa kan tages av og sættes paa igjen?

—Det hører til en dygtig falskners mindste kunst, sa Krag; jeg skal nærmere undersøke papirene, naar jeg kom mer hjem. Naar vil De ha besked? Imorgen?

—Jeg vil foretrække at faa visshet saa hurtig som mulig. Jeg blir her til klokken fire inatt. Vil De telefonere hit?

—Ja.

Nogen minutter efter stod Krag uten for paa gaten. Han hadde forinden set Billington gaa. Reisman sat i et stort selskap og lot sig hylde for sit sjeldne spil, og han hadde igjen faat en mængde champagne ind, saa han var i øieblikket ikke utilfreds med sin skjæbne. Men især var han tilfreds med sin rolle. Det nye Kristiania har jo netop en sterk hang til gascognader. Det hører med til stilen at kunne la hattefjæren vaie, selv om benene vakler. Mellem glassene regnet helten ut hvorledes han i de næste dage skulde faa tapet dækket ved nye spekulationer. Det var i den tid da alle spekulationer lykkedes, fordi alle slags papirer, selv de mest fordunklede, gik i veiret. Som bekjendt regnes alle spekulationer som lykkes, for at være dristige. Byen var altsaa i den tid ganske fuldproppet av dristige spekulanter, som ilte mellem hverandre og forlot halvtømte champagneflasker og spilte høit paa Børsen om dagen og høit i klubbene om natten og ansaa det som et indgrep i den personlige frihet at der fandtes nætter overhodet, formørkede timer, hvor papirene umulig kunde gaa dristig i veiret, men som tvertimot efter en gammel taabelig tradition hadde den bestemmelse at berede folk hvile. En stemning av dette gik flygtig gjennem Krags tanker, mens han stod utenfor paa gaten og ventet. Trods alt likte han godt Reisman, fordi Reisman i grunden hadde den fine boheme-længsel i sit hjerte og nu og da kunde være oprigtig, barnslig sørgmodig.

«Den frisindede Klub», som den het, hadde sine rum langt ute paa Drammensveien ved et av de hjørner som gik ned mot Skillebæk. Utenfor klubbens lokaler ventet Suronens «Excelsior»-bil. Krag stod skjult bak hjørnet og hørte Suronen komme ut og gi følgende besked til chaufføren: Telegrafstationen! Krag hadde i forbigaaende lagt merke til chaufføren. Han hadde ikke rødt overskjeg, og han lignet i det hele tat ikke Jonassen.

En halv times tid efter dukket Krag ind i nattevagten paa telegrafstationen. Suronen var da netop kjørt derfra.

—Jeg blir nok nødt til, sa han til nattevakten, at læse det telegram som en herre netop har indlevert.

—Naa, er det Dem, svarte nattevakten. Ja, da er det vel bare at spille tiden med at faa i stand de sedvanlige formaliteter for utlevering av telegramkopier. De kan desuten finde telegrammet paa trækpapiret derborte. Men jeg kan ikke tænke mig et telegram som har mindre interesse for Dem. Hør her:

Krag læste:

Paladshotellet — Kjøbenhavn.

Forsinket. Kommer den 8de om morgenen. Hold rummet.

Johs. P. Christensen.

—Det er jo en ganske almindelig bestilling av et hotelværelse, sa Krag. Nei, De har ret — dette har ingen interesse for mig.

—Og desuten har De kanske ikke lagt merke til underskriften, sa telegrafmanden. Johs. P. Christensen, det er jo den store skibsreder, ham som hele byen kalder «Jos», ikke sandt?

—Jo, det er rigtig nok; men det var vel ikke ham, som sendte telegrammet. Kjender De Jos?

—Bevares, av utseende, ja absolut. Men nu har jeg tusenvis av ganger ekspedert telegrammer for ham, men aldrig har jeg set ham indlevere noget telegram personlig. Han sender hotelgutter, kontorbud og fuldmægtiger, men aldrig nogensinde kommer han da selv.

—Det er ogsaa likegyldig, sa Krag, og De har ret i, at dette telegram ikke har nogen som helst interesse. Mens jeg sat derhenne i boksen, syntes jeg bare at manden, som indleverte telegrammet, talte med utenlandsk aksent. Det var det hele. Og man skal jo passe paa utlændinger. For øvrig har jeg selv et telegram her. Det skal ogsaa til Kjøbenhavn.

—Naa, De skal jo selv ha et værelse, sa telegrafmanden, idet han prikket ordene av. Det er nok vanskelig indunder jul. Men det gaar vel.

Da Krag gik fra telegrafstationen kunde han konstatere at han pludselig hadde faat en forbindelse mellem tilfældet Jos og Suronen.

Han maatte indrømme for sig selv at i grunden hadde han i de sidste timer hat en anelse om at der maatte foreligge en saadan forbindelse.

Men hvad skulde det hele betyde? Jos var jo allerede underveis til Kjøbenhavn. Og hvorfor hadde Suronen sendt et telegram undertegnet med Jos’ navn?

Brændpunktet var imidlertid «Excelsior»-bilen og brevet klokken 3 — dette brev som alle nu hadde glemt.

Og allikevel var det brevet klokken 3, som ene og alene hadde fanget Krags interesse. Han forstod at bak dette brev skjulte sig en hændelse som nu maatte være under hurtig utvikling.

XXIII.

UNDER BLAA HIMMEL.

Krag hadde pludselig fattet en ubetvingelig interesse for de mennesker som hadde spilt med i det underlige burleskagtige optrin omkring «Aktieselskapet 7de december». Indtil nu hadde en række mennesker og situationer hvirvlet forbi ham, muntert bestraalet av det store dristige narrespil som Reisman og hans venner hadde arrangert. Endnu klokken 3 paa natten efter at ha kjørt hjem fra telegrafstationen, sat Krag i sit hjem og tænkte tilbake paa de sidste døgns begivenheter. Disse begivenheter hadde noget av et karnevals-optrins fest og farver. Først kom malerens dramatiske sortie fra Grand, hvor var det ikke indstudert med en næsten koket sans for skuespilleri. Den scenen da han gik ut av døren med utropet: Jag är ett olyckligt menniska — tilhørte jo absolut teatret. Derefter Ødegaards mystificerende forsvinden fra Krags egen elevator, hvor var ikke denne del arrangert av den moderne sensations-journalists teknisk erfarne grep! Saa det mere komiske indlæg i stykket: doktor Ovesen, den forsigtige, den spidsborgerlige, der forbauset og motstræpende spreller i den uventede sensation som en stiftsdame i en ildebrand. Og saa advokat Davidsen, rødblussende, gigantisk og brølende. Og saa ham selv, detektiven, som av stykkets instruktør hensynsløst er sat ind for at intet skal mangle i den rent ydre effekt. Saa følger det melodramatiske direktionsmøte ute paa Tyrigraven. Og gir ikke selv det gamle skumle gjestgiveri i vinterveiret den rette ramme for denne avdeling av karnevalet som er opsat i gammel Dickensk stil? Men her gir det for første gang et hørlig knæk i apparatet. Et uforutset tilfælde har blandet sig i instruktørens planer, det er den uforstaaelige episode med Jos. Men for den overfladiske betragtning er episoden alene uvæsentlig. De dristige arrangører har tumlet med saa mange detaljer at punktet Jos, selv om det i øieblikket virker noget desorienterende, dog ikke magter at paakalde deres alvor. Men det er netop fra dette punkt, Asbjørn Krag erholder en bestemt fornemmelse av at livet selv, det lunefulde og tragiske liv, har grepet ind i det lystige spil og blandet sig i karnevalets masker. Endnu sees det ikke tydelig, det har skjult sin tilstedeværelse i komediens dunkle uvirkelighet. Men allikevel har dog et skjæbnesvangert alvor spundet sig ind i spøken, og først ved det natlige spilleparti i klubben faar Reisman den første fornemmelse av alvorets haardhet, idet han paa en ganske uforstaaelig maate taper en formue. Det er likesom den store spøk er færdig og tilfreds vil tilendebringe sin gjerning; men saa kommer alvoret og siger: Nei stop, jeg er kommet med her. Jeg er ikke færdig endnu. Jeg vil fortsætte. Jeg er en magt som er sat i virksomhet for at spinde videre i spøkens masker, og hvem som styrer mig sier jeg foreløbig ikke. Har Dere endnu ikke merket mig, mine herrer? Har jeg endnu ikke manifestert mig tydelig nok i brevet klokken 3? Nuvel, jeg fortsætter, jeg er ubønhørlig. Hallo, der ligger Reisman seksti tusen kroner fattigere . . .

Saaledes sat Asbjørn Krag denne nat og fantaserte om denne nye vending i begivenhetene, eller rettere sagt om den nye og haardhændte fortsættelse av disse. Alvoret har ret, tænkte han. Her har jeg i mine hænder beviser for at alvoret allerede har faat tragiske toner, saa sandt som forbrydelsen altid er tragisk.

Han la foran sig paa sit arbeidsbord det materiale som spilleklubbens inspektør hadde git ham, og det var lykkes ham ved en nøiagtig undersøkelse at konstatere at seglene allerede en gang hadde været brutt og igjen paasat. Det er saaledes rigtig, tænkte Krag, at forbrydelsen paa en behændig maate har anvendt sig av spøken og fortsat dens arbeide. Men den har ret i at endnu fortæller den ikke noget om hvilken den magt er, som styrer den.

Krag var allerede om natten blit enig med klubinspektøren om at der foreløbig ikke skulde nævnes noget som helst om den skedde opdagelse. Saa længe der ikke fandtes skygge av bevis mot nogen, vilde det jo bare forværre saken hvis der blev skredet for tidlig ind. Frem for alt var det nødvendig at forbryderen forblev i uvidenhet om at man hadde opdaget falskneriet.

Næste dag, den 7de december, hadde Kristiania en av disse smukke, solstraalende dage, som har gjort dens navn som vinterby berømt. Saaledes kan veiret pludselig skifte. Den ene dag laa byen nedgravet under et forrykende sne-yre, som gjorde at man i Studenterlunden ikke kunde se poppeltoppene og husgavlene i den røkgule og tunge luft. Og saa i dag en tindrende og klar himmel med hvite sommerskyer som hang stille uendelig høit oppe i det blaa solhav. Det frøs én grad — akkurat saa meget at sneen ikke klabbet. Byens unge rigdom fik anledning til at vise en ny luksus: Med de hvite heklede snegevandter vaiende fra fuldblods-hestenes flanker ilte dobbeltforspændte slæder oven paa kjørebanens myke snevolder. I alle gater sang det melodisk og livlig av dombjelder. Og naar lygtelysene tændtes i den tidlige skumring, lignet byens centrum med de oplyste teatre og restauranter mellem de snedrivende trær en juleutstilling i et konditorvindu. Dagen igjennem var folk paa benene for at nyte de merkelige timer — hele byen møttes uavladelig.

Reisman kunde ikke ha fundet en heldigere dag for sin avsiløring. Selv om enkelte følte det filantropiske sindet bak foretagendet og ante at nogen unge, forvovne mennesker hadde tat hele byen ved næsen, bevirket dog den lette og fine dag og den lyse stemning som hersket, at alle fandt sig i overgrepet. Desuten var ingen rigtig sikker paa hvor meget der var svindel og hvor meget der var alvor. Alle de tre implicerte hadde selvbeherskelse nok til at holde sig inden døre og la middagsavisene bringe meddelelse om at digteren Ødegaard i en konferanse vilde redegjøre for den merkværdige hændelse, og da man kjendte hans spirituelle form, kunde «Den blaa Ugle» allerede klokken 3 om etter middagen ved opslag bekjendtgjøre at de faa tiloversblevne billetter alene kunde erholdes ved hjælp av femdobbelte overpriser. Børsen hadde vist sig lys og festlig som selve dagen — og det var som sagt i den tid da alle værdier gik op, og alle fandt det rimelig at ogsaa varieté-billettene fulgte med i den almindelige takt.

Men frem for alt gav dagen anledning til dette sorgløse samvær som Kristiania frem for nogen anden nordisk hovedstad synes egnet til, fordi byens møtesteder er saa centralisert. Der findes jo bare disse tre—fire restauranter omkring Karl Johan-promenaden, og enten folk vil eller ei, saa træffer de hverandre. Intet andet sted er det saa let at lave tilfældige og uforutsete møter. Saaledes kunde det gaa til at Asbjørn Krag i løpet av nogen faa ettermiddagstimer uten at han behøvde at gjøre sig besvær med at avtale træffetider, kunde opnaa at faa en passiar med alle dem som han hadde bruk for at snakke med. Det hele faldt ganske naturlig og «tilfældig» og var aldeles ikke tilsigtet fra hans side. Det passet ham brillant, for det var netop hans hensigt at undgaa at vække opsigt ved sine spørsmaal. Ingen kunde som Asbjørn Krag i en let og tilsynelatende likegyldig samtale opnaa at faa vite meget. Det var nu først det lille glas vin med Billington paa bodega. Saa den spøkefulde samtale med Suronen i promenadetiden paa Karl Johan mens brigademusikken spilte. Saa var der en fortræffelig frokost paa speilsalen.

Da Krag klokken 6 sat paa Kjøbenhavnertoget, kunde han fordrive tiden med nøiere at tænke efter og værdsætte hvad han saaledes hadde faat vite.

Han sat i en førsteklasses kupé like over for frøken Erko.

Den smukke finske frøken Aïno Erko med de blygt nedslagne øine.

Men hvorledes denne dame kunde være til stede i kupeen, det hang netop sammen med hvad Asbjørn Krag denne eftermiddag hadde faat at vite.

XXIV.

I UTENLANDSTOGET.

Asbjørn Krag mindedes von Brakels ord «mycket vacker flicka». Maleren hadde ret. Aïno Erko var virkelig meget smuk. Hun var kommet tidlig paa toget og hadde faat den bedste hjørneplads ved vinduet. Hun sat og læste i et engelsk magasin. En og anden gang, idet hun skulde vende bladene saa hun op og mønstret sine medreisende. Hun var mørk, en næsten unordisk type. Hun saa paa de andre passagerer i kupeen med denne ganske fornemmelsestomme likegyldighet som kunde bety at hun følte sig genert av at der overhodet fandtes andre mennesker i kupeen. Og hver gang trak hun sig med et litet ryk ind i sit hjørne. Denne reserverte form syntes ydermere at fremhæves av hendes dragt, et stramtsittende, mørkfarvet reisekostume som var knappet høit op i halsen. En hvit kant mansjetter viste sig over hendes hænder. Hun bar alene en eneste tynd brilliantring. Der var noget av en «søsters», en sykepleierskes beskedenhet og samtidig fordringsfuldhet over hende. En civilklædd sykepleierske. Den maate hvorpaa hun stumt kontrolerte kupédøren og ventilen, røbet «søsterens» fine og reserverte appel, denne appel, der er saa uendelig langt fra at ville besvære nogen, men som netop derfor var et selvfølgelig krav paa hensynstagen. Hvor denne stil er repræsentert av en skjønhet, indeholder den halvt ubevisst for vedkommende et overordentlig kvindelig koketteri. I en rem over skulderen bar frøken Erko en sort skindvæske, laast med en sølvlaas. Denne enkle sølvlaas mot den sorte dragt, den tynde, koldt funklende brilliant-ring og de hvite striper av mansjetter rundt hendes haandled — alt tjente til at fremhæve hendes reservation. I forbindelse med hendes vakre ansigt, som fik en svak rødme av varmen i kupeen, kunde denne hendes fornemhet med held gjøre regning paa en hvilken som helst opmerksomhet fra de medreisendes side, hvis det hadde behaget hende at hæve sine øine til et besnærende blik. Hun var den eneste dame i kupeen.

Asbjørn Krag kjendte hende ikke fra tidligere, men han visste nu at det var hende. Og han visste tillike at i den væske, hun bar i rem over skulderen, gjemte hun overordentlig vigtige papirer. Det var nemlig de papirer Jos skulde anvende under sit store økonomiske fremstøt i Kjøbenhavn. Krag ante noget om bankgarantier og andre dispositioner som var nødvendige for at kunne gjøre forretninger i et fremmed land. Krag hadde paa Bloms bodega talt om dette med kontorchefen Billington. Det var disse papirer Jos hadde efterlatt. Jos hadde telegrafisk anmodet om at frøken Erko maatte reise med dem til Kjøbenhavn. Frøken Erko var hans betrodde privatsekretær.

Krag hadde paa den snedige maate som er ham egen og som i grunden intet andet røber end hans fuldkomne uinteresserthet, passiart med Billington om den merkelige omstændighet at Jos saa pludselig hadde forlatt Kristiania og uten at ta papirene med sig. Men Billington hadde ikke lagt synderlig vegt paa dette, dels fordi Jos ikke sjelden foretok ekscentriske bevægelser, og dels fordi frøken Erko nu i et aars tid hadde ført chefens vigtigste og hemmeligste korrespondanse. Fra samme øieblik han visste at frøken Erko hadde tiltraadt reisen til Kjøbenhavn med den sorte portefølje — fra samme samme øieblik var han beroliget. Han kunde jo desuten ikke vite hvilke konferanser Jos hadde været optat med hin eftermiddag. Jos hadde sendt telegrammet fra Moss. Og Billington visste ialfald at store økonomiske interesser var avhængig av dette foretagende, og at Jos netop hadde en av sine betydeligste forbindelser hos en stor eiendomsbesidder i nærheten av Moss.

Krag hadde derefter behændig startet et nyt fremløp mot Billingtons fortrolighet ved at lede samtalen ind paa hvad der om natten hadde foregaat i D. F. K. («Den Frisindede Klub»). Gjennem Suronen naadde han let atter igjen over til Jos. Krag var da efterhaanden næsten blit sikker paa følgende: Der hadde i de sidste par maaneder været en forbindelse mellem Jos og Suronen. Denne forbindelses natur hadde unddrat sig Billingtons opmerksomhet. Men Krag trodde bestemt han kunde merke at Billington med et visst ubehag blev mindet om Suronens tilværelse. Kanske kom det av at Billington forretningsmæssig set følte sig jaloux og opfattet sig som tilsidesat i de planer som Suronen og Jos maatte ha. Krag hadde ved denne leilighet tænkt: Hvad mon Billington vil si hvis jeg oplyser ham om at jeg har Suronen mistænkt for at ha tilvendt sig tretti tusen kroner ved hjælp av et falskneri, og at Jos, selve Jos, den store forretningsmand, maa ha været ham behjælpelig dermed?

Og disse tanker beskjæftiget endnu Krag mens han sat her i kupeen like over for den smukke Aïno, som slet ikke ante hans tilstedeværelse og tilsynelatende ikke var optat av noget andet end sin engelske roman. Han sat og lekte med dette eksperiment: Om han nu lænte sig over mot frøken Aïno og spurte:

—Kjære frøken, hvorav kommer det at Jos endnu inat i hemmelighet befandt sig i Kristiania? Hvorav kommer det at han kan telegrafere fra Moss, naar han slet ikke har været der?

Mon hun da alene vilde indskrænke sig til at kaste et blik paa ham fra sine brede øienvipper og uforstaaende, fortørnet trække sig længer ind i sit hjørne? Eller kanske hun vilde røbe sig ved denne tydelige rystelse som selv ikke de koldblodigste sjæle i farlige øieblik kan betvinge? Men Krag sa det ikke. Han lænte sig tilbake i faatøljen og lyttet efter hjulenes ensformige, søvndyssende slag mot skinnerne.

Og i dette døvende, behagelige rabalder fremkaldte han i sin fantasi disse to skikkelser som hadde fanget hans interesse — Jos og Suronen. Naar han saaledes skulde orientere sig med mennesker, hvis færd han var beskjæftiget med at fordype sig i, var det ikke alene deres rent ydre skikkelse som interesserte ham. Han søkte gjerne at fremkaldte deres tilstand i en slags plastisk præsentation. Hver enkelt del av denne utvidet han i dybden, fordi han kunde tilknytte hver liten omstændighet i deres livsførelse med nye kombinationer. Omkring de tørre skelet av fakta tilføiet han nye konturer og bevægelser, saa hvert menneske blev som en brikke i et levende og chancerikt spill. Men selve de tørre kjendsgjerninger, hvorpaa han lot sin fantasi spille, kunde se saadan ut:

Jos. En mand paa ca. 40 aar av den haarde, vestlandske type. En dygtig forretningsmand som tidligere hadde været oppe i store forretninger, men som for nogen aar siden hadde styrtet sammen, fordi han som den umættelige aldrig kunde faa nok. En mand som aldrig kan ophøre med at drive sine forretninger i veiret, som maa gaa til grunde eller stadig stige, fordi denne spænding er uadskillelig sammen knyttet med hans temperament. En mand som erhverver mange venner i den daglige omgang, fordi han søker rekreation i selskabelighet og gjerne gir penger ut fordi pengene som saadanne ikke interesserer ham. Han er nærmest forbauset over at de kan gjøre nytte eller skape glæde. Men en mand som man maa være bange for at møte i det store spil om formuer og indflydelse, fordi han i sine forretninger regner matematisk og ikke menneskelig. Han kom tilbake igjen efter sammenbruddet da nye chancer viste sig og har sikrere end nogen anden forstaat at utnytte disse. Han kunde denne dag trække sig tilbake med flere millioner i formue, men vilde betragte en saadan handling omtrent som om han vilde se paa at et friskt menneske frivillig vilde la sig indespærre i en daarekiste. Han er sandsynligvis ikke med toget ikveld.

Suronen. Finne. Av hans samtale og hans fortællinger fremgaar det med sikkerhet at han er reist verden rundt. Men utover dette vet ingen anden noget om ham end at han er dukket op i Kristiania for trekvart aar siden. Han har et vindende, aapent væsen, men netop hans aapenhet avvæbner alle forsøk paa at komme ind paa livet av ham. Har ved sin flothet og sit selskabelige væsen erhvervet mange venner. Har tjent adskillige penger. Hans venner tar ham gjerne med paa et «hjørne», og selv har han i spekulationer idéer som kan forbause ved sin skarpsindighet. Man tror han er litt av en kunstner. Han er absolut akseptert av hele selskapet, kanske derfor, at i tider som disse ser man ikke folk saa nøle paa fingrene. Krag vet at han ikveld er med paa toget, men kjører i en anden kupé.

Toget stanser ved Moss og gaar videre. Og ved Fredriksstad og gaar videre. Klokken er næsten 10, da skyvedørene netop som toget nærmer sig Fredrikshald, slaaes til side.

Suronen kommer ind i kupeen. Frøken Aïno lægger magasinet paa det lille mahognybord, reiser sig og følger med ham ut i korridoren.

Suronen er iført en graa, engelsk reisedragt som fuldkommengjør hans internationale utseende. Han har kikkert og shagpipe og sixpence. Han kunde være en engelsk baronet paa reise eller korrespondent for et londonsk pennyblad.

Men hvorfor hilste han da ikke paa Asbjørn Krag, som han dog maatte ha set?

Fordi Asbjørn Krag ikke sat i kupeen, hvilket kan høres høist besynderlig ut. Det var en ganske anden end Krag som sat der. Det var nærmest en franskmand, en jødisk-fransk handelsreisende, en av dem som næsten altid har et langt, silkebløtt skjeg, som de kjælent stryker hver gang de taler om penger eller om kvinder.

XXV.

EN AVVIKELSE I RUTEN.

Da Asbjørn Krag den næste morgen fra sin sovekupe steg ut i korridoren, begyndte netop et noget svakt lysskin av den frembrytende dag at blande sig med det gule lampelys i den lange korridor. Toget var kommet langt ned i Sydsverige og nærmet sig Helsingborg. En for en kom de reisende ut, nogen graa og forvaakede, andre mere morgenduelige. Der opstod snart trængsel i korridoren. Vognen var overophedet og lummer. Gjennem de duggede ruter kunde de reisende betragte landskapet, som svinget forbi utenfor: flate, fugtige strækninger med en liten sneklat hist og her. Himmelen laa lav og regntung over landskapet. Man var kommet længere syd, i nærheten av det nordiske Riviera-klima ved Øresund.

Krag gjorde et hurtig slag gjennem kupeene. Endel av sovepladsene var allerede blit ryddet av togpikerne, og i en av de førsteklasses kupeer, som var reservert for de ikke-røkende, sat frøken Aïno, forlængst oppe, forlængst klædd i sin ulastelige reisedragt, fremdeles fornemt tilbaketrukken i et hjørne. Den engelske roman holdt hun nu igjenlukket i sine hansker. Krags blik søkte væsken med dokumentene. Jo, der hang den i lærremmen over hendes skulder.

Krag hilste idet han tok plads inde i kupeen nærmest ved korridoren, og hun nikket igjen, nærmest umerkelig, nærmest for at vise at det var hende ganske likegyldig enten han var der eller ikke.

Suronen var nu borte. Da finnen besøkte hende i kupeen igaar aftes, hadde han alene villet gi hende bagagebillettene. De talte sammen bare et øieblik og saa gik Suronen igjen tilbake til sin kupé. Det hele var en ganske almindelig høflighetshandling. Ingen kunde være mer korrekte end disse to mennesker. De optraadte mot hinanden nærmest som broder og søster. Desuten var de jo begge to finner, hvad var da rimeligere end at de søkte hinandens selskap og hjalp hinanden, og selv om der skulde være et forhold mellem dem, hvad var da rimeligere end det? I saa fald blev det jo ogsaa naturlig forklart at Suronen hinaften var kommet ut fra Jos’ hus. Han kunde ha været oppe for at besøke sin kjæreste, som sat ensom paa kontoret og ventet chefens meddelelser. Saaledes kunde jo alt forklares, og Krag følte sig i forbigaaende noget uvel ved spionens rolle. Han hadde ogsaa igaar aftes indskrænket sig til at faa vite at Suronen kjørte i Malmövognen. Det var en vanlig skik at folk som gjerne vilde sove længe om morgenen, kjørte til Malmö og derfra tok færgen over til Kjøbenhavn i stedet for den direkte vei over Helsingborg— Helsingør. Krag hadde et øieblik overveiet hvem han skulde følge: Suronen eller frøken Aïno. Men han hadde hurtig besluttet sig til at følge den som bar dokumentene. Derav kom det sig at Krag kjørte mot Helsingborg, mens Suronen med kontinentaltoget fo’r videre ned gjennem Skaanes sletter.

Det var endnu i den tid da paskontrollen for saavel utreise som indreise var meget grundig. Krag hadde foruten sit eget pas, som lød paa hans navn og var forsynt med hans fotografi, tillike nogen andre papirer som tillot ham uten hinder at passere gjennem alle officielle skranker. Undersøkelsen blev baade paa den danske og svenske side foretat i et særskilt rum, hvor én for én slap ind. Den svenske politimand behøvet bare at kaste et blik paa Krags stempler, saa gjorde han honnør til luen og lot detektiven passere. Men Øresund skiller ikke alene mellem to folk, men ogsaa mellem to former for temperament. Ingen danske, hvad enten han er høi eller lav, kan undlate at gripe komikken hvor han finder den. Da den danske politimand mønstret Krags pas med fotografiet av det glatragede, engelsk utseende ansigt i hjørnet — og saa foran sig en sterkt beskjegget herre av sydlandsk type, kunde han ikke undlate at bemerke:

—Det ligner sgu brilliant.

Krag viste ham sine politilegimationer.

—Jovisst, jeg forstaar, sa politimanden, idet han med applomb slog sine stempler i dokumentene.

Derefter pekte han igjen paa, Krags maske og smilte:

—Den er virkelig god, sa han — helt fortræffelig, herre. Dem kan man ikke ta feil av.

Med en hovedbøining ut mot færgehallen tilføiet han hviskende:

—Er han med?

—Ja, han er med, svarte Krag.

—Det er godt, herre. God jagt! Farvel, min herre.

Da Krag kom ut av færgehallen blev han staaende en stund og betragtet strømmen av de reisende som med sine reisesaker i hænderne ilte over til jernbanestationen. Blandt de sidste som kom var Aïno. Men hun fulgte ikke de andre reisende. Hun vek av til høire, gik et stykke ut paa torvet og blev staaende stille og orientere sig. Saa fik hun øie paa det store hotel ved Havnegade, hvis navn «Jernbane-hotellet» lyste over facaden, og saa styrte hun sine skridt derhen.

Denne lille avvikelse i ruten hadde ikke Krag beregnet, men den kom ham i grunden ikke ubehagelig. En ung kvindelig kontorfunktionær som gjorde reise for at overlevere sin chef nogen vigtige dokumenter, og som under turen op vartes av sin galante forlovede (eller hendes slegtning), det var det hele som hittil hadde hændt. Men nu pludselig indtraadte den lille forandring at den unge dame i stedet for at ile sin chef imøte stak av i Helsingør og slog sig ned der. Og det kunde gi Krag anledning til funderinger som slet ikke var ham uvelkomne.

Han ventet til Kjøbenhavnstoget hadde sat sig i bevægelse og gik saa efter den unge dame ind i hotellet. I den store spisesal, hvis vinduer vendte ut mot havnen og bryggerne, servertes dagens første frokost. Hans tilsynekomst her paa denne tid behøvet ikke at vække den ringeste opmerksomhet. Helsingør, som var en stor kjøbmandsby, hadde hver dag besøk av talrike handelsmænd som forinden de gjorde sin runde i byen styrket sig med en frokost i det berømte hotel. Han kunde uten videre gjælde for at være en av disse handelsmænd. Her sat allerede flere herinde. Og ved et litet bord i nærheten av vinduet sat Aïno med sin kaffe og sin avis. Avisen ofret hun ingen særlig opmerksomhet; hun syntes mere optat av at betragte utsigten fra vinduet, dette henrivende vye over sundet mellem de to land, et omraade der er oftere og heftigere besunget end noget andet strøk i norden, og som bærer alle aarstider, vinter, foraar eller sommer med den samme livfulde skjønhet. Over Øresund funkler der samme stemning som over andre av jordens berømte porter Gibraltar, Singapore, Calais, hvorigjennem de langveisfarende skibe, som altid har reise lyst og eventyr i sine seil og mastetoppe, bringer hilsen fra fjerne strækninger. Netop nu laa december-formiddagen lystom og klam under himmelen, men hvor var der allikevel ikke et spillende liv indenfor disse dimensioner: en blinkende, uavladelig bølgedrift i Sundet, skibe, hvite maaker ... ja, der var endog et tydelig foraarsstænk i havgufset over de to sorte land.

En automobil svingte op for hotellet, en stor, aapen privatbil, hvori der sat en eneste passager. Han var klædd i en brun amerikansk kjørepels av skind, og hans hode var indtullet som til en flyvetur i tre tusen meters høide. Han viklet sig ut av sine plads og tepper og traadte ned paa gaten, efter at hotelportieren hadde aapnet bildøren.

Asbjørn Krag kjendte denne mand: Han kunde se ham tydelig fra vinduet. Der var ikke nogen tvil. Dette let graasprængte Clemenceau-skjeg, det unaturlig røde ansigt og de meget lyse, næsten hvite øienbryn bak de store, cirkelrunde brilleglas. Denne mand hadde han set saa ofte paa gater og restauranter i Kristiania.

Det var Jos.

Skibsreder Johs. P. Christensen gik ind i hotelvestibylen, hvor han traf frøken Aïno. Hun hadde ogsaa opdaget ham fra restaurantvinduet og var straks gaat ham i møte. Døren blev et øieblik staaende aapen, og Krag hørte at skibsrederen hilste paa hende, kort, venlig. Han sat for langt borte til at høre de enkelte ord, men han opfanget tydelig den vestlandske brytning.

Litt efter sat de begge to i bilen. Frøken Aïno forsvandt næsten i den store haarede pels som Jos hadde git hende paa. Portieren dækket dem yderligere tid med teppene — og saa fo’r de avsted. Opholdet hadde varet bare nogen faa minutter.

—Hvad nu da? tænkte Krag, idet han forfulgte en kombination: Aïno alene her .. . Suronen har gjort sig usynlig . . . Hvorfor møtte Jos med bil i Helsingør? Den slags opmerksomheter bereder man dog ikke sit personale. Skulde jeg, tænkte Krag videre og følte et visst velbehag, skulde jeg være paa spor av en kjærlighetshistorie?

Men saa trøstet han sig med at han forfulgte en falskner, som i spil hadde besveket for 34 000 kroner. Og hvad der indtraf av tilfeldigheter under denne jagt, kunde han ikke gjøre noget for —

—Hvor reiste de hen? spurte Krag, da han paa ny stod i hotelvestibylen.

—Til Kjøbenhavn, svarte portieren og strøk velbehagelig sit overskjeg. Det var en net lille pakke den der, tilføiet han.

Jo, Krag var virkelig i Danmark.

—Bestil en bil hit, sa han — Jeg reiser samme vei.

XXVI.

ASBJØRN KRAG ORIENTERER SIG.

Klokken fire om ettermiddagen hadde Krag en konferanse paa sit hotel med sin danske ven og medarbeider, overbetjent Hansted-Jensen. De kjøbenhavnske opdagelsesbetjenter ligner saa litt den sedvanlige forestilling man har om detektiver. De holder sig langt borte fra den melodramatiske stil og dr. Nicola-typen. Sikkert er denne type alene en opfindelse av romanforfattere. Den vilde ialfald være høist upraktisk i Kjøbenhavns gjennemsigtige vrimmel. Hvor som helst en saadan skikkelse viste sig vilde han vække opsigt. Kanske vilde han alene opnaa at bli mistænkt for at være international hotelbedrager og utspionert av en av sine mere menneskelig utseende kolleger. De kjøbenhavnske opdagere søker netop med flid at ligne alle andre mennesker for at de ikke paa nogen maate skal virke avstikkende. De bevæger sig gjerne paa cykle, og naar man ser opdageren paa sin cykle med cykleklemmer om buksebenene, er det vanskelig at gjette sig til hans livsstilling, hvis man ikke kjender ham. Kanske falder det nemmest at tænke paa en civilklædd underofficer. Der er altid noget raskt, militærisk over ham. Naar det gjælder, viker hans naturlige godmodighet for en seig og hensynsløs paagaaenhet. Det er kanske denne seighet som er det mest karakteristiske ved den kjøbenhavnske opdager. Han utmerker sig ikke saa meget ved en genial intuition som ved sit maalbevisste, uophørlige arbeide. Naar jagten paa en forbryter startes, har den kjøbenhavnske opdager altid noget at bygge paa i det arbeide som er gaat forut og som i grunden aldrig ophører: Den daglig indsamling av viden om forhold og mennesker, den evige agtpaagivenhet, den bevisste smaasladren omkring paa gater og i kneiper, som gjør den drevne kjøbenhavnske opdager til et levende kriminal-leksikon. Det hænder at en rigtig erfaren kjøbenhavner-opdager, som er gammel i gaarde, paa forhaand kan veire en forbrydelse, likesom en gammel skipper kan lugte sig til den kommende storm. Opdageren har i nogen tid merket paa atmosfæren i kvarteret at der er noget i gjære, det er likesom dets løse eksistenser har gaat for længe ledige. Noget er i færd med at modnes. Og ganske rigtig, saa en nat springer ruten — og da vet han paa en prik hvor han skal trille hen med sin cykle for at finde sporet. Hvor det gjælder almindelige forbrydelser er han altid sikker — som almindelige forbrydelser kan man regne det store gros, som rummer alt mellem et rovmord og et lommetyveri — men som har som motiv og bakgrund de kjendte menneskelige forhold. Men han er endnu ikke rigtig med hvor det gjælder de fint utspekulerte manøvrer, sportsforbrydelsen med det internationale tilsnit, den behændig balanserte forbrydelse, der bevæger sig i lovlighetens skumring. Derfor har ogsaa krigstidens tilløp av internationale svindlere beredt ham mange ærgrelser.

Overbetjent Hansted-Jensen hørte til den bedste type av kjøbenhavnske opdagere. Han var desuten en egte kjøbenhavner og gik stadig paa med humør. Ved at tiltale galgenfuglene i deres eget sprog og ved at anvende billeder fra deres forestillingskreds, opnaadde han ofte resultater hvor andre midler ikke rak til. Saadan som han nu sat der ved Asbjørn Krags hotelbord og drak sin pilsner, litt dansk velnæret og med et tydelig anstrøk av kjøbenhavnsk forsorenhet, kunde man let ta ham for en urtekræmmer eller en enklere restauratør, som var kommet op for at faa en passiar.

Han sat netop og talte om slike internationale forbrydere som ovenfor er antydet.

—Vi har ikke saa mange av dem her nede nu, sa han, efter at Tyskland er blit hermetisk lukket. Men oppe hos jer kommer der jo en mængde, kan jeg forstaa. De strømmer til østfra og vestfra. Byen er jo blit et rent Port Said. Nei, det er ikke saa let med slike ting. Man maa være forsigtig. Ellers kan man let komme til at stikke hænderne i en nydelig hvepserede. Jeg glemmer ikke da vi tok feil av greven og lommetyven, uha! Og jeg maa si, kjære Krag, at den sak De nu kommer med, den er sgu meget haarfin. Jeg tror ikke De faar nogen glæde av den. De har jo ikke engang en anmeldelse at holde Dem til. Det maa jo kaldes ren sport.

—Det er ogsaa sport, svarte Krag. Han gik frem og tilbake paa gulvet og slog varme i hænderne. Her var rædsomt koldt i værelset, der fandtes ingen ovn, og murene var klamme.

—Et merkelig hotel dette her «Lavendelhotellet», fortsatte Hansted-Jensen, hensunken i minder, i grunden ganske skikkelig, men forbandet gammeldags. Bygningen er fra Christian V’s tid. Det har en utallighet av korridorer og smaa værelser. Det er et slikt hotel hvor smaa kasse-bedrøvere tror at de kan holde sig skjulte. Hvor ofte har jeg ikke sagt til slike folk, naar jeg kom op og hilste paa dem om morgenen: Ta ind paa et førsteklasses hotel, for pokker, ta ind paa «Continental» eller «Palads». Der har vi vanskelig for at finde frem. Men hvorfor de vælger et slikt hotel, Krag, det er mig en gaade.

—Det vet De jo, svarte Krag. Suronen har tat ind her.

—Finnen, ork ja, det er sandt. Men ham kunde vi like godt ha passet paa for Dem.

Han saa paa sit ur.

—Det er besynderlig at han blir saa længe paa sit rum forresten. Jeg hadde tænkt mig at han skulde hen og ha sin aperitif nu. Men som sagt, det er litt vanskelig at operere med denne sak som ligger ganske i det blaa. Er De fornøiet med de faa ting vi har skaffet Dem at vite?

Krag tok plads ved bordet og begyndte at blade i en notisbok.

—Udmerket, sa han. La os nu se hvorledes vi staar.

—Altsaa Suronen kom hit klokken 12, fortsatte han, det kan stemme godt, for det tar noget længer tid over Malmø.

—Og denne grosserer Johs. P. Christensen kom til «Paladshotellet» klokken 11. Bil fra Fredensborg. Ledsaget av sin sekretær frøken Erko. En smuk dame, en rigtig net lille frøken. Man kan regne med at Christensen har bodd i Fredensborg inat.

—Saa forklares det at han møtte med bilen i Helsingør i formiddag.

—Rigtig. Ialfald, sa Hansted-Jensen, har grossereren først idag tat sine værelser paa «Paladshotellet» i besiddelse. Han bor sgu flot ut mot Raadhuspladsen. Stor salong og mottagelsesværelse. Jo, tjener sgu for godt deroppe i gamle Norge. Jeg splitter en baier til. Skaal!

—Og videre? spurte Krag.

—Tja, saa er den enkle ting indtruffet at Suronen umiddelbart efter sin ankomst gik ut i byen. Hvor han har været vet vi ikke. Han kom tilbake for en halv time siden og sitter nu nede paa nr. 17.

Hansted stampet med benet i gulvet for at antyde hvor værelset kunde findes.

—Men saa Jos?

—Tja, denne Jos, som I kalder ham, det er sgu det vanskeligste med det hele. At «skygge» ham det er jo rent ut sagt det samme som at krænke privatlivets fred. Om han skulde opdage noget, saa er stillingen ikke gunstig for os.

—Det er jo ogsaa for at beskytte ham at det hele er arrangert.

—Mot hvad?

—Ja, se det vet jeg ikke endnu

Hansted-Jensen lo.

—Og nu skal De høre hvad han har bedrevet, sa han. Det er sgu en merkelig sak denne her. Klokken 1 kjører han i bil til Aktiebanken, et av de fineste bankinstituter, som De vet. Finder De det merkelig av en forretningsmand? Han opholder sig i Aktiebanken et kvarter, og hvad han bestiller der —se det vet jeg ikke. Det har jeg heller ikke turdet spørre om. Kanske han har hævet penger, hvis han behøver nogen, hvad vet jeg. Han har ialfald en glimrende kredit i banken. For under paaskud av at det var en check-affære ringte jeg op til en av mine bekjendte i banken og hørte efter. Johs. P. i Kristiania! ropte min ven i telefonen og Jo høit. De vet en saadan latter der betyder: Kom med en check paa en million, saa tar vi den. Nuvel, fra banken kjørte hr. Christensen direkte til sit hotel. En halvtime efter mottok han besøk paa hotellet av høiesteretssak fører Annebye. Nu vil jeg ikke si noget mere end be Gud bevare mig for at fornærme den mand. Han er en av vore mægtigste. Han er juridisk raadgiver for det store «Orientselskap». Han kom med en portefølje under armen. Han blev hos Christensen en halv time, og da han gik derfra var porteføljen borte. Jeg antar at hr. Christensen skal gjøre forretning med «Orientselskapet». Senere har hr. Christensen opholdt sig paa sine rum, og han har ovenikjøpet git besked til portieren om at han ikke maa forstyrres.

—Men saa er det Aïno, sa Krag.

—Jovisst, den lille finne. Hende kan vi bedre med. Hun gik en tur i byen klokken 3. Fra telegrafstationen paa Raadhuspladsen sendte hun et telegram til Kristiania. Her er det. Et almindelig forretningstelegram, ikke sandt?

Han kastet kopien paa bordet og Krag læste:

Reisman — Kristiania,

Kjøper efter avtale 50 000 Orient. Telegrafer dækning Aktiebanken. Konfidentielt.

Jos.

—Hvad mener De? spurte Hansted-Jensen.

—Det betyr bare, sa Krag irritert, at det gjør saken mere naturlig, hvis den er naturlig. Men jeg har nu en gang ikke den tro, og merkelig nok støtter ogsaa telegrammet min antagelse.

XXVII.

«JEG MAA VENDE BØTTEN —».

—Men hvor gik hun saa videre hen? spurte Krag. Det var vel ikke nødvendig for hende at gaa i byen for at besørge et telegram? Det kunde jo hotelportieren ha gjort.

Hansted-Jensen lo høit.

—Det er en voldsom interesse De har for den unge dame, sa han; men jeg kan ikke med min bedste vilje bevirke at hun kommer i nærheten av forbrydelse engang. Hvad skal vel en ung dame gjøre første dag hun opholder sig i Kjøbenhavn? Alle unge piker er jo like i den alder. Selvfølgelig tok hun sporenstrengs med bilen fra telegrafstationen til Magasin du Nord. Og hvad hun gjorde der? Nei, vet De hvad, kjære ven — her gjælder det samme forhold som med grosserer Christensen. Vi følger ikke efter en anset forretningsmand ind i en bank, og vi følger heller ikke en ung dame ind til hendes modehandler. Den lille finske frøken kom tilbake til hotellet klokken 3. Hun bebor et litet værelse paa fjerde sal. Der er hun nu.

—Jeg forstaar saa godt at De tror ikke meget paa denne sak, sa Krag, og selvfølgelig er det ikke min mening at der skal begaaes indiskretioner. Hvad De her har fortalt mig er tilsynelatende betydningsløst, og dog har det sin betydning allikevel. Suronen er en god bekjendt av Jos, og jeg finder det merkelig at han hele tiden har undgaat ham. Ved ankomsten, i valget av hotel og i det hele tat. Endnu merkeligere er det at han søker at undgaa Aïno, skjønt jeg tror at vite at de er intime venner. De traf hinanden sidste gang paa Kristianiatoget og saa slutter deres veier. Hvorfor fulgtes de ikke ad? Jeg vil gjerne konstatere at de har en bestemt grund til ikke at ville la sig se sammen.

Hansted-Jensen fløitet ganske sagte: en kjendt revyvise. Det var noget saadant som «Møt mig inat i drømme» eller noget lignende.

Krag gjorde en bevægelse av uvilje.

—Nei, De tar feil, sa han. De mener at der er en elskovshistorie under utvikling, en trekant Suronen—Aïno— Jos, ikke sandt? Men her er allerede indtraadt saa mange merkelige omstændigheter i denne sak at jeg ikke kan faa disse forklaret paa en saa letvint maate. En saadan løsning forklarer overhodet intet av det jeg finder uforstaaelig. Hvorfor skulde ikke Aïno og Suronen kunne møtes like saa aapenlyst her som i Kristiania? Og hvorfor skjuler Suronen sig? Deres oplysning om Aïnos besøk i «Magasin du Nord» har git mig en interessant viden forresten. Det er sandsynlig at Suronen allikevel idag har hat en sammenkomst med sin skjønne landsmandinde. Her er kommet en pakke til ham fra «Magasin du Nord» for litt siden. Sandsynligvis har de møtt hinanden til te der nede. Det er en egte kvindelig idé, ikke sandt? Paa en restaurant kan de risikere at bli set. Men hvor elegant og tilfældig falder ikke et møte i «Magasin du Nord»? Naa, men der kommer Abraham.

Abraham, det var portieren, som i dette enkle hotelgarni utførte mangehaande funktioner like fra støvlepudsing til servering av champagneflasker i chambres separées. Det var en halvgammel bedemand av en sønderjyde, som hadde skjøteskind og hakket litt i det tyske og la vegt paa at se tillidvækkende ut; men det var likesom han hele tiden følte paa drikkepengene med sine nervøse fingre. Jo, det var et godt hotel dette her. Her kunde man ha det menneskelig, hvis bare sedlerne sat litt løst.

—Nu er han gaat den finske herre paa nr. 17, sa Abraham, og her er nøklene til hans rum.

Hansted-Jensen tok nøklene fra ham.

—De forstaar vel, Abraham, sa han, at der er ikke noget uldent ved den herre — vi skal bare se hvorledes han bor.

Abraham bukket og bukket.

—Ih, bevares, hr. inspektør, svarte han. Herrerne vil se rummet, det er der jo intet ondt i. Det er et gammelt interessant hus, det sier mange som har bodd her. Et meget interessant hus. Saa gaar jeg ned i min lille baas, mine herrer, og saa faar jeg nøklene tilbake naar herrerne gaar.

Han hilste særlig høflig til opdageren og forsvandt.

Det besynderligste ved Suronens værelse var at det næsten ikke indeholdt nogen bagage. Der var bare en bitteliten haandvæske, hvori der var stukket ned et par snipper og nogen toiletsaker. Naar Krag tænkte paa den næsten pinlige eleganse, hvormed Suronen optraadte i Kristiania, maatte denne omstændighet forekomme ham usedvanlig. Det lot til at Suronen maatte være kommet avsted i stort hastverk.

Av sporene paa skrivebordet fremgik det at Suronen maatte ha arbeidet der en stund. Han hadde imidlertid tat alle sine papirer med sig, og der fandtes intet skriftlig hverken i bordskuffene eller i toiletvæsken.

Men saa var det papirkurven.

Suronen hadde været uforsigtig nok til at kaste en del papirer ned her. Det saa ut som om han hadde «renset» sin lommebok for overflødige ting, saaledes som det gjerne sker, naar lommeboken blir opfyldt av notater, lotterisedler, visitkort og breve. En del av det var revet i stykker, men det meste var krøllet sammen og kastet ned i kurven.

Der var spilleregnskaper iblandt, opsat paa bridgeblanketter. Videre var der et par fotografier av unge damer (istykkerrevne), en nota for indkjøp av tyske mark. Denne nota var datert samme dag og merkelig nok utstedt av Aktiebanken. Suronen hadde saaledes ogsaa været i Aktiebanken idag. Det var et besynderlig tilfælde. Han kunde let ha staat sammen med Jos, som det tydeligvis var ham meget om at gjøre at undgaa. Det var forresten ikke mange mark han hadde kjøpt, kun for nogen faa tusen. Endvidere fandtes der i papirkurven nogen trykte prospekter om et par norske skibsaktieselskaper (sammenkrøllet). Endvidere et utklip av «Farmand» for 27de november som indeholdt en oversigt over «Danske Orientselskab»s sidste opgjør og en fortegnelse over de gjenvalgte direktionsmedlemmer. Merkelig nok var høiesteretssakfører Annebyes navn understreket med blaa blyant.

Krag sat en stund og betragtet dette utklip, der ikke indeholdt noget andet end den officielle meddelelse om generalforsamlingen, som fra selskapet var sendt omkring til alle aviser. Men det var heller ikke selve kommuniqueet, der beskjæftiget Krag saa meget som det faktum at nu var atter Suronen paa tre punkter støtt sammen med Jos og hans foretagender: Aktiebanken, Orientselskapet og høiesteretssakfører Annebye. Det kunde naturligvis være til fældig, men det forsterket allikevel Krags fornemmelse av at der hersket en forbindelse mellem Suronen og Jos Christensen. Det var likesom Suronen hele tiden usynlig gik ved siden av den anden og grep ind i hans skjæbne. Men det var indtil videre umulig for Krag at finde en sammen hæng mellem de mange kjendsgjerninger: Hvor var Jos kjørt hen i Suronens «Exselsior»-bil? Hvorfor hadde Suronen sendt telegrammet til Kjøbenhavn? Hvorfor holdt Suronen sig skjult for Jos her nede?

Krag bladet videre blandt de krøllede og istykkerrevne papirer. Der var ikke mange tilbake. Der var bare et par forretningsbreve uten nogen interesse, et utløpet billethefte til Holmenkolbanen og ... men hvad var dette?

Pludselig holdt han et papir i haanden som fik ham til at steile. Det var et ark blaat brevpapir, hvorpaa der var nedskrevet følgende:

Kjære Jos!

Du maa komme herut en tur forinden du reiser. Det er nødvendig. Ellers trues hele foretagendet. Jonassen venter med bilen.

Reisman.

Krag maatte læse den krøllede skrivelse to ganger igjennem. Derefter betragtet han selve brevpapiret nøie. Jo, det kunde ikke være tvil. Det var det samme slags papir som det han selv var i besiddelse av.

Hansted-Jensen forstod at Krag maatte ha fundet noget meget vigtig. Han bad om at faa se det, læste det og rystet paa hodet. Han forstod ikke noget av det.

—Gudbevares hvordan De ser ut, sa han. Det er like som om de stirrer ind i andre tidsaldre.

—Det er brevet klokken 3, sa Krag aandsfraværende, brevet klokken 3, gjentok han,

—Brevet klokken 3 her nede, sa Hansted-Jensen, hør, min kjære ven, hvorledes vil De jeg skal kunne forbinde noget med det? Det later sgu heller ikke til at De forstaar noget av det.

—Men hvofor i alverden finder jeg dette brev hos Suronen? spurte Krag. Men det var likesom han talte til en helt anden.

Derefter gik han tankefuld hen til vinduet og begyndte at tromme med fingrene paa den frosne rute. Saa vendte han tilbake igjen til sin kollega og stirret paa ham med et utrolig aandsfraværende blik.

—Javisst, sa han pludselig, javisst. Det maa jeg gjøre!

—Hvad maa De gjøre? spurte Hansted-Jensen utaalmodig.

Pludselig smilte Krag.

—Jeg maa vende bøtten, sa han.

Det var et dansk uttryk som i den foreliggende situation kunde bety noget saadant som at han fra nu ar var nødt til at se saken under en helt anden synsvinkel.

XXVIII.

DET TOMME VÆRELSE.

Hansted-Jensen og Krag var blit enige om at møtes klokken halv syv paa et sted hvor utlændinger i Kjøbenhavn vækker mindst opmerksomhet. Det var paa Central Bar, Raadhuspladsen. Det sedvanlige publikum var endnu ikke kommet. Et par svenske tilreisende sat ved disken og stivet sig op efter gaarsdagens anstrengelser — og pikerne i baren halvfrøs og kjedet sig og telefonerte efter sine friserdamer. Krag vakte ingen interesse der han sat i et bortgjemt hjørne med et litet glas cognac foran sig. Han læste kveldsavisene som netop var kommet. Han studerte med særlig interesse børstidende. Der hadde paa efterbørsen været sterk rend efter D. O. S. (Danske Orientselskab), og aktierne var sprunget op med 25. Bladene noterte det som en ren merkværdighet. Alle de andre selskaper laa stille eller hadde en ganske ubetydelig stigning.

Da Hansted-Jensen indfandt sig, gjorde Krag ham opmerksom paa dette, og de blev enige om at den pludselige kursstigning maatte ha nogen forbindelse med Jos Christensens spekulation. Det gjaldt jo netop Orientselskapet. Men forresten var Børsens veier og irganger for tiden saa hemmelighetsfulde og uforstaaelige at det var ikke godt at vite. Men den omstændighet at stigningen var skedd paa efter børsen, kunde tyde paa at Jos hadde kjøpt op aktier ved sit besøk i banken klokken 1.

Forøvrig meldte kjøbenhavner-opdageren en nyhet, som gjorde Krag litt urolig. Suronen hadde i Nordisk Turistbyraa bestilt to billetter til Stockholm med næste morgentog. Han hadde yderligere bestilt to sovepladser i det derefter løpende tog mellem Stockholm og Haparanda. To førsteklasses kupeer, en dame- og en herrekupé.

—Det ser næsten ut som en bortførelse, sa Hansted-Jensen. De skal se jeg faar ret til slut, bedste ven — det hele er en almindelig kjærlighetshistorie. Suronen og den unge dame elsker hinanden; men hun er allerede saa sterkt engagert med den gamle hvalros at hun ikke tør møtes uten under utfoldelse av den dypeste hemmelighetsfuldhet. Saa avtaler de en bortførelse. Alt saadant avtales altid bedst i Kjøbenhavn. Hallo, Amalie, gi hit en Manhattan og se ikke saa dydig ut — det kunde skade forretningen.

—Den gamle hvalros er endnu ikke firti aar, sa Krag.

Hvad Amalie angaar, da avgav hun høit leende en uttalelse, som paa det bestemteste syntes at dementere opdagerens antydning. Han fik sin Cocktail.

—Naa, men med det skjeg kan han da umulig gjøre indtryk paa en pike som den lille finne, sa han, skjønt I er jo saa underlige der høit mot nord. Jeg saa en islandsk elsker forleden, det var i et skindsykedrama ved tredje kriminalkammer. Uha, ham skulde De ha set: Store løvehaar paa næsen, rødt slips, fotsid diplomatfrakke og turistsko — det er ikke til at holde ut.

—Toget gaar klokken 8 imorgen, sa Krag; vi har ikke megen tid at arbeide i.

—Vil De kanske reise med ham?

—Nei, men jeg vil opsøke Jos.

—Vil De gaa til ham som den De i virkeligheten er eller som den maskerte?

—Som den maskerte, svarte Krag; der blir tid nok til at demaskere sig. Men hvad som end sker, saa maa vi hindre Suronen fra at reise med Aïno imorgen.

—Det synes foreløbig at være umulig, sa den danske opdager; der foreligger jo ikke skygge av grund til at foreta nogen arrestation. Tvertimot, der kunde være grund til at foreta en utvisning, eftersom han generer en av vore betydeligste forretningsforbindelser. Men De mener altsaa at der er grund nok til at advare hr. Christensen?

Krag trak paa skulderen.

—Advare, sa han — det er et slikt underlig begrep.

—Naa, men De vil ialfald fortælle ham at Suronen er i byen?

—Sandsynligvis.

—Og hvis han saa sier: Hvad fa’n vedkommer det mig! hvad vil De da gjøre? Jeg tror iøvrig det er overveiende sandsynlig at han svarer Dem slik.

—Saa vil jeg fortælle ham hvem jeg er og forlange en forklaring.

—Paa hvad?

—Jeg vil forlange en forklaring paa hvorledes det kan være mulig at brevet klokken 3, som dog er mottat av ham, av Jos, hvorledes dette brev kan være kommet i Suronens besiddelse.

—Og hvis han saa svarer: Hvad pokker vedkommer det Dem? hvad saa?

—Hvad jeg dertil vil svare, sa Krag, beror paa omstændighetene. Jeg kan jo for eksempel spørre ham om hvem han helst foretrækker som ven, Reisman eller Suronen. Og hvis han synes at mit spørsmaal er forunderlig, saa kan jeg si til ham at avgjørelsen er av interesse for ham, fordi én av de to herrer naar som helst kan bli arrestert for bedrageri.

—Det er en dristig paastand, sa den danske opdager.

—Men jeg tar ansvaret, svarte Krag — for jeg vet at jeg har ret.

Krag visste at der forelaa ordre hos portieren i Palads hotellet om ikke at slippe nogen ind til Jos Christensen, som ønsket at være alene. Krag gik derfor veien omkring portieren og direkte op i anden etage hror Jos hadde sine værelser. Det var nr. 28—30, forværelse, salong og soveværelse. Krag kjendte denne leilighet for et aar tilbake, da en argentiner var blit myrdet her. Mordet var forblit uopdaget, og man mente at der laa politiske motiver bak. Krag hadde netop da tilfældigvis opholdt sig i Kjøbenhavn og hadde staat de mennesker nær som hadde hat med denne undersøkelse at gjøre, bl. a. Hansted-Jensen.

Han banket haardt paa forværelsets dør. Ingen svarte. Saa gik han ind.

Værelset var tomt, men den indtrædende forstod straks at beboeren av dette rum bare for nogen øieblik siden maatte ha været her. I skrivemaskinen derhenne paa bordet sat endnu et halvskrevet brevark. Det var tydelig at her holdt sekretæren til. Det var Aïnos arbeidsrum. Ved siden av det store skrivebord stod et telefonapparat med veksellinjer ind til de andre værelser. Foruten skrivebordet var der ogsaa et andet bord, omringet av nogen dype lærbetrukne lænestoler. Værelset hadde et yderst korrekt og solid præg av forretningsmæssighet. Det kunde nærmest sammenlignes med et høitidelig direktionsrum i en bank. Gulvteppet var holdt i en diskret, mørk farve, paa væggene hang litografier i mahognyrammer. Bordene var dækket av grøn engelsk boi. Værelset var nøiagtig som da Krag for et aar siden hadde været her. Han husket endnu rapporten om hvorledes man hadde fundet den dræpte argentiner. En av tjenerne ute i korridoren hadde hørt et skud. Han hadde umiddelbart styrtet herind — og da sat argentineren dér i den lave lænestol ved siden av telefonbordet, sterkt foroverbøiet og støttende sig paa armene, for han hadde blit rammet i hjertet. Men paa bordet ved siden av ham, ovenpaa et askebæger av det berømte danske porselæn, laa endnu hans cigar, en tyk I. B. Murios, og sendte op i luften en fin himmelblaa røk. Den dræpte var alene i hele leiligheten, som hadde tre dører ut til korridoren — og morderen blev aldrig fundet. Krag kunde ikke la være at tænke paa dette, mens han drev omkring i værelset og betragtet litografiene. Hvor litet agter man i grunden saadanne hændelser i slike tider. Og i skyggen av slike begivenheter. Netop da han gik ind i hotellet nu hadde han hørt avisguttene rope med de sidste krigstelegrammer. En ny stor offensiv var begyndt paa Vestfronten.

Men hvorfor kom der ikke nogen? Krag nærmet sig døren som førte ind til de andre værelser. En grøn filtdør. Det forekom ham at han hørte stemmer derindenfor. Men de syntes at komme langt borte fra. Det var like som om der blev talt et ganske andet sted dypt inde i det store hus.

Pludselig ringte telefonen, et skarpt klingende signal. Krag trak sig tilbake fra døren og ventet at sekretæren skulde komme ind. Men ingen kom. Det er besynderlig med et værelse hvor telefonen ringer uten at nogen svarer. Stilheten i rummet blir overordentlig; det blanke, skinnende apparat utspreder en fortættet lytten, der angriper alle tilstedeværende, saa selv væggene synes at lytte. Lyden fra gaten, stemmer og sporvognslarm og plask av hesteføtter blev opsuget av denne lytten, alt hørtes tindrende tydelig. Nu kunde han ogsaa opfatte stemmerne derinde fra de andre rom, og han skjelnet særdeles tydelig en kvindestemme som gjentagne ganger ropte: Aldrig, aldrig, aldrig! Han kunde sverge paa at det var Aïnos stemme. Men ingen kom. Saa ringte telefonen igjen.

Krag ventet endnu i nogen sekunder. Han ventet akkurat saa længe at han kunde forstaa at nu kommer enten denne korte, resignerte avringning eller ogsaa et nyt og længere signal. Netop i det psykologiske øieblik grep han hørerøret og svarte: Hallo!

Der han stod hadde han utsigt til skrivemaskinen og kunde læse det paabegyndte brev. Der var bare skrevet et par linjer. Det var stilet til Orientselskapets bestyrelse og begyndte saaledes:

«Henholdende mig til samtale med Deres advokat Annebye, har jeg herved den ære at bekræfte at —

Længer var ikke den skrivende kommet.

—Er det hr. grossereren selv jeg taler med? spurte en dansk stemme i telefonen.

—Ja, svarte Krag.

—Det er portieren, sa stemmen; jeg har netop talt med Nordisk Reisebyraa. Det er i orden. Billettene er avbestilt.

—Godt, svarte Krag — begge billettene?

—Ja, naturligvis, svarte portieren let forbauset — det var jo saa, ikke? Begge billettene til Haparanda?

—Det er godt, sa Krag og la telefonen ned.

Begge billettene avbestilt? Hadde Jos ogsaa tænkt at reise? Eller var der tale om Suronens billetter?

Pludselig aabnedes filtdøren, og Aïno traadte hurtig ind i værelset.

XXIX.

FABRIKANT MARX FRA STRASSBURG.

Aïno gav et litet utrop fra sig og støttet sig forskrækket mot filtdøren, som langsomt faldt tilbake i sit leie. Gud skelov, tænkte Krag, saa kan ikke han derinde høre os. Frøken Aïno var saa forbauset over den fremmede mands tilstedeværelse at hun i de første øieblikke slet ikke kunde samle sig til noget spørsmaal. Krag fik rikelig tid til at betragte hende.

Hun var som sedvanlig klædd i en fordringsløs mørk dragt; men den bluse hun nu hadde paa, blev holdt sammen i brystet av et diamantsmykke, og hendes frisyre, som iøvrig klædte hende fortræffelig, lot ane, at hun hadde været i hænderne paa disse uforlignelige kjøbenhavnske haarkunstnerinder, som har lært sin elegante kunst i de smaa berømte gater omkring Opera-avenyen.

—Hun er meget nervøs, tænkte Krag; bare hun nu ikke styrter ind til sin chef.

Men kunde det være mulig at hendes oprørte sindstilstand alene hadde sin grund i at hun traf et fremmed menneske herinde? Hun var virkelig meget oprørt. Hendes ansigt, hendes forskræmte øine røbet fortvilelse; Gud vet om hun ikke ogsaa hadde graatt?

—Jeg søker hr. Christensen, sa Krag rolig; tør jeg be Dem bringe ham mit kort, frøken?

Han tok sin lommebok op og begyndte at gjennemsøke den for at finde et visitkort. Han holdt sine øine fra hende og vilde gi hende tid til at samle sig.

—Er De danske? spurte hun.

—Nei, svarte han, jeg er egentlig fransk. Det vil si, jeg er lothringer. Men jeg har været her i Danmark i det sidste aar. Jeg har desværre glemt mine visitkort. Mit navn er Marx, frøken, tør jeg be Dem melde mig, fabrikant Marx fra Strassburg.

—Hvorfor staar De der? spurte hun og pekte. Hun saa ut som om hun vilde kræve ham til regnskap i en sak av yderste vigtighet. Hun støttet sig med ryggen mot den grønne paneldør og klemte sin høire haand mot dørvrideren. Krag blev mer og mer overbevist om at det ikke var hans uventede nærvær alene, som hadde ophidset hende saa sterkt. Han syntes han fik raad til selv at vise sig litt konsternert. Han trak sig derfor nogen skridt tilbake. Og idet han søkte at efterligne en utlændings besværlige, hakkende tone, svarte han:

—Jeg har ventet her i nogen minutter, min frøken; her var ingen til stede. Jeg har tillatt mig at betragte kunstverkerne paa væggene. Hvorfor jeg har staat netop der vet jeg ikke. Men jeg kan fortælle min frøken at jeg har været i dette rum før, det er nogen maaneder siden. Netop i denne stol sat da en av mine venner, en mand som nu er langt borte. Meget langt borte. Jeg forutsætter, min frøken, at jeg taler med hr. Christensens privatsekretær. Det var i et rent forretningsanliggende jeg søker Deres chef, og jeg skal ikke opta hans tid længe.

Aïno gled bort fra døren og gik hen til skrivebordet. Det var tydelig at Krags venlige og beherskede væsen hadde beroliget hende noget. Hun forsøkte at anta en tone av kold høflighet, men Krag merket at det faldt hende vanskelig. Ak, der er hændt noget derindenfor, tænkte han og husket de heftige utrop han hadde hørt: Aldrig, aldrig, aldrig!

—Kjender De hr. Christensen? spurte hun.

Krag smilte.

—Hvem kjender ikke hr. Christensen? sa han — jeg mener inden forretningsverdenen — hvem kjender ikke disse store norske forretningsmænd? Og Johs. P. Christensen er dog en av de smukkeste navn. Jeg har noget at foreslaa ham.

—Men kjender De ham virkelig? spurte hun utaalmodig, kjender De ham personlig?

—Ikke personlig, frøken — det maa jeg tilstaa.

—Kjender han Dem saa?

—Det tør jeg ikke smigre mig med.

—Men hvorfor kommer De da her paa denne tid? Hr. Christensen tar slet ikke imot. Sa ikke portieren det?

—Portieren? spurte Krag med en klædelig uvidenhet; jeg har slet ikke talt med portieren. Jeg saa hr. Christensens navn i avisen, og da jeg har en udmerket forretning at foreslaa ham —

Frøken Aïno blev mer og mer sikker og avvisende.

—Hr. Christensen tar slet ikke imot, sa hun.

—Han hviler maaske? spurte Krag.

—Nei, svarte hun; men han er optat, han er optat i en vigtig konferanse. Han har uttrykkelig anmodet om ikke at bli forstyrret.

Krag slog skjøterne i sin store prangende figurfrakke til side, gjorde sig det uten videre magelig i en av de store stoler, strøk velbehagelig sit silkeskjeg og sa:

—Det haster slet ikke, min frøken, jeg kan saa godt vente. Hils hr. Christensen og si at jeg venter mer end gjerne til det behager ham at være ledig. Har frøken været i teatret for nylig?

Aïno gjorde en bevægelse av ubehag.

—Deres navn, sa hun — jeg skal melde Dem, Men jeg kan bare gjenta at De ikke blir mottat. Jeg vil ogsaa meddele hr. Christensen at De synes at være meget paatrængende.

Krag bukket.

—Marx, sa han, det er let at huske. Det er et berømt navn, jeg maa bare beklage at jeg ikke hører til den berømte familie.

Men netop som Aïno skulde gaa ind for at melde ham, lød der en raslen ved klapdøren. Aïno blev staaende stille ved skrivebordet Krag, som hele tiden opmerksomt betragtet hende, undredes i sit stille sind hvem som var mest nysgjerrig, hun eller han. Nu kommer Jos, tænkte detektiven. Det vilde more ham at se om Jos kunde kjende ham igjen.

Den grønne filtdør blev hurtig slaat op, og en herre traadte raskt ind i værelset. Han opdaget øieblikkelig Krag og blev staaende som fastnaglet, mens filtdøren lydløst gled ind i sine fuger. Krag reiste sig. Han reiste sig pludselig ved synet av den indtrædende. Detektiven blev saa forbauset ved at se dette menneske at han reiste sig ikke saa meget av høflighet som fordi han rent instinktmæssig vilde indta forsvarsstilling. Den indtrædende var ikke Jos.

Det var Suronen.

Suronen var klædd i selskapsdragt. Hans mørkgraa soupékappe var kastet løst over skulderen, og ned fra hans hals hang et langt, hvitt silkeskjerf. Chapeau-claque skjødesløst lagt tilbake paa skolten. Den tykke, smørgule javastok i dandyform under armen. Han saa flot ut. Næsten som en kabaretsanger. Han besvarte knapt Krags hilsen, men saa til gjengjæld strengt spørgende paa Aïno.

—Denne herre vil absolut tale med hr. Christensen, forklarte Aïno. Han vil slet ikke gaa før han har talt med hr. Christensen. Den herre er utlænding, Marx, heter han. Fra Strassburg.

—Har De da ikke sagt at hr. Christensen er optat? spurte Suronen.

—Jo, men saa vil han vente, sier han.

—Min herre, sa Krag, De taler med en dame, hvorfor tar De ikke Deres hat av?

Det gav et sæt i Suronen. Hadde han anvendt monocle vilde han sikkert ha rettet den ind for at virke overlegen. I stedet for puttet han den ene haand i lommen og begyndte at manøvrere stokken med den anden.

—Syng, sa Krag — eller rettere han sa paa sit gebrokne: Sing, sing!

—Hvadbehager? spurte Suronen.

—Sing, min herre, fortsatte Krag ufortrødent, jeg har i min besiddelse det bestemte indtryk at De vil synge. Saaledes staar alle de store kunstnere, naar de skal singe sine sange. Men ach, de er aldrig fornøielige. Jeg synes ikke de er fornøielige, hverken de store kunstnere eller deres sange. Og hvorfor smider altid de store kunstnere her i verden? Jeg har den idé i min fantasi at jeg vil engagere alle nordens store kunstnere til at synge sange for Stomatol og Odol, ti saaledes smiler de store kunstnere.

—Er De gal? spurte Suronen forbløffet. Hvordan pokker er han kommet herind?

—Han stod der henne ved telefonen, forklarte Aïno.

Suronen gjorde et pludselig slag hen mot skrivebordet, rettet ut med sin haand det halvskrevne brevark som hang bøiet over skrivemaskinrullen, og læste det skrevne.

—Naa, det var jo ingenting, mumlet han halvhøit.

Han gik tilbake igjen til Krag.

—Hvad vil De? spurte han.

—Jeg vil tale med den Christensen. Jeg har en glimrende idé.

—Men De hører jo at hr. Christensen ikke er til at faa i tale. Han mottar ingen. De maa gaa nu. Her springer saa mange folk ind med dumme projekter og forslag. Hr. Christensen har ganske andre ting at tænke paa.

—«Dumme idé», hermet Krag med voldsom forbitrelse, De kan slet ikke bedømme min «dumme idé». Det er en ganske glimrende idé, min herre; vi kan tjene mange penger hr. Christensen og jeg, milliaaner! Har jeg gjort min forstaaelse?

Suronen stod og støttet sig paa sin stok og betragtet den anden granskende. Han gjorde et hovedkast hen mot telefonen.

—Hvad hadde De derhenne at bestille? spurte han.

Krag søkte at lægge en moralsk bevæget forargelse i sin stemme.

—Tror De jeg har været nysgjerrig? spurte han. Nei, min herre, disse mennesker fra norden lægger altid falske betydninger paa hæderlige mennesker. Jeg har været i dette rum før engang, for nogen maaneder siden. En god ven av mig sat netop i den stol derhenne og var død med en revolverkule i hjertet. Det var en ven fra Argentina, en meget god ven, og jeg vilde da se den stol igjen. Det var det hele. Jeg kan fortælle Dem at dette værelse er meget tragisk. Her hænder altid noget uhyggelig i dette værelse.

Suronen spurte:

—Vil De nu gaa. Eller skal jeg kalde paa hovmesteren for at faa Dem kastet ut?

Krag slog sig teatralsk for sit bryst og ropte:

—Jeg ønsker ikke at være fornærmet av Dem. De kan ikke fornærme mig, som staar med hatten paa i en dames værelse. Jeg kan møte Dem et andet sted, saa skal jeg pynte Deres hvite skjortebryst.

Suronen gik imot ham, men Krag strakte haanden frem.

—Rør ikke ved mit skjeg, ropte Krag, ti det er en dødsfornærmelse.

I det samme ilte Aïno frem og klynget sig til Suronens arm.

—Andreas, sa hun indtrængende og bedende, Andreas, la ham gaa.

Det var dette Krag vilde høre.

XXX.

UT AV MØRKET.

Det var tydelig at Suronen alene med den yderste vanskelighet kunde betvinge sin lyst til at kaste den generende fremmede ut. Og merkelig nok lot det til at Asbjørn Krag med hensigt vilde drive hans raseri frem.

Han gjentok flere ganger:

—De er ingen gentleman, sa han. Her kommer jeg for at foreslaa hr. Christensen en fin lille forretning. Og saa blir jeg mottat paa denne maate. Det er uhørt, min herre.

Aïno holdt fremdeles fast paa Suronen, som gjorde milde anstrengelser for at slite sig løs.

—Hvilke referanser har De? spurte han.

Men da satte Krag sig i positur, og idet han indbilsk strøk sit skjeg, utbrød han:

—Referanser, min herre! Min egen person er min anbefaling. Jeg skulde tro den var god nok. Og desuten vil det fremgaa av denne lille fine forretning, jeg vil foreslaa — — —

Krag la en betoning paa uttrykket «den lille fine», en kjælen, hemmelighetsfuld betoning, som ikke kunde efter late nogen tvil om forretningens natur.

—Grosserer Christensen interesserer sig sikkert ikke for den slags forretninger, De har at foreslaa ham, sa han.

—Ikke? svarte Krag støtt. Som om den ene forretning ikke kan være like saa god som den anden. Hovedsaken er dog at tjene penger, og fordi om hr. Christensen har tjent umaadelig mange penger under krigen, blir han ikke nogen finere mand end for eksempel jeg, som har tjent mindre. Vi er like store snytere for Vorherre, haha!

Krag lo selv sterkt av sin vittige bemerkning. Men hans grovhet, der tilsynelatende var ganske ubevisst, fik dog bægeret til at flyte over. Før han visste ordet av det, fandt han sig selv placert utenfor i korridoren, hvor han søkte at samle sig, rystet og forbløffet over den uventede fart hvormed han var kommet ut av døren. Endnu lød Suronens sidste truende ord i hans ører:

—Hvis De vaager at vise Dem her en eneste gang til, saa blir De heldt ut gjennem vinduet.

Da han passerte gjennem svingdøren nede i vestibylen, la han merke til at en av de smaa dørvogtere sendte ham speidende og granskende øiekast. Krag forstod at han hadde en av Hansted-Jensens smaa spioner foran sig. Han forstod ogsaa signal-systemet. Knegten fulgte efter ham ut paa gaten for at konstatere hvilken vei han tok. Derfra kunde han gi tegn til bilvakten som stod oppe ved Fredriksberggate, og som passet telefonen for droschebilene. Om nogen minutter vilde sikkert Hansted eller hans folk ha rede paa at den franske herre med det lange, brune skjeg hadde forlatt Paladshotellet. Hansted-Jensen var netop en mester i den slags spionering. Han hadde alt arrangert minutiøst. Netop gjennem alle disse mennesker, som i sit sedvanlige arbeide var spredt over byen, kunde han til en hver tid være i besiddelse av den kundskap han ønsket. Gatefeiere, chauffører, dørvogtere og reklamebærere — alle disse var hans «øine». Men det var da ogsaa som oftest et udmerket materiale at arbeide med. De hadde næsten alle denne hurtige opfattelsesevne som storbyens yngel lærer at erhverve sig i kampen for tilværelsen paa gaten.

Krag gik direkte til sit hotel. Han lot til at være i et udmerket humør. Da den gamle slesviger bragte ham et telegram, talte han yderst venskabelig med ham, og av Krags stilfærdige væsen kunde det ikke sees at han for nogen øieblikke siden paa en særlig fornærmelig maate var blit kastet ut av hotelværelset.

Det telegram han fik var usedvanlig langt, rummende flere blade. Han læste det omhyggelig igjennem, og da han var færdig med det, la han det ned i sin lommebok, og efter at ha tænkt sig om en stund sa han halvhøit for sig selv:

—Saavidt jeg forstaar dette, har jeg endnu rikelig tid paa mig.

Derefter gjorde han omhyggelig toilette, hvilket foregik paa, den maate at han stykke for stykke fjernet sin maskering. Det var i grunden besynderlig hvor enkelt det hele var, hvordan det med faa midler hadde lykkedes at anlægge et helt nyt og fremmedartet utseende; men det røber jo netop mesterskabet ved maskeringskunsten — ved de enkleste midler at kunne opnaa det mest forbløffende resultat.

Mens han stod paa hodet i vaskefatet — hotellets eneste badeværelse var bortleiet som opholdsrum til en tysk familie — kom Hansted-Jensen. Krag vendte sig mot ham med vandet dryppende fra overkroppen.

—Fremdeles cycleklemmer, sa han, det gaar ikke.

—Hvad nu da? spurte den danske opdager. Jeg er en praktisk mand og sparer mine klær. Vi kan ikke alle være norske skibsredere.

—De maa nemlig soupere med mig iaften, sa Krag — paa Nimb. Jeg har latt mig fortælle at der endnu paa Nimb skal findes et par flasker tilbake av Haut Brion 99.

Hansted-Jensen lot sig falde ned i en stol.

—Det passer mig godt, sa han, jeg er nemlig træt. Jeg blir nemlig altid træt, naar der ikke forekommer virkelige hændelser. Og denne gang har De skuffet mig, kjære ven. Der pleier altid at være mindst ét mord i følge med Dem.

—Vent litt, svarte Krag smilende — vi er endnu ikke færdige.

Hansted tændte en cigar og strakte sig makelig til rette i stolen.

—Tror det ikke, sa han, tror det slet ikke. Nu har jo ogsaa disse to mennesker, hvad er det nu de hetter, jo, Suronen og Aïno, opsat sin reise. Billettene paa reisebyraaet er avbestilte.

—Aha, De arbeider paa egen haand?

—Det er vel gjennem automobil-telefonen paa Raadhuspladsen De har faat rede paa at jeg er gaat her hen? spurte Krag.

—Det er ikke vanskelig at opdage, vrisset Hansted, halvt fornærmet, naar man kjender systemet, Det er praktisk at vite hvor man har Dem. Hvad staar der i telegram met De fik for litt siden?

—Det burde De jo vite, svarte Krag.

—Nei, det var for langt.

Krag kastet telegrammet hen til ham.

Da Hansted-Jensen hadde læst det, sa han

—Utrolig. Det handler jo bare om en bil. En «Excelsior»-bil, som render omkring i Kristiania. Jeg har aldrig hørt paa maken. Deres mand telegraferer om hvor den har opholdt sig praktisk talt fra minut til minut. Jeg ser at den har staat 10 minutter utenfor et sted som kaldes Pilestrædet 96. Det høres overordentlig vigtig ut. Er der tale om en veddekjørsel?

—Paa en maate, svarte Krag — der er tale om hvem som kommer først: Bilen eller jeg.

Hansted-Jensen lænte sig frem og rakte ham telegrammet.

—Men De er jo i Kjøbenhavn, sa han, og bilen saavidt jeg forstaar i Kristiania. Det maa dog kaldes en merkelig veddekjørsel.

—Det er kanske derpaa det beror, svarte Krag, om De skal faa Deres ønske opfyldt eller ikke.

—Hvilket ønske?

—Ønsket om at jeg ogsaa denne gang skulde ha et mord i mit følge.

Hansted-Jensen reiste sig.

—De er i godt humør idag, sa han. Noget maa være hændt. Har De talt med Jos?

—Nei.

—Men De gik dog op paa hotellet for at træffe ham.

—Ja. Men jeg traf Suronen i stedet for.

—Inde i Jos Christensens leilighet?

—Ja, Christensen selv negtet at motta mig.

—Men saa er det jo galt at Suronen søker at undgaa Christensen?

—Absolut galt.

—De samarbeider maaske?

—Ja, i høi grad.

—Men hvorfor opnaadde De ikke at faa talt med Christensen?

—Væsentlig fordi jeg optraadte uforskammet.

Krag fortalte ham hvad der var skedd. Da han i fortællingen kom til det punkt hvor han hadde sagt at baade han og Christensen var like store snytere, utbrød Hansted-Jensen:

—Men De maatte da vite at De efter en saadan bemerkning risikerte at bli kastet ut?

—Ja.

—Det var maaske ovenikjøpet Deres ønske at bli utkastet?

—Ja, absolut.

—Men De gik dog derop for at faa tale med Christensen?

—Det er rigtig nok,

Men saa hændte noget som fik Dem til at forandre taktik?

—Ja.

—Var dette «noget» maaske Suronens uventede tilstedeværelse? For hans tilstedeværelse var vel uventet?

—Absolut.

—De vilde kanske ikke at Suronen skulde paahøre Deres samtale med Christensen?

—Nei, det var mig meget imot.

Den danske opdager saa tvilende ut.

—Der maa være hændt noget mere, sa han. De er i et slikt merkværdig fandenivoldsk humør. Et slikt humør som man er i efter en vel overstaat eksamen. Eller naar noget andet er lykkes for en.

Krag stod foran speilet og knyttet sit slips og plystret fornøiet med i en fløiten nede fra gaten. Det var en av dagens slagmelodier.

—Jeg skal fortælle Dem akkurat hvad der er hændt, sa han. Indtil nu har jeg rendt omkring i mørke i denne fordømte sak. Alt har været forkjert. Intet har stemt. Leddene har ikke føiet sig sammen. Jeg har i virkeligheten været dypt fortvilet. Jeg forstaar jo godt at det hadde sin grund i at jeg saa det hele under en feilagtig synsvinkel, og at opklaringen pludselig vilde komme som et lynskud, hvori man ser alt blændende tydelig. Nu er det kommet. Nu stemmer alt. Vi vil ha en glad aften. Kanske kan vi allikevel komme til at opleve noget av det De ønsker. Kan De være færdig om en time?

—Ja, brilliant. Jeg kjører ned om paskontrollen for at se litt paa folkene, som skal avsted med Malmøfærgen — og senere har jeg intet særlig at bestille.

—Saa sender jeg nogen telegrammer til Kristiania imens, og saa møtes vi hos Nimb.

—Vær nu forsigtig med hvad De telegraferer, sa Hansted-Jensen spøkende. La ikke den der bilen holde længer utenfor Pilestrædet nr. 96.

—Har De penger? spurte Krag.

Opdageren tok sin lommebok — let forbauset.

—Nei, jeg mener disponerer De litt penger, litt formue, sparepenger?

—Aa ja, noget.

—Saa maa De spekulere. Jeg telegraferer iaften til Kristiania efter en bankkonto. Jeg vil spekulere imorgen, kjøpe! Hvorfor skal man ikke være med?

—Hvad vil De kjøpe? spurte Hansted-Jensen nysgjerrig. (I virkeligheten spekulerte alle i denne tid, smaa og store, retfærdige og uretfærdige, bemidlede og ubemidlede).

—D. O. S., svarte Krag.

—Orientselskapet, det er gaat op med 25 idag, sa Hansten eftertænksomt — tror De det vil stige yderligere?

Det vil stige voldsomt imorgen, svarte Krag.

XXXI.

HOS NIMB

Det blev en fortræffelig soupé, saaledes som kun dette gamle, ansete etablissement kan sætte paa benene. Krag hadde valgt en plads hvorfra han hadde utsigt til salen og samtidig selv kunde sitte uforstyrret. I den første time syntes han udelukkende at interessere sig for menuen og vinene, og Hansted-Jensen (som var kommet med prisværdig raskhet) forsøkte forgjæves at faa ledet samtalen ind paa andre ting. Selv ikke da den danske opdager gjorde ham opmerksom paa at ogsaa Suronen befandt sig i lokalet, gjorde det synderlig indtryk paa Krag. Han bare nikket og svarte:

—Tak, jeg har set ham. Men hvad foretrækker De til disse herlige forretter? Foretrækker De en liten cocktail eller en snaps efter svensk skik. Jeg tør anbefale Dem snapsen. Her faaes en 30 aar gammel Lysholmer, let avkjølet. Det er med gammel akvavit som med fin konjak — den maa ikke være for kold. Godt, saa bestemmer vi os for Lysholmere.

Saa kom snapsen og de smaa forretter, smakfuldt arrangert paa en sølvbrikke. Der var blandt retterne slike ting som var ganske usedvanlige i den tid, saasom store, flaadde franske sardiner. Efter suppen kom en Homard americaine, hvis tilstedeværelse bragte Krag til at beklage det infame dyrplageri som menneskene maatte finde sig i. Det var nemlig nødvendig, hvis en hummer paa amerikansk skulde være korrekt tilberedt, at den forinden kokningen med en træklubbe blev levende radbrækket. Krag mente overhodet at det moderne kjøkken i raffinerte finesser langt overgik inkvisitionens mysteriøse torturkammer. Hansted-Jensen stirret bestyrtet paa sin kollega, som med velbehag smattet til en Pol Rocher brut 1906. Han hadde aldrig tidligere lagt merke til at Krag var særlig henfalden til bordets glæder. Og han fik en bestemt mistanke om at Krag hadde en skjult hensigt med disse belærende foredrag ved hver ny rets ankomst. Serveringen foregik under overopsigt av en ældre, engelsk anstrøken hovmester som smilte umerkelig ved at paahøre Krags utlægninger. Hansted-Jensen fulgte denne hovmester med øinene, indtil han fik konstatert at han ogsaa betjente et bord længer fremme i salen, hvor Suronen var bænket i en kreds av glade venner og veninder. Saa begyndte han at forstaa — — —

Først ved den vinkokte Pragerskinke med Haut Brionen fra 99 lot det til at Krag begyndte at nære interesse for andre ting end bordet og serveringen.

—Kjender De selskapet der henne? spurte han i et øieblik, da hovmesteren hadde trukket sig tilbake.

—Foruten Suronen, svarte Hansted-Jensen, er der den norsk-russiske storkjøbmand Güssow, det er den bittelille mand som ser ut som en engelsk jockey. Det paastaaes om ham at han kjøper op tusen paa tusen av gamle røde danske enkronesedler for at anvende dem som tapeter i sine værelser. Han er hestesportsmand og børsmatador. Saa er der den danske sakfører Henriksen, ogsaa børsspekulant, om hvem det siges at han har ofret en formue paa at faa gulvet i sin dansesal saaledes indredet med mekaniske musikinstrumenter, at de forskjellige apparater paa en yderst melodiøs maate følger de dansendes bevægelse i stedet for omvendt. Saa er der den lille svenske baron Grip som i løpet av 14 dage skal ha tjent fire millioner paa Børsen, og som i forrige uke kjøpte Wivels restaurant, avskediget musikken, fordi den irriterte ham, hvorefter han solgte restauranten igjen med femti tusen kroners tap. Saa er der jøden Rubenson, en av Kgl. danske Porcellænfabriks bedste kunder; hver anden dag maa han nemlig forny sit porselæn fordi han skyter til maals paa det med remingtongeværer. Hans sidste erhvervelse er en lukket luksusbil, bestemt til at transportere hans engelske veddeløbshest «Endymion» til og fra veddeløbsbanen. Denne bil er et rent vidunder, foret med svinelær, den har indlagt elektrisk varmeapparat og betjenes av tre uniformerte staldknegter. Han er 19 aar. Endvidere er der hans veninde, frøken — — —

—Hold op, sa Krag, jeg væmmes. Nu hilser desuten Suronen med glasset.

Krag hilste igjen, overstrømmende vennlig og likesom pludselig gjenkjendende.

—Nu fortæller han de andre hvem jeg er, sa han; han bøier sig mot dem og taler lavmælt, og de titter herhen. Hvad synes De om Suronen, kjære ven?

—Han ser ut som en bokser, svarte Hansted-Jensen.

—Han er det sikkert ogsaa. Det er en fuldkommen atlet. Han har ogsaa været i Amerika. Der maa han ha været kullemper eller præriearbeider eller noget lignende. Jeg kan se det paa hans hænder. Han forsøker forgjæves at skjule at han har hænder som har arbeidet. Men hvis De støter paa ham nogen gang, da læg merke til hans øine. Jeg har sjelden truffet et fysiognomi, som gir et bedre uttryk av viljestyrke og karakterfasthet.

—Det er netop et slikt ansigt som besnærer fruentimmerne, sa Hansted-Jensen, besnærer dem og gjør dem ulykkelige. Jeg kan saa godt forstaa at hun graater.

—De mener Aïno. Graat hun virkelig?

—Ja.

—Iaften?

—Ja. Jeg skulde ha fortalt Dem det tidligere; men det har jo ikke været mulig at komme til orde. Dertil har De været for optat av denne herlige mat og disse udmerkede vine. Jeg har forresten en forklaring paa Deres optræden. Hvis den engelske hovmester av en eller anden nysgjerrig gjest blir spurt om hvad vi taler om, hvad ønsker De da helst at han skal svare?

—Jeg ønsker, sa Krag, at han skal svare hvad jeg tør vedde paa han allerede har gjort: at jeg i tyve minutter udelukkende har talt om, hvorledes amerikanske hummer tilberedes. Men hvorfor graater Aïno?

—Hun har forsøkt at flygte iaftes, sa Hansted-Jensen, fra hvem vet jeg ikke. Maaske er det Jos, som har skræmt hende. Maaske er det Suronen. Det er jo ogsaa et vanskelig valg. Denne uutslukkelige energi paa den ene side. Og saa alle Jos’ millioner paa den anden. Jeg saa hende for en time siden. Jeg hadde som sedvanlig inspektion nede ved paskontrollen for svenskebaaten. Jeg har jo et udmerket personalbekjendtskap, og der er mange reisende vi maa holde øie med. Forestil Dem saa min forbauselse, kjære ven, da jeg i flokken opdager Aïno indhyllet i en sort reisepels og med en liten væske av krokodilleskind i haanden. Jeg stilte mig ved siden av paskontroløren, og netop da hun skulde faa sit pas stemplet, grep jeg ind. Deres pas er ikke i orden, frøken, sa jeg. De kan ikke komme igjennem med dette. Jeg vet ikke hvem som var mest forbauset, hun selv eller paskontroløren. Passet var nemlig fuldkommen i orden. De ser vel nok, Petersen, sa jeg strengt til kontroløren, at statspolitiets dagsstempel mangler. «Statspolitiets dagsstempel», det var noget jeg fandt paa i øieblikket. Men Petersen var da ikke dummere end at han ogsaa straks op daget mangelen. Hun forsøkte med bønner. Det hjalp ikke. Saa grep hun til lommetørklædet. Det hjalp heller ikke. Jeg beklager at maatte si det. Mit hjerte bævet. Nu sitter hun paa sit hotelværelse øverst oppe i Paladshotellet og graater.

—Kan de høre det helt hit? spurte Krag.

—Nei, men jeg fulgte hende til hotellet, og hun var meget ulykkelig. Jeg lovet hende at bringe passet i orden til imorgen.

—Og jeg frygter for, sa Krag, at vanskeligheten med «statspolitiets dagsstempel» ikke kan ordnes saa hurtig. Hvad betyr det vel, tror De, at hun vilde flygte?

—Kanske for at slippe at vælge, forsøkte Hansted, idet han sukket.

—Det betyr, sa Krag, at vi nærmer os katastrofen med rivende hurtighet. Hun forstaar hvad der skal hænde og forsøker at komme bort i sidste øieblik.

Grepet av en ny tanke spurte detektiven

—Saa De hendes billet?

—Ja, hun hadde billet til Kristiania. Ovenikjøpet uten soveplads. Det var hende vigtig at komme avsted.

Asbjørn Krag blev et øieblik ganske eftertænksom.

—Til Kristiania, mumlet han. Saa er der allikevel mod i den lille. Hun vilde tilbake igjen — — —

—Kanske hun vilde op og kjøre i «Excelsior»-bilen? spurte Hansted-Jensen spøkefuldt smilende.

Krag sukked.

—I har jo mange indfald der oppe i Norge, fortsatte den danske opdager. Kanske hun rent ut sagt hadde lyst til at sitte utenfor Pilestrædet 96 og vente i bilen?

Krag stirret alvorlig paa ham

—Kjære ven, sa han, De tror at De er spøkefuld og De aner ikke hvor alvorlig De er. Det var netop det hun vilde.

Hansted-Jensen hævet sit glas og lo hjertelig.

—Jeg forstaar, sa han, at De ikke er oplagt til forretninger iaften. De slaar alt bort i spøk, La os da more os med de andre. Se, nu begynder dansen mellem bordene. Deres ven Suronen fører op.

—Og imorgen stiger Orientselskapet yderligere, sa Krag. Det skulde ikke forundre mig om det ryker hundrede i veiret.

XXXII

«EXCELSIOR» KJØRER.

Krags spaadom gik i opfyldelse. Orientselskapet steg voldsomt næste dag. Det begyndte med et salg av 470. En time efter var aktierne oppe i 500. Da børsen sluttet, ropte man som vanvittig efter at kjøpe til 535—540. Det var en stigning som var ganske usedvanlig selv for disse tider.

Det besynderlige var at ingen rigtig visste hvorfor denne pludselige stigning var kommet. Man visste bare at der blev kjøpt fra alle kanter. Og denne hemmelighetsfuldhet bragte rygterne til at svirre og forstørret de gyldne mulig heter. Der blev talt om at Orientselskapet med svimlende fortjeneste var i færd med at realisere sine store kinesiske plantager. Der blev ogsaa talt om at det store selskap stod over for en vældig sammenslutning med andre lignende internationale foretagender. Endvidere blev der i krokene hvisket om at selskapet drev underhandlinger med et stort norsk konsortium. Men disse vilde rygter blev omgit av den yderste hemmelighetsfuldhet. Selskapets direktør blev bestormet av referenter, men negtet at uttale sig. Hvad der nu end var i veien — ett synes ialfald sikkert, at det var lykkedes vedkommende, som trak i snorene, at holde det hele godt skjult.

Den store hausse i D. O. S. paavirket iøvrig hele Børsen. Alle papirer gik i veiret, nogen mindre, nogen mere. Haussistene hadde nogen store øieblikke. Det var i en av disse smukke dage som pludselig kan sætte ind før jul, med næsten vaarlig varme. Byen dyppet sine blinkende taarne i en blaa foraarshimmel. Det var likesom det gode humør fra Børsen hadde spredt sig over byen. En opmerksom lytter kunde høre hvorledes den sang i et hurtigere tempo. Gaterne og butikkene var vrimlende fulde av mennesker som skulde gjøre juleindkjøp, og i den umaadelige, drivende trafik i centrum med muntre stemmers støi og menneske mængdens ivrige travelhet, var der noget av guldets lystige klang. Saaledes laa ofte de store byer utenfor krigens herjede land i en nervøs stemning av sorgløshet. Det uhyre og fantastiske spil om nationenes skjæbne grep ind i alle forhold. Rike chancer vekslet med hver time paa dagen, og fornemmelsen av det berusende held og en gjentagelse av spillets umaadelige spænding strømmet eventyrlig over byen og avsatte sin uro i alle menneskers sind.

Men saa pludselig paa andre dage kunde billedet helt forandres. Da var det likesom en skumring snek sig over byen, en skygge fra den store tragedie, og i denne skygge blev menneskene grepet av angst og mere stille; men ogsaa i det dæmpede liv merkedes den uhyre nervøsitet, som den meningsløse ulykke avsatte, en raadløs jagen hit og dit, en ukuelig længsel efter fest eller efter at skjule sig, kanske hændte det alt sammen alene paa grund av menneskenes ubevisste længsel efter at glemme tilværelsens umaadelige usikkerheter.

Men denne dag var en av de lykkelige. Naar kvelden kom, og menneskene brøt ut fra sine virksomheter, antok livet et pludselig og umotivert præg av festdag. Alle vilde ut og more sig. Slik hændte det ofte. Restaurantene var yrende fulde og duret under festmusik. Danselokalerne stod i en bølgende vrimmel, gaterne gjenlød av halløi og optog. Men mange aar efter vil mennesker, som har oplevet denne underlige larm, sikkert mindes den med en erindring om noget sælsomt makabert. Nu og da lyttet man ind mot den mørke himmel, hvor blæsten duret som lyden av fjern trommeild.

Paa denne besynderlige dag levde ogsaa Asbjørn Krag som en av de andre, som ogsaa var blit besat av den almindelige sorgløshet. Han syntes helt at ha glemt at han var kommet her ned for at fuldende et bestemt arbeide. De menneske han hadde foresat sig at holde øie med, syntes ikke at interessere ham længer synderlig. Hans danske kollega der som sedvanlig kom med meldinger fra sine for skjellige vaktposter, konstaterte dette til sin store bedrøvelse. Han gav et betegnende uttryk for sin misstemning da han sa:

—Hvor er forbrydelsen? Jeg begyndte at tro paa den da jeg konstaterte Aïnos flugtforsøk. Men idag har De ikke foretat Dem noget andet end at beregne chancerne for Deres børsspil.

—Men De spiller jo selv, svarte Krag. De har kjøpt i formiddag til 475. Det samme har jeg gjort. De ser saaledes at jeg hadde ret i min spaadom.

—Unegtelig. Men jeg begynder at forstaa sammenhængen nu. De husker paa Børsen om merkelige norske spekulationer. Hvis jeg sætter disse spekulationer i forbindelse med Jos’ og Annebyes konferanser, saa har vi jo hele forklaringen paa at Orientselskapets aktier gaar op. Orientselskapets konsulent har ogsaa idag hat en længere konferanse med Jos paa hotellet. Manøvrene foregaar i den dypeste hemmelighetsfuldhet, men jeg tror allikevel at en eller anden har faat en tæft av det. Rygterne har som sagt begyndt at svirre. Men det er forresten pokker til hausse idag. Børsen er aldeles vild. Og jeg er sikker paa at alle bordene i de store restauranter er bortbestilt iaften. Krovertene mobiliserer regimenter av champagneflasker.

—De har lydt mit raad hittil, sa Krag — De maa gjøre det igjen. Orientselskapets aktier kan endnu sælges for 530.

—540, svarte Hansted-Jensen.

—Naaja, sælg ialfald. Jeg har allerede solgt til 530. Det er dog en fortjeneste av 55 paa nogen timer.

Opdageren saa tvilende paa sin ven.

—Men med den fart Børsen har paa idag, indvendte han, kan aktierne let flyve femti op imorgen.

—Aktierne gaar maaske noget op imorgen, naar Børsen aapner.

Krag tænkte sig om like som om han regnet efter.

—Men jeg tror næsten, sa han, at ved 1-tiden begynder faldet. Men da gaar det ogsaa rivende nedover.

—Og saa? spurte kjøbenhavneren.

—Saa, svarte Krag, saa begynder egentlig vort arbeide. Nu har vi hvilt et par dage. Jeg skulde egentlig i denne tid været henvist til den rene ørkesløshet. Men jeg liker mig nu egentlig ikke uten et visst spil og spænding. Derfor har jeg leket litt med Børsen. Som et rent tidsfordriv, kjære.

Jeg antar at dette tidsfordriv har indbragt Dem nogen tusener.

—Absolut. Og Dem?

—Tolv tusen, hvis jeg sælger nu. Hvorav vet De saa sikkert at aktierne kommer til at falde?

—Jeg har faat et telegram fra Kristiania, svarte Krag.

Hansted smiltet.

—Det er som pokker hvor I er alvidende der oppe, sa han.

Krag kastet telegrammet hen til ham. Hansted læste det og brast i en skraldende laftter.

Saa læste han endnu engang telegrammet høit og lo igjen.

Telegrammet lød saaledes:

«Excelsior» kjører.

Det hadde ingen underskrift,

—Er det bilen? spurte kjøbenhavneren.

—Ja, svarte Krag, det er bilen.

—Den kjører. Det er virkelig vidunderlig. Den staar altsaa ikke længer utenfor Pilestrædet 96?

—Nei, nu staar den ikke længer der, svarte Krag koldblodig.

Hansted-Jensens munterhet var virkelig overvældende.

Men Krag saa hvasst paa ham.

—Istedenfor at more Dem slik, sa han, skulde De tænke litt paa Deres penger. Sælg! Jeg raader Dem til det, hvis De vil redde Deres gevinst.

Kjøbenhavneren betænkte sig. Han blev avvekslende munter og alvorlig. Endelig sa han:

—Jeg maa jo forutsætte at dette telegram er et avtalt signal.

—Slet ikke, svarte Krag, det er en faktisk meddelelse. En oplysning. Og manden som sender dette aner i virkeligheten ikke det mindste om spekulationene i Orientselskapet.

—Saa sælger jeg allikevel paa Deres ord, sa Hansted, jeg er ingen hasardør. Jeg tør ikke beholde aktiene længer efter dette. Tænk, at «Excelsior»-bilen kjører, ha, det er jo frygtelig.

Han stirret ut paa den soldirrende, menneskehvirvlende gate.

—En vidunderlig dag, sa han, og en besynderlig dag.

—Men imorgen, svarte Krag, blir det en endnu besynderligere dag.

Kjøbenhavneren stirret paa ham opmerksomt.

—Det er forresten pokker, mumlet han, hvor De allikevel er alvorlig.

XXXIII.

FORSVUNDET.

Det gik nøiagtig som Asbjørn Krag hadde forutsagt.

Da Børsen aapnedes stod Orientselskapets aktier i 540. Etterspørselen var til at begynde med overordentlig, og kursen steg i smaa sprang, 45, 55, 60, Morgenavisenes artikler om Orientselskapet hadde yderligere øket interessen for dette papir. Alle børsreferentene var enige om at noget særlig var i gjære, og flere hadde tæften av at der var noget med en Kristiania-spekulation. Det antydedes aapenlyst at selskapet stod i færd med at sælge sine plantager. En dristig avis kunde endog nævne summen, 35 millioner kroner. Noget, som bidrog til at øke spændingen, var den ubrytelige taushet Orientselskapets direktion la for dagen. Den hverken benegtet eller bekræftet rygterne. Den omgav sig med en tæt hemmelighetsfuldhet, men Børsens snedige spioner hadde faat opsnuset, at kjøpere av Orientselskapets aktier kunde findes endog i umiddelbar nærhet av direktionen, og saa begyndte det bestemte rygte at svirre, at direktionen selv kjøpte.

Ogsaa denne omstændighet at bladene bragte avvikende og delvis motstridende meddelelser, styrket haussen. Det beviste jo at ingen visste noget sikkert, og at delt maatte være noget særlig vigtig paa færde, eftersom hemmeligheten blev saa godt holdt. I den første time frembød Børsen et billede paa virkelig amerikansk flugt. Larmen bredte sig fra Børssalen ut til den spekulationslystne mængde, som trængte paa for at faa vite noget, og videre ut til Citykvarterets kontorer. I de første timer blev der ikke talt, skreket, telefonert og kablet om noget andet end D. O. S., og en uttalelse av den berømte outsider «Stockholmeren» bredte sig med lynets hastighet. Han hadde sagt: Vi stanser ikke før ved 1000. Børsen hadde igjen en av sine store dage, hvilket betød at en hel del ellers fornuftige mennesker i nogen timer var besat av en slags hypnose en galskap. Tiltrods for at ingen visste noget bestemt, svor dog alle til haussen. Der var ikke tvil i deres tanker: Kjøp, bare kjøp! Et beroligende ord vilde i denne heksedans ikke ha blit forstaat. Aktierne blev allerede kjøpt til 600, da, der ved halv to-tiden indtraadte en pause i stigningen. Pludselig hadde man vanskeligheter med at komme forbi 600. Det var likesom skibet laa for haardt presset og ikke klarte pynten. Det gjorde et slag tilbake, var nede i 590 et øieblik og drev saa igjen op til 600, hvor det blev staaende en stund, men saa drev det nedover igjen.

Hvorledes sker slike forandringer? For dem som deltok i spillet var det sikkert like saa umulig at forklare dette som det var dem umulig at forklare, hvorfor de en halv time tidligere i feber fulgte papirets stigning. De syntes forbauset, desorientert. I den hidsige larm blandet der sig en tone av nervøs ængstelse. Børsmanøvre! Ordet var ikke engang uttalt, men det bredte sig allikevel lydløst gjennem mængden. Betydningen av dette ord satte sig fast i hoderne som en bestemt mistanke, og som støv der utbredtes av vinden for mistanken ut over forsamlingen. Pludselig visste man noget bestemt: Veksellerer Winther hadde solgt. Solgt i masse, solgt vanvittig. Winther var høiesteretssakfører Annebyes veksellerer, og Annebye var Orientselskapets betroede ambassadør. Pludselig sank aktierne rivende. 550, 500! En vild summen, der kunde gjælde som en uhyre stønnen av smerte og skræk gik gjennem børssalen.

Noget særlig var virkelig hændt i denne time. Klokken 1 hadde høiesteretssakfører Annebye steget op i sin bil ved Paladshotellet, var kjørt til Orientselskapets kontor i Bredgate og hadde blek og forvirret lukket sig ind med direktionen.

Hr. Annebye hadde ved 11-tiden med sin mappe under armen indfundet sig paa Paladshotellet. Mellem halv tolv og ett hadde han uavbrutt været i forbindelse med sit kontor. Derefter var han altsaa kjørt bort.

Betydningen av det skedde indeholdtes i de faa ord, hvormed det store selskaps generaldirektør hilste ham, da han kom tilbake:

—Tiden er utløpet, sa generaldirektøren, og affæren er veltet.

Hvad var det nu for en affære, og hvorfor var den veltet?

Høiesteretssakfører Annebye var kommet til Paladshotellet for at træffe Jos. Men den norske skibsreder hadde ikke vist sig.

Joh. P. Christensen hadde ikke siden aftenen i forveien været paa sit rum, og foreløbig visste ingen hvor han opholdt sig.

Ut paa ettermiddagen skedde der en henvendelse fra høiesteretssakførerens kontor til opdagelsesavdelingen. Den fungerende opdagelseschef visste, at Hansted-Jensen netop arbeidet med en norsk sak, og chefen gav derfor ordre til at konferere med hr. Annebye.

Da Hansted-Jensen kom ned paa høisteretssakførerens kontor, ante han ikke hvad erendet dreiet sig om, og han hadde vanskelig for at skjule sin forbauselse, da skibsrederens navn blev nævnt.

Høiesteretssakføreren gav ham følgende oplysninger:

—Som De muligens vil ha set av børsspalterne, sa han, har der i de sidste par dage været en livlig efterspørsel efter Orientselskapets aktier.

(Jeg skulde mene det, tænkte Jensen — jeg er blit nogen tusen kroner rikere paa dem).

Grunden til denne etterspørsel, fortsatte hr. Annebye, har været den, at visse rygter er sivet ut om Orientselskapets affærer. Jeg vil ikke nærmere uttale mig om disse rygter, kun saa meget kan jeg si, at Orientselskapet har staat i underhandlinger med et norsk komsortium om salg av visse av sine oversjøiske eiendommer. Det dreiet sig om en kjøpekapital paa omtrent 25 millioner. Jeg skjuler ikke for Dem i, at hvis salget hadde gaat i orden, saa hadde en øieblikkelig og sterk stigning av Orientselskapets aktier kunnet retfærdiggjøres. Imidlertid kan nu saken betragtes som strandet. Saa hvis De, min herre, tilla høiesteretssakføreren med et betydningsfuldt smil, under indflydelse av den livlige omsætning har kjøpt aktier, vil jeg tilraade Dem forsiktighet.

—Jeg spekulerer aldrig, svarte politimanden, og jeg forutsætter, at jeg ikke er blit kaldt her ned for at faa dette vink, som jeg under andre omstændigheter vilde ha været taknemmelig for.

—Slet ikke, svarte høiesteretssakføreren hurtig; men vi har kaldt Dem her ned, fordi vi — eller rettere sagt jeg — begynder at nære frygt for, at der kan være tilstøtt vor norske forretningsforbindelse en ulykke. Det er en meget kjendt skibsreder fra Kristiania ved navn Johs. P. Christensen.

Her var det at Hansted-Jensen rykket til og høieste retssakføreren spurte:

—Kjender De ham maaske?

—Det forekommer mig, svarte politimanden, at jeg har støtt paa hans navn, muligens jeg har set ham paa listen over de fremmede, og at det er derfra jeg har det.

—Det er sandsynlig, svarte hr. Annebye, ti saavidt jeg vet, har ikke hans navn været offentlig fremme. Det har nemlig været os meget om at gjøre at hemmeligholde underhandlingene, hvorfor de indtil nu har været ført alene mellem denne herre og mig, hr. Christensen, for det norske konsortium, og jeg for det danske orientselskap.

—Hvorledes . . . spurte politimanden forsigtig, hvorledes er denne hr. Christensen?

Advokaten slog advarende ut med begge hænder,

—Gudbevares, utbrød han — tænk endelig ikke at der foreligger noget somt helst i hr. Christensens optræden med os, som kunde rimeliggjøre, at vi henvendte os til politiet. Tvertimot, hr. Christensen har hele tiden optraadt i alle dele fair. Hans anseelse i Norge er grundfæstet, og han har præstert de fineste referanser — ogsaa de allerbedste bankforbindelser. Hans maate at underhandle paa har endog været usedvanlig rask og grei — han har præstert en næsten amerikansk hurtighet.

—Skal det betyde at han har været villig til uten indvendinger at gaa med paa Orientselskapets betingelser?

Høiesteretssakføreren blev med ett mere tilknappet.

—Naa, naa, sa han, set fra hr. Christensens tandpunkt har vore betingelser sikkert været meget favorable. Men i alle tilfælde har underhandlingene gaat meget let fra haanden. Klokken 12 idag skulde den præliminære overenskomst være undertegnet. Efter avtale møtte jeg paa hotellet med papirene. Men skibsreder Christensen har ikke vist sig. Og det er grunden til at vi har anmodet om Deres bistand. Den norske underhandler har, uten at gi os et ord til forklaring, blit borte. Det er i virkeligheten ganske foruroligende. Allerede av det jeg har fortalt Dem vil De jo forstaa at hr. Christensen skulde ha særdeles tvingende grunde til at utebli. Naar jeg tar alle hensyn i betragtning, helder jeg som sagt til den anskuelse, at der inat maa være tilstøtt vor ven en ulykke. Der stod altfor rike interesser paa spil til at nogen anden forklaring kan gives. Og rent tilfældig har jeg mottat en oplysning, som støtter denne min antagelse.

XXXIV.

RØDE CONSTANCE.

—Hvad gjælder denne oplysning? spurte politimanden, idet han tok sin notisbok op av lommen — jeg vil gjerne gjøre enkelte notater for ikke senere at ta feil.

—Denne oplysning gjælder hr. skibsrederens forhold igaar aftes, svarte høiesteretssakføreren. Det er vel unødvendig at minde Dem om at saken maa behandles med den dypeste diskretion. Dette ikke alene av hensyn til os, men særlig av hensyn til skibsreder Christensen selv. Jeg vil forutskikke den bemerkning, at med det kjendskap vi har til hr. Christensen, forekommer hans optræden igaar aftes os fuldstændig utrolig og uforstaaelig. Alle de oplysninger vi har indhentet om hr. Christensen samstemmer i, at en saadan optræden av ham aldeles ikke kunde tænkes. De forstaar saaledes, at allerede dette gjør det hele mystisk.

Politimanden bøiet sig fremover og spurte lavmælt:

—Mener De at hr. Christensen var, ja, hvad skal jeg si, var — jo rent ut sagt var fuld igaar aftes?

Høiesteretssakføreren blev straks overordentlig høitidelig.

—Det er netop dette som vi umulig kan tro, sa han. Vi maa tvertimot tænke os at hr. Christensen har hat et eller andet sygdomsanfald. Man hører jo ofte om mennesker, som av en bestemt aarsak, for eksempel paa grund av overanstrengelse, kommer i en tilstand av mer eller mindre utilregnelighet, taper hukommelsen eller blir uten bevissthet om det nærværende. Vi søker en forklaring til hr. Christensens optræden i et saadant pludselig tilfælde. Han forlot igaar aftes klokken 6 Paladshotellet uten at noget særlig kunde merkes paa ham. Men allerede klokken 10 saaes han i Wivels restaurant i en tilstand, som nærmere kan karakteriseres ved at han spiste champagne med ske av en flat tallerken.

Politimanden bøiet sig over sin notisbok.

—Jeg ber Dem, sa høiesteretssakføreren, nedskriv ikke disse kjedelige ting. Jeg tror, som sagt, at skibsrederen har handlet i et anfald av uforskyldt utilregnelighet. Han var i selskap med en person av noget tvilsomt rygte, en forhenværende cirkusbryter kaldet «Sterke Oliver», Gudene maa vite, hvor han har truffet denne person.

—I café «Alhambra», svarte politimanden.

—Hvadbehager? Hvorledes kan De vite dette?

—Fordi det er mig bekjendt, at «Sterke Oliver» altid holder til der, svarte politimanden.

—Naa, saaledes. Altsaa i «Alhambra». Det er formodentlig en «snask»?

—En frygtelig snask.

Politimanden lot fremdeles som om han interessert gjorde sine notater.

I virkeligheten gjennemlæste han bare, hvad han allerede tidligere om formiddagen hadde nedsikrevet i sin notisbok. Han kjendte Jos’ færd meget nøiagtigere end høieste retssakføreren ante.

Der stod bl. a.:

Kl. 6 forlot J. hotellet.

Kl. 6¼—7. Flere absinter paa «Dagmar»

Kl. 7—8. Østers med engelsk porter paa Fiskehuset.

Kl. 8½. Tilfældig møte med en dame utenfor «Bernina». Bil til «Alhambra».

Kl. 8½—9½. Lang række whiskyer. Kammeratslig samvær med forskjellige personer. Desuten brorskaal med «Sterke Oliver». Invitation til Wivel.

Kl. 10. Høi stemning paa Wivel.

Saa langt kunde politimandens private notater følge høiesteretssakførerens beretning. Hr. Annebye fortsatte.

—Det er os videre bekjendt, jeg vil ikke si hvorledes, men det er os som sagt bekjendt, at skibsrederen senere har latt sig se paa et sted som heter «Trocadero», hvor han til gjesternes almindelige forundring skal ha, opført en besynderlig stepdans.

Politimanden læste i sin bok:

KL 11. Vild kæfert paa «Trocadero». Flom av champagne. Constance.

Der stod alene Constance. Men dette ensomme navns tilstedeværelse fik en forklaring ved høiesteretssagførerens fortsatte oplysninger:

Han sa:

—Fra «Trocadero» er skibsrederen kjørt bort med en dame, kaldet Constance. Vi har vore oplysninger fra ganske sikker kilde, fra en herre som tilfældigvis var tilstede i lokalet. Da skibsrederen drog bort med Constance, var han i en temmelig utilregnelig tilstand. Hvad er det nu hun kaldes denne Constance, «Røde Constance» eller gule eller hvad?

—«Røde Constance»,

Advokaten lænte sig makelig tilbake i sin stol, saa op i taket og strøk skjegget. I en tone, hvis likegyldighet røpet fuldkommen bekjendtskap baade med «Røde Constance» og alt hvad der var i hendes nærhet, bemerket han:

—Jovisst, det er jo et slikt romannavn, som man stadig træffer i politinotiserne. Jeg mindes fra min egen tid foran skranken — — — Men det hører ikke hit. Jeg vil gjerne præcisere at jeg naturligvis ikke ser bornert paa folks lyst til at more sig, og særlig hvad utlændingene angaar er jeg tilbøielig til at tro at de gjerne slaar litt til skaglerne her i Kjøbenhavn. Det maa de ha lov til. For mig kunde den norske skibsreder gjerne ha narret sig baade med den røde, den blaa og den gule Constance — ja, med hele spektret. Men hvad som for mig er avgjørende i denne sak er dette, at vor ven var i en fuldkommen utilregnelig tilstand, la os si at han var beruset, døddrukken, javel, men alt hvad vi har hørt om hr. Christensen gjør det utrolig at noget saadant kunde ske. Det er sandsynlig, at han allerede da han gik ut fra Paladshotellet klokken 6 ikke har hat sine sanser i behold. Det er ikke en sedvanlig solderisthistorie vi nu taler om, jeg er fuldt og fast overbevist om, at det er historien om et ulykkelig menneske som i et anfald av pludselig vildelse har forlatt sine store og ansvarsfulde forretninger, og som nu irrer hjælpeløs rundt og som tiltrænger hjælp. Hvis der ikke —

—Hvis? spurte politimanden.

—Hvis der da ikke allerede er skedd en ganske uoprettelig ulykke.

Advokaten saa alvorlig hen paa politimanden.

—Hr. Christensen hadde mange penger paa sig, sa han, usedvanlig mange penger.

—Hvad regner man i denne tid for usedvanlig mange penger? spurte Hansted-Jensen,

—Ti tusen er mange penger, svarte advokaten; men hvad der er over femti tusen er usedvanlig mange penger.

—Indrømmet. Men hvordan vet De, spurte politimanden, at hr. Christensen hadde usedvanlig mange penger paa sig? Gjennem banken?

—Det vil jeg ikke svare paa, men jeg vet det. Han forlot Constance klokken 3. Jeg har min viden fra samme tilfældiger men paalitelige kilde.

—Klokken 3, mumlet politimanden forundret — det visste jeg ikke.

Advokaten smilte.

—Politiet kan vel heller ikke være alvitende, sa han. Constance bebor en villa i Frederiksberg. Efter hvad jeg har hørt skal hun ha en elegant leilighet med temmelig dyrebart utstyr, endog kunstsaker av høi værdi findes hos hende. Desuten har hun en utstrakt bekjendtskapskreds, og i hendes salong er der ofte muntre selskaper.

—Meget mulig, sa politimanden — vi kan jo umulig blande os op i den private selskabelighet.

— Netop i nat skal «Røde Constance» ha hat et slikt muntert selskap. Hr. Christensen var ikke alene derute. Der var flere damer og flere herrer. Der blev danset. Men som sagt klokken 3 forlot hr. Christensen selskapet.

— Har nogen set ham gaa? spurte politimanden.

— Nei, men han blev borte ved den tid, og da man skulde se efter hans tøi var det ogsaa borte. Jeg ber Dem lægge merke til, min herre, hvad det vil si, at en halvt eller helt bevisstløs mand befinder sig alene om natten i dette usikre strøk og med en formue i kontanter i lommen.

—Kan jeg træffe det menneske, som har git Dem disse oplysninger? spurte Hansted-Jensen,

—Det er ikke nødvendig, svarte advokaten; De kan jo selv gaa dit, hvor De kan faa nærmere enkeltheter at vite. Men vær endelig opmerksom paa, at jeg har henvendt mig til Dem ene og alene for at gi Dem anledning til at hjælpe et menneske, som sikkert er ulykkelig stillet.

Advokaten reiste sig og rakte haanden frem til farvel.

Politimanden tænkte:

—Det er ham som har talt med Constance.

XXXV.

DEN HJÆLPSOMME NORDMAND.

Noget senere samme eftermiddag sat Hansted-Jensen ved baren i «Trocadero» og nød i stilnet en cocktail. Han hadde sat sig op paa en av taburettene helt inde ved væggen og førte en lavmælt samtale med en av damerne. Der var ganske faa gjester i etablissementet, der blev spart paa lyset, og lokalet henlaa i halvmørke. De indre gemakker, som kunde skimtes gjennem en grøn portiere, var bare mørke og tomme slukter, hvorfra ingen lyd hørtes. Hele etablissementet med de mange tomme stoler og de symetrisk ordnede høibente taburetter, frembød et trist billede paa den absolute meningsløshet. Det hele saa ut som en halvmørk og menneskefattig ryttergang i et cirkus nogen timer før forestillingen. Alt herinde var indstillet paa en sen og hurtig aftentimes halløi, hvorunder musik-spektakel, vinlystighet, øredøvende snak og en flimrende tobakluft kunde camouflere taapeligheten, men nu virket den hele opstilling ubarmhjertig meningsløs. De to-tre mennesker, som sat her, var endnu under behagelig indflydelse av en slørende bakrus, som tilgav alt og endog oversaa damernes morgentrætte gjesp. Klokken var fem paa eftermiddagen; men endnu var det jo længe til virksomheten begyndte, endnu hadde lokalet denne morgensure duft av glasvask og utlufting, somt stiller sig absolut fiendsk med enhver virkelig feststemning paa et saadant sted. Og tiltrods for at lyset var dæmpet, skinte det allikevel alt for hjælpeløst sterkt paa damernes hud, som endnu ikke hadde faat den nødvendige retusj av vinglød og cigarrøk. Humøret var ogsaa morgenfriskt irritabelt, bak baren hørtes høirøstede skjenderier over bortkomne pudderdaaser, og en av de skjønne hylte høit og skingrende i telefonen over at hendes friserdame endnu ikke var kommet.

Faa væsener kan som en erfaren bardame uttrykke en virkelig dydig forbauselse over livslystens utskeielser. Naar hun læner sig over bardisken og lægger sin mening for dagen, sker det under utfoldelse av en uforlignelig fortrolig viden og en næsten etatsraadindeværdig avstandstagen. Hendes uttalelser er da altid spækket med en vrimmel av parenteser som: «Det skulde man dog ikke tro om den pene herre», «man maa dog passe en smule paa» — og deslike. Og hun taler saadan med virkelig overbevisning. En egte og letsindig kvinde spiller altid gjerne rollen med strikkepinder og himmelblikke. Og hun tror bestandig paa den selv.

Saaledes fik da Hansted-Jensen vite adskillig om kalaboliker-affæren iforveien. Men Valborg (eller hvad hun het) kunde nu slet ikke forstaa, hvorledes en saa fin ældre herre kunde optræde i den grad ubalansert. For at det var en virkelig fin herre, det hadde han bevist ved den uendelige række av champagneflasker, han hadde stillet paa benene. Men du fader bevares, hvor hadde han ikke optraadt taktløst ved at helde champagne ut over disken! At Valborg selv hadde været ham behjælpelig med at fylde en høi hat med champagne, det synes hun i øieblikket ganske at ha glemt.

Og saa var der noget bestemt, som særlig synes at ha støtt Valborg. Jos hadde utstillet sin tykke lommebok vel meget. Gang paa gang hadde han tat lommeboken frem og vist, hvorledes den formelig var spækket med tusenkronesedler. Og saadan gjør da virkelig ikke en fin herre. Valborg fugtet sine læber med portvinen og følte efter med tungespidsen for at puddergrænsen over hendes læber ikke skulde bli takket.

—Hadde han ikke hat en elskværdig nordmand til at passe paa sig, fortsatte Valborg, saa vet jeg ikke hvordan det var gaat. Men nordmanden hjalp ham litt til rette og puttet hver gang lommeboken tilbake i hans lomme igjen. De nordmænd er jo i grunden flinke, men de mangler jo takt, ikke sandt?

—Sikken en fin dame du er blit, sa Estella, som til fældigvis var i nærheten og hadde opfanget Valborgs sidste ord.

—Aa, hold bøtte, svarte Valborg og gav veninden et lydelig klask i bakdelen.

—Hvem var den hjælpsomme nordmand? spurte Hansted-Jensen.

Valborg saa stjaalent til siden.

—Jeg tror nok, det var ham der henne, svarte Valborg, det midterste av de tre — jo jak tror nok det var den dærre stilige norrmanden.

Valborg søkte altid at uttrykke sig paa høisvensk, naar hun talte med eller om repræsentanter fra andre skandinaviske nationer.

—Han er ikke svensk, sa politimanden — han er finne.

—Ih, saa er han kanske fra Stockholm.

Hansted-Jensen saa derhen. Han opdaget da, at den omtalte i nogen tid maatte ha iagttat ham, for deres blikke møttes. Det var Suronen. Han sat mellem to andre herrer ved bardisken. De drak champagne sammen med pikerne, som drev omkring inden for disken og ordnet flaskerne for kvelden.

Suronen trak ikke øinene til sig, men smilte likesom gjenkjendende, da Hansted saa paa ham. Litt efter gav finnen ham et tegn, hvorefter han sammen med politimanden slog sig ned i et par lænestoler midt blandt de ødslige rækker av tomme borde.

Det var første gang detektiven saa den forfulgte paa nært hold. Skjønt han var sammen med et selskap, som efter alt at dømme hadde været oppe hele natten, og skjønt han selv efter deres snak at dømme hadde været i samme selskap, var der dog ikke mindste tegn til slaphet at merke hos ham. Tvertimot, hans øine spilte som en nyvaaken guts — selv naar han sat stille var der noget samtidig flygtig og energisk over ham, som om han hele tiden var paa sprang. Som alle der traf Suronen for første gang fangedes ogsaa Hansted-Jensen av denne sunde og kraftige menneske skikkelse. Han virket desuten sympatisk, hans smil var indtagende.

Han sa sit navn, og detektiven sa sit (Jensen, hvilket er et fortræffelig navn for en detektiv), og saa fortsatte Suronen.

—Jeg bryr mig ikke om at vite hvem De er, men det glæder mig at hilse paa Dem allikevel. Jeg har i Nimb set Dem sammen med min ven Krag, og jeg kan tænke mig, at De er en dansk kollega av ham. Jeg hørte Dem tale med Valborg om skibsreder Christensen. Er han kommet til rette?

—De vet altsaa at han er forsvundet, sa Hansted-Jensen, hvorfra vet De det?

—Gjennem hans sekretær, den lille Aïno, som er en landsmandinde av mig. Desuten er jeg en god ven av Christensen. Desuten forstod jeg paa ham igaar aftes, at det vilde gaa galt. Jeg har aldrig tidligere set ham i et slikt humør. Han var fuldkommen hysterisk. Hvis jeg ikke visste bedre skulde jeg tro han var blit rammet av en stor sorg. Pleier ikke mennesker nu og da at optræde slik, naar de er meget ulykkelige?

Han saa iagttagende paa politimanden med sine fuldkommen rolige og kolde øine. Og saa smilte han. Detektiven blev var dette smil, det var likesom han opfanget det i sine nerver, og han fik en uvilkaarlig fornemmelse av ubehag.

—De er maaske den «nordmanden», som hjalp ham litt igaar aftes?

—Jeg hørte Valborg si det. Jeg kan forresten vanskelig tænke mig at hun kan huske fra næse til mund, for hun hadde taget en temmelig tæt florhætte paa. Jo, jeg forsøkte virkelig at stoppe ham litt, men det var ganske umulig. Han var uforskammet mot mig, han bad meg reise og ryke til Bloksbjerg, og han var intet pattebarn, sa han. Nuvel, tænkte jeg da, hvis du vil tape dine tusenlapper, saa er vel ingen større skade skedd, Jos er jo god for millioner. Saa hvis han søler bort en fem seks tusen paa en kveld, saa kan han let tjene det igjen den næste morgen inden klokken 2. Jeg lot ham derfor seile sin egen sjø.

—En fem—seks tusen, mumlet Hansted, det rækker vist ikke.

—Naaja, la os si en ti—tolv da. Skjønt, det er vel endnu ikke sagt at han har tapt det hele.

—Ti—tolv rækker vistnok heller ikke, sa detektiven.

Suroinen hævet øienlokene litt, og først nu gik det op for politimanden, at det maaske var disse besynderlige øine som gav finnens ansigt den overordentlige intensitet.

—Det er dog mange penger, sa Suronen.

—Men femti tusen er fler, svarte detektiven

—Unegtelig.

—Og mere end femti tusen kan bli rigtig mange penger.

Der indtraadte et øiebliks pause, og saa spurte Suronen pludselig:

—Hvor pokker vet De det fra?

XXXVI.

ET MØTE.

Hansted-Jensen blev opmerksom paa Suronens heftige interesse og gled til side.

—Jeg har ikke hørt det av nogen bestemt, sa han; men jeg vet at hr. Christensen sat oppe i store forretninger her, og da kan det jo let tænkes at han gik omkring med betydelige værdier i lommeboken.

Suronens ansigt røpet en viss uro.

—Hvis Jos hadde en liten formue paa sig igaar aftes, sa han, stiller saken sig ganske anderledes alvorlig. For jeg maa rent ut sagt si, at han var ikke bange for at fremvise lommeboken igaar aftes. Det ligner ham nu slet ikke at optræde saa prajende forresten — jeg var meget forbauset over ham. Det var likesom han gik omkring i ren vildelse. Han har vistnok arbeidet meget i det sidste. Kanske har overanstrengelsen slaat ham i stykker.

—Det er nok mulig, svarte detektiven, og i saa fald er det endnu vigtigere at sætte fart paa for at komme han til undsætning. De kjender hans sekretær, frøken Aïno?

—Ja.

—Har De talt med hende idag?

—Ja, for en time siden. Hun var meget ulykkelig over sin chefs uteblivelse. Stakkars lille pikebarn, hun er ogsaa selv rammet av en stor sorg i denne tid. Hun har faat telegram fra Kotka, om at hendes far ligger for døden. Der er et gammelt ord som sier, at naar det først kommer, saa kommer det alt: sammen paa én gang.

Hansted-Jensen, som trods sin stilling hadde sans for livets rolige og regelmæssige hengliden, forbausedes ikke saa litet over disse pludselige rækker av ulykker. Han sa:

—Men frøken Aïno kan kanske gi os oplysninger om hvor mange penger og hvilke andre værdipapirer Jos hadde paa sig igaar aftes. Det er av vigtighet for eftersøkelsen at vi faar vite dette.

—Jeg har allerede spurt Aïno om det, svarte Suronen. Hun mente at chefen hadde nogen faa tusen paa sig. Andet vet hun altsaa ikke.

Jensen sat en stund og grundet over denne uoverensstemmelse — mellem høiesteretssakfører Annebyes og sekretærens viden. Desuten mente detektiven at ha indfanget et indtryk av, at Suronen meget gjerne vilde benegte de mange pengers tilstedeværelse. Alt dette gjorde at han trængte paa. Han ante en hemmelighet her.

—Vi kunde kanske undersøke i Christensens bank, sa han — er det ikke Aktiebanken han arbeider med?

Men da smilte Suronen næsten overbærende.

—Det er besynderlig hvor upraktiske dere politimænd allikevel er, sa han. Jeg kan ikke tænke mig at banken vilde gi en saadan oplysning, selv om de viste polititegnet. I disse spekulationstider er netop den yderste diskretion av vigtighet. Men hvor er Asbjørn Krag?

—Jeg har slet ikke set ham paa nogen tid. Men jeg har lagt besked til ham paa hotellet. Det kan ikke vare længe før vi støter paa ham. Er De optat i øieblikket?

Suronen saa granskende hen paa sine venner, som var optat med Estella og Valborg,

—Ikke særlig sterkt optat, svarte han nølende.

—Træt maaske?

Suronen smilte.

—Jeg kan holde ut i tre døgn, svarte han, før jeg begynder at glippe med øinene. Dette er bare mit første døgn. Og jeg har alene en glad og behagelig fornemmelse av at ha været tidlig oppe.

—Saa har De vel ikke noget imot at reise med mig. Jeg har en bil utenfor.

—Hvorhen? spurte Suronen.

—Til «Røde Constance». De kan være mig til nytte, og De gjør jo gjerne Deres ulykkelige ven en tjeneste.

Suronen reiste sig straks og villig.

—Jeg gaar med, sa han. Det skulde interessere mig meget at faa en løsning paa denne gaade.

Han henvendte nogen undskyldende ord til sine venner, og de hilste ham slapt og uinteressert til avsked. De var i den salige tilstand efter en rangel, da man glider let og uanfegtet gjennem tilværelsen og skilles og møtes uten besvær. Saa fo’r Suronen og detektiven.

I denne bolignødens tid maatte enhver misunde «Røde Constance» den leilighet hun hadde forstaat at skaffe sig. Huset laa i en av de smaa villabebyggede sidegater i nærheten av Frederiksberg Have. Villaen laa litt tilbakeklemt fra gaten med store trær foran. Om sommeren maatte den ligge aldeles begravet under disse trærs mængder, men nu saaes tydelig dens facade mellem de sorte grener. Det var et gammelt træhus med to rækker vinduer. De nederste vinduer var tæt dækket med skodder, saaledes som man ser det paa franske huser. De øverste vinduer var dækket indenfor med tykke, absintgrønne draperier. Den lille villa virket i decemberkulden lun og lukket.

Gjennem en liten havegang naadde de to mænd frem til villaens indgangsdør, som laa paa baksiden av huset — mot en liten beplantet gaardsplads. Straks de hadde ringt paa, aapnedes døren av en tjener. Denne tjener kunde ikke ha været bedre utstyrt av en flink teaterregissør. Middelaldrende, fuldstændig engelske stil, litt fyldig, men urørlig ansigt, velpleide polisoner, let skaldet, hvilket yderligere forøket hans værdighet, diskret grønt liberi med sorte knapper.

Han bukket stivt.

—Fruen tar ikke imot, sa han.

—Hallo, Johnny! utbrøt detektiven og banket tjeneren gemytlig paa skulderen — det er længe siden vi hadde den fornøielse.

Johnny trak øienbrynene i veiret, saaledes som tjenerne pleier i de amerikanske filmsdramaer.

—De er blit fet, Johnny, fortsatte detektiven. De var sgu slankere den gang De slog til skaglerne i «Kæden».

Johnny bukket igjen og fremdeles meget stivt, men sa dog:

—Bevares, herrerne er overordentlig velkomne — nu skal jeg melde.

Han gjorde et hurtig sprang op over den smale trappe og herrerne fulgte efter ham.

Detektiven ropte:

—Naa, De har endnu spænstighet i benene, ser jeg. Øver De Dem paa et utspark nu og da maaske?

Men Johnny var allerede forsvundet ind i de indre gemakker.

Hansted-Jensen pekte efter ham og smilte.

—Hvad skal vi kalde ham, sa han: tjener, beskytter, elsker eller egtemand — jeg vet det ikke rigtig.

Allerede trappen med de tykke tepper, de beskjermede lamper og de gobelin-dækte vægger, røpet dette egte indtryk av et fint dueslag, som en slik bolig skulde ha. Men det hele gav ogsaa et umiskjendelig præg av virkelig smag. Omkring paa væggenen i garderoben hang værdifulde gamle kobberstik, og alene paraplystativet av hamret messing var et helt litet kunstverk. Hansted-Jensen gjentok bare, hvad de smaa piker paa baren allerede forlængst hadde sukket: Hun har sgu forstaat at lave den!

Johnny aapnet for salongdøren.

Det værelse, de nu kom ind i, var mere et atelier end et almindelig rum. Det fyldte hele husets længde: flygel i hjørnet, hvite statuetter, dype tepper, malerier. Intet dagslys kom herind, men elektriske lys under graagrønne skjermer spredte et behagelig, dæmpet lys.

En skikkelse traadte frem fra en av krokenes halv mørke. Det var en herre med et whiskyglas i haanden.

Det var Asbjørn Krag.

—Hallo ropte han. Velkommen, mine herrer! Dette er en fortræffelig whisky.

Hansted-Jensen stanset forskrækket.

—Nu var Christensen gal igaar, tænkte han — skulde det idag være Asbjørn Krags tur? Disse nordmænd er dog virkelig ekscentriske.

XXXVII

BLODIGE SPOR.

Asbjørn Krags optræden tillot ham at tro dette. Han traadte frem fra halvmørket, iført sin pels og et pjolterglas, og idet han rakte dette pjolterglas frem mot de indtrædende, røbet han, at intet i verden var ham i øieblikket vigtigere end, at man skulde skaale med ham.

Hansted-Jensen gav Johnny sin hat og sin stok. Overtøiet hadde han hængt av sig i garderoben; det var en gammel og velopdragen metode han hadde altid at beholde hatten længst mulig, for saa fik han samtidig anledning til at ha stokken med sig. Suronen stod ved siden av ham; han holdt hænderne i bukselommen, men mellem hans læber hang en daarlig røkt cigar, det var likesom den hadde hængt der i fire og tyve timer og hele tiden hadde hindret ham fra at le høit. Akkurat saaledes ser en mand ut, som i løpet av et døgn likegyldig dingler fra det ene sted til det andet. Han var netop passe slapt interessert over at møte noget nyt. Men hvis Jensen ikke hadde været saa forbauset over Krags tilsynekomst, vilde han maaske lagt merke til den forandring som skedde med Suronen; fra at være en vaaken og lidenskabelig interessert tilskuer blev han pludselig en likegyldig ranglebror, som dukket op i en ny spøk. Asbjørn Krag gik like hen til herrerne med glasset foran sig og sa:

—Velkommen, kjære venner, det glæder mig overordentlig, om litt kommer den skjønne vertinde; jeg har netop læst de norske aviser. Spøken er lykkes over forventning. Sæt Dem ned.

—Det var meget paa en gang, svarte Hansted-Jensen og pustet ut. Hvad er det for en spøk som er lykkes saa godt?

—Dér er vertinden, svarte Krag — om litt skal jeg svare Dem.

«Røde Constance» kom frem i det graa lys; hun hadde ikke gjort sig megen umake for at imponere. Sandsynligvis hadde hun av Johnny faat melding om hvem der var kommet. Hun var iført dette ubeskrivelige morgentoilette (klokken var nu heller ikke mere end 6 om ettermiddagen), som hos yngre og yndigere væsener synes at være til for at tages av; men som hos hende bare var noget man maatte ha paa sig for at betale mælkemanden i den halvaapne dør.

—Goddag, Jensen, sa hun. Goddag, nikket hun derefter til Suronem. Saa gled hun hen til flygelet og rettet paa lampeskjermen, og det var likesom hendes slæpere hvisket det samme.

—Aa, dette whiskydrikkeri om dagen, fortsatte hun, det blir jo aldrig til noget andet. Om dagen, gjentok hun iltert.

—Hvilken herlig kvinde, sa Krag, idet han satte sig ved det nærmeste bord.

—Deilig pakke, svarte Jensen og tok plads like over for ham.

Suronen blev staaende midt paa gulvet. Han beholdt sit smil og han beholdt sin cigar — den saa mere og mere trist ut. Men til slut satte han sig ogsaa ned med et dumpt bump, som naar man sætter sig ned i en morgensporvogn for haabløst hjemrullende.

—Fins det kort? spurte Suronen.

Men da blev pludselig «Røde Constance» levende. Hun hadde hittil tøflet omkring og tørret støv, dels paa marmorbustene, hvor der fandtes en mængde støv, og dels paa flygelstolene, hvor støvet saaledes blev bragt hen. Nu gik hun hen til herrerne og sa:

—De maa da forstaa at det ikke gaar an at opholde mig paa den maate. Virkelige herrer optræder ikke saadan. De maa da forstaa, Jensen, en dame kan man da ikke byde alt.

—Whisky, sa Jensen.

—Cigarer, sa Krag.

Constance stod et øieblik stille midt paa Smyrnateppet med kluten i haanden. Intet kan bedre uttrykke en bestemt vilje som tre tætte, middelaldrende herrer omkring et bord. Hun saa paa dette bord et sekund, lot derefter kluten falde og sjasket ut paa sine tyrkiske morgensko. Hun kunde ikke smelde med døren, fordi alt herinde like som var foret uldent fra fødselen av, alt var indstillet paa lydløshet. Derfor faldt døren i efter hende som en hvæsen. Litt efter aapnedes den igjen, og da kom en pike ind med et nikkelbret, fuldt besat av raslende flasker. Denne pike var ganske ung, og hun hadde en sløife av snehvit crepe paa hodet — og en av de flasker, hun hadde paa brettet, var White Horse. Hun satte det frem, og saa gik hun. Derefter var herrerne alene, og saa kunde den ene av dem begynde at være alvorlig.

—Jo, sa han, jeg har virkelig læst i de norske blade at det var en stor sukcess.

—Hvilket? spurte Hansted-Jensen.

—Den forestilling de har lavet der oppe, fortsatte den alvorlige herre (det var Asbjørn Krag), «Aktieselskapet den 7. december» har gjort megen lykke. Lokalet i «Den blaa Ugle» var fuldt besat, og særlig dr. phil. Ejvind Ødegaard vakte jubel ved sit causeri om aktieselskapets oplevelser. Der kom ind mange tusen til de fattige. Det er jo altid paa den maate der kommer ind penger til de fattige. Maa jeg faa lov til, mine herrer, at mindes disse mennesker som paa en saa fortræffelig maate har tat sig av de fattige nu like foran jul. Det er da ikke mer end rimelig at vi samtidig ønsker, at etablissementet «Den blaa Ugle» efter jul maa høste lønnen for dette sit enestaaende arbeide for de fattige. Jeg ser til min glæde at hele den norske presse enstemmig ønsker det samme.

Asbjørn Krag skaalte rundt omkring; han rev den ut røkte cigar fra Suronen, stak en anden til ham i stedet, slog Hansted-Jensen paa skulderen og sa:

—Ikke sandt vi har det hyggelig?

Jensen drak helt ut og blandet en ny pjolter.

—Jeg drikker som en nordmand, sa han; men det maa jeg jo gjøre. Jeg maa nemlig op paa dine høider, kjære ven, for at kunne forstaa dig. Vet du, at Jos er forsvundet?

—Ja, svarte Krag, jeg er her for at søke ham. Og jeg har været her længe.

—Hvor længe?

—Siden klokken 3 i eftermiddag.

Jensen pekte paa Krags glas.

—Har du søkt ham deri? spurte han.

Krag hævet paany sit glas og skaalte med de andre.

—Jeg har ventet ham, svarte han. Jeg har foreløbig faat hans spor.

—Hvilke er disse spor? spurte Jensen fremdeles meget spøkefuldt.

—«Foreløbig, svarte Krag, har jeg ikke andre spor efter ham end hans blodige frakke og hans tomme lommebok — og det ligger alt sammen der henne ved flyglet.

XXXVIII.

FALSK NUMMER.

Asbjørn Krag sa disse ord i en alt andet end spøkefuld tone — men dog med en viss likegyldighet, som daarlig stemte med det truende alvor i meddelelsens indhold. Hansted-Jensen betragtet ham nøiere og møtte et blik i hans øine, et særegent vaktsomt blik. Kjøbenhavneren forstod pludselig dette blik og tænkte:

—Han er komplet ædru allikevel. Han spiller bare komedie for Suronen.

Finnen hadde sprunget op fra sin plads.

—Er det mulig! ropte han. Mener De, at ulykken er uoprettelig? En blodbesudlet frakk, sier De, og en tom lommebok ... Du store Gud, det skulde jo tyde paa . . . at at

Han kunde ikke finde ord. Det var underlig at se denne ellers saa koldsindige og rolige mand bevæget til et virkelig utbrud. Asbjørn Krag følte seg tydeligvis slaat av dette, for han sa, idet han prøvende stirret paa ham fremover sit hævede glas:

—Jeg hadde ikke ventet nogen gang at faa se Dem i ekstase, Suronen — jeg trodde De var ufølsom som en staalmaskine, og nu opfører De jo formelig en dramatisk scene. Jeg synes De skriker litt for høit — det klær Dem ikke.

Det gav et sæt i Suronen.

—Jeg forstaar ikke denne tone, sa han, men De maa tillate mig at være urolig for min vens skjæbne. Jeg er gaat med for at bistaa denne herre der med at søke efter den forsvundne; men hvis De, hr. Krag, synes, at jeg er overflødig, saa gaar jeg. Da sprang imidlertid Asbjørn Krag op og la haanden beroligende paa hans skulder.

—Ingenlunde! ropte han. De har misforstaat mig ganske. Jeg er tvertimot glad for at De er kommet, Jeg har regnet paa Deres ro og aandsnærværelse, og det var derfor jeg følte mig skuffet over Deres følelsesutbrud. Vi lærer av den blodplettede frakke der henne, at vi ikke har bruk for fornemmelser, men handling. Forstaar De mig nu?

Suronen trykket hans haand varmt.

—Han gjør nar av ham, tænkte Hansted-Jensen.

Krag gik hen til flygelet og løftet en pakke i brunt papir, som laa henslængt paa gulvet. Inde i denne pakke laa en krøllet og smudset diplomatfrakke. Krag brettet den ut.

—Ikke sandt, sa han, vi husker alle Jos’ diplomat. Her er skræddermerket i stroppen. Og her er lommeboken. Den er ganske tom for værdisaker, men indeholder dog nogen papirer som viser at vi ikke kan ta feil i vor antagelse om, at frakken er Christensens.

—Det er virkelig hans, mumlet Suronen bevæget. De talte om blodflekker, hvor findes de?

Krag kastet igjen et advarende blik paa ham.

—Nu ikke mere bevægelse, kjære ven, sa han. Om nogen timer kan vi være i en situation da De muligens har ret til at føle Dem bestyrtet, men ikke nu.

Han vrængte det ene ærme. Det lyse fôr var sterkt blodplettet.

Hansted-Jensen undersøkte tøiet nøiagtig.

—Der kan ikke være nogen tvil, sa han. Det er blod dette her. Hvor har De fundet frakken?

—Det er ikke mig, som har fundet den, svarte Krag, den er i middags indbragt som hittegods til politikammeret. Den er fundet av en melkemand i et gaardsrum i Dragonstræde.

—Et uhyggelig kvarter, mumlet kjøbenhavneren. Hvilket nummer?

—75.

Jensen tænkte sig om.

—Nu husker jeg gaarden, sa han — et væmmelig hus, fyldt fra kjelder til mønningen av alskens patrask. Gaarden er vel avsperret og undersøkt?

—Nei.

—Ikke? Det var besynderlig: men hvilke foranstaltninger har De ellers truffet ianledning av dette uhyggelige fund? Her gjælder det mer end nogensinde om at handle hurtig.

—Ja, det er av yderste vigtighet, indskjøt Suronen.

—Jeg har ikke gjort noget andet end at vente paa Dem, svarte Krag.

Hansted-Jensen blev grepet av en forbauselse, som han ikke kunde skjule.

—Men De forstaar da vel, utbrøt han, at De i en sak som denne uten videre kan disponere over opdagelsesavdelingen?

—Jovisst. Men jeg vilde allikevel først tale med Dem, og da jeg forstod, at jeg kom til at træffe Dem her, tok jeg sakene med mig og kjørte herhen. Saken ligger noget anderledes an end De tror.

—Saa arbeider De kanske allerede efter en bestemt plan og efter en bestemt mistanke?

—Ja.

—De mener ovenikjøpet det er overflødig at foreta sig noget i Dragonstræde 75?

—Foreløbig mener jeg det er overflødig og tidsspildende. Det skulde da være for at faa konstatert hvilken vei skibsreder Christensen har vandret inat. Men det vet vi i de store hovedtræk. Flere av vore sporhunder har fulgt ham — den lille Jessen har været flink.

Hansted-Jensen nikket.

—Ja, det er en liten flink mand. Christensen kjørte fra Trocadero og hit, ikke sandt?

—Jo, og han var her med et stort selskap, en underlig blanding av damer og herrer, like til klokken halv fem.

Krag saa pludselig paa Suronen og hugget i:

—Var De med ham hit?

Suronen rystet benegtende paa hodet.

—Jeg var en stund sammen med ham i Trocadero; men der var han saa ubehagelig og forresten saa fuld, at jeg foretrak at glide fra ham.

Krag gjorde et slag omkring i det store rum og saa aandsfraværende paa malerierne. Det var som om han tænkte paa noget bestemt eller ventet paa noget. Hans næste spørsmaal til Suronen syntes ogaaa præget av likegyldighet.

—Ubehagelig? spurte han. Hvorfor var han ubehagelig?

—Jeg forsøkte at stanse ham. Han hadde en vild fart paa og øste penger ut som en gal mand. men det tok han meget ilde op og bad mig passe mine egne saker. Saa lot jeg ham være. Jeg trodde jo ikke at han hadde mer end nogen faa tusen kroner paa sig. Det er en ulykkelig historie dette her.

—Ja, svarte Krag, en meget ulykkelig historie. Ser vi nu videre paa hans meriter, faar vi vite, at han gik herfra klokken halv fem; men han gik alene, han snek sig bort. Men han efterlot til Constance saa rikelige pengesummer, at festen gladelig kunde fortsættes en lang stund utover. Senere har flere mennesker set ham irrende omkring paa gaterne. Lille Jessen tapte ham en stund av syne, men fandt ham igjen senere utenfor café Osborne, hvor han tok en bil, det var nummer 1302 — og kjørte bort, Desværre punkterte paa dette tidspunkt Jessens cykle, saa han ikke mere kunde følge ham. Senere har ingen set ham, og denne blodige frakke er det eneste spor man har av ham.

—Men ved hjælp av 1302 maa det dog være let at begyndte Suronen ivrig.

Krag avbrøt ham.

—Det var et falsk nummer, sa han, og her begynder den uhyggelige del av festen. Det var et falsk nummer paa bilen. Jos har altsaa efter dette været utsat for et planlagt komplott. Vi har i eftermiddag fundet 1302, som i flere uker har staat til reparation paa Autotaxas verksted. Det er altsaa udelukket, at denne bil kan ha været i fart inat. Som De vet ligger Dragonstræde ganske i nærheten av Osborne, og da bilen efter Jessens opfatning forsvandt i den stik motsatte vei av Dragonstræde maa man altsaa ha kjørt videre omkring med ham.

—Men dette er altsaa alt hvad man vet? spurte Hansted-Jensen urolig.

—Ja, svarte Krag — det er alt hvad man vet om Christensens færd inat.

—Og det røber altsammen, utbrøt Jensen i stigende uro, at skibsreder Christensen i en tilstand av utilregnelig fuldskap er blit utplyndret og sandsynligvis dræpt.

—At han er blit utplyndret er sikkert nok, sa Krag.

—Men De tror han er i live?

Krag smilte.

—Med visshet kan man jo aldrig avgjøre det, sa han; men jeg haaber han er i live.

Hansted-Jensen tok med begge hænder om sit hode.

—Du store Gud! ropte han — jeg forstaar ikke Deres likegyldighet. De smiler! Men jeg for min del taaler ikke længer denne meningsløse uvirksomhet.

Krag saa paa sit ur.

—Vent litt, nu skal vi ogsaa straks begi os avsted.

—Hvorhen?

—Til Paladshotellet.

—Venter De at finde forbryderen dér? spurte Suronen.

—Nei, svarte Krag.

—Hvor venter De saa at finde ham? De naa, jo ha en plan. Mistænker De nogen?

Krag rystet benegtende paa hodet.

—Jeg kunde jo mistænke Dem, sa han og slog Suronen venlig paa skulderen — De er jo ogsaa set ved café Osborne inat.

—Jeg? spurte Suronen forbauset. Men pludselig syntes han at erindre sig noget.

—Det er rigtig, sa han, jeg gik over Vesterbros Torv klokken halv seks idag morges.

XXXIX.

JEG VENTER JOS.

En halv times tid efter befandt de tre herrer sig paa Paladshotellet, hvor Asbjørn Krag nu hadde leiet et stort værelse. Suronen spurte meget interessert baade portieren og etagetjeneren om man hadde hørt noget til den forsvundne, men fik begge steder alene en benektende hoderysten til svar. Hansted-Jensen var forbauset over at Krag med saa ringe interesse tok del i disse oplysninger.

—Saavidt jeg kan forstaa paa Dem, sa han, er De allerede paa det rene med den ulykkeliges skjæbne.

Krag svarte ikke, men konfererte i stedet med sit ur og syntes at tumle med en eller anden beregning.

—Om en time, sa han halvhøit, om en time er klokken halv otte.

—Er dette klokkeslet muligens av nogen betydning? spurte Hansted-Jensen.

—Ja, svarte Krag, av megen betydning. Og saa veiret.

Han saa ut gjennem vinduet. Raadhuspladsens asfalt skinte av et fint duskregn under det elektriske lys.

—Et ekkelt decemberveir, sa Hansted-Jensen; men vi har det ofte slik her nede indunder jul.

—Et herlig veir, svarte Krag begeistret — temmelig lunt er det jo og ingen sne. Et fortræffelig veir til vort formaal. Det kunde ikke være bedre.

Hansted-Jensen kastet et granskende blik paa ham og smilte overbærende. Dette smil kunde alene betyde at han indtil videre hadde opgit at faa klar besked av Asbjørn Krag. Han forstod nu, at Kristiania-detektiven ventet paa at noget bestemt skulde indtrseffe. Foreløbig hadde han sammenbundet denne kommende hændelse med klokkeslettet halv otte. Han vilde vente og se hvad der kunde indtræffe. Han slog sig derfor ned ved bordet og begyndte at blade i nogen norske aviser, som var lagt ind. I disse aviser stod der lange artikler om direktør Reismans dristige og heldig tilendebragte spøk med «Aktieselskapet 7. december». Den forestilling, hvor de deltagende herrer hver paa sin maate hadde forklart hensigten med aktieselskapet, var blit gjennemført med saa stor eleganse, at publikum i betragtning av det gode formaal hadde slukt kamelen.

Asbjørn Krag sat imens henne ved skrivebordet og gjennemrotet nogen papirer, der saa ut som regnskaper og rapporter. Der var ogsaa telegrammer iblandt. Han ordnet disse papirer i en bunke efter et bestemt system.

—Det er rigtig, sa han saa — det stemmer paa em prik.

—Hvad er det som stemmer? spurte Hansted-Jensen.

—Mine regnskaper, svarte Krag.

—Deres private regnskaper? spurte kjøbenhavneren.

—Nei, svarte Krag, mine regnskaper vedrørende affæren Jos.

Saa spurte han pludselig Suronen:

—Naar har De talt med frøken Aïno?

—I eftermiddag klokken 3.

—Og det er hendes mening at reise imorgen tidlig?

—Ja, hendes far er meget syk.

—Jeg vet det. Hun har faat et telegram fra Kotka. Men hvis nu ikke grosserer Christensen har vist sig inden imorgen klokken ni, hvad saa?

—Det maa jo bli politiets sak at avgjøre, svarte Suronen. Anser De hendes nærvær for at være nødvendig? Hun har jo ikke siden igaar aftes forlatt hotellet; saa jeg forstaar ikke egentlig, hvad hun kan ha at oplyse i denne sak. Man maa jo ogsaa ta hensyn til at hun er en datter, som vil ile til sin fars dødsleie.

—Hun befinder sig vel i dette øieblik paa sit værelse? spurte han.

—Det er sandsynlig.

Krag pekte paa telefonen.

—Kald paa hende, bad han.

Frøken Aïno var hjemme, og Suronen anmodet hende gjennem telefonen om straks at komme ned paa Krags værelse. Det var nr. 118.

Mens man ventet paa hende ordnet Krag pladsene om kring bordet. Det var som om der skulde holdes en generalforsamling. Foran sin egen plads la han de papirer, som han netop hadde gjennemset.

Saa kom frøken Aïno.

Hun var paafaldende blek, og hendes blekhet blev yderligere fremhævet av hendes sorte dragt. Hansted-Jensen tænkte: Hun er allerede forberedt paa farens død.

Krag førte hende venlig til sæte.

Han uttrykte sin deltagelse over de bekymringer, som hadde rammet hende. Hun svarte næsten ikke og syntes skræmt og urolig.

—Hvis det paa nogen maate lar sig gjøre, er der intet i veien for at De kan reise imorgen, sa han; det vil imidlertid avhænge av hvad der kommer til at ske i den nærmeste time.

Suronen indskjøt:

—Vi har endnu ikke fundet ham. Men vi har opdaget et spor, som har foruroliget os meget. Vi er forberedt paa at en ulykke er skedd.

Mens han sa dette, søkte hans blik den unge dames øine. Og han talte langsomt og med vegt, som om han vilde tydeliggjøre, at der laa en skjult betydning i hans ord. Hansted-Jensen opfanget ogsaa finnens blik. Hvor saa hans ansigt ikke besynderlig ut under fortryllelsen av disse underlige øine. Hansted-Jensen kjendte den samme uforklarlige gysen, som han hadde følt for nogen timer siden derinde i den halvmørke Trocadero bar. Frøken Aïno bare bøiet hodet som tegn paa at hun hadde forstaat.

—Hvad De der siger, Suronen, sa Asbjørn Krag, kunde tyde paa, at der var fare for vor fælles ven Jos. Jeg er ikke overbevist derom. Vi vet jo endnu intet.

— Men den blodplettede frak, begyndte Suronen —

Ved ordet «blodplettet» gik der en skjælven gjennem den unge dame. Krag la sin haand paa hendes arm.

—Vær bare stille, sa han, endnu kan alt vende sig til det gode.

Atter saa han paa sit ur. Saa grep han dokumentene.

—Agter De at læse noget op for os? spurte Hansted-Jensen.

—Ja, svarte Krag, jeg agter at læse op en liten novelle, men ikke nogen litterær novelle. Den bestaar udelukkende av telegrammer, rapporter og andre dokumenter.

—Hvad handler denne novelle om? spurte kjøbenhavneren.

—Hvis jeg skulde sætte en titel paa den, svarte Krag, vilde jeg kalde den for «Aktieselskapet 7. december eller hvorledes Jos forsvandt». Hvor skal De hen, Suronen?

Suronen hadde pludselig reist sig fra sin plads inde i den dype sofa.

—Jeg sitter saa daarlig derinde i sofaen, svarte finnen.

Hansted-Jensen la merke til at hans røst pludselig lød rusten og hæs.

Suronen pekte paa en stol.

—Maa jeg ikke heller sitte dér, sa han.

—Jeg har bestemt Deres plads, svarte Krag med en saadan befalende ro i stemmen, at Suronen uvilkaanlig gled tilbake i sofaen.

Henvendt til Hansted-Jensen fortsatte Krag:

—Aa, De er nok saa elskværdig, kjære ven, at bistaa mig med at holde ham der.

Hansted-Jensen forstod pludselig.

—Læs saa, bad han ivrig og utaalmodig.

—Straks, svarte Krag; men forsamlingen er endnu ikke fuldtallig. Der er plads til endnu en paa den ledige stol.

—Hvem venter De?

—Jeg venter Jos, svarte Krag.

—Den forsvundne! ropte kjøbenhavneren.

—Ja, og han skulde være her nu.

I det samme slog raadhusuret halvtimeslag.

Klokken var 7½.

XL.

JOS KOMMER.

Asbjørn Krag yndet den slags dramatiske overraskelser, ikke alene fordi han vilde ha en rent personlig tilfreds stillelse av sensationen, men ogsaa fordi selve overraskelsesmomentet kunde være av værdi for ham. Like over for det absolut uventede røber mennesker sig altid lettere end naar de har anledning til at tænke sig om og overveie sin stilling.

Hvis det hadde været Krags hensigt at læse av de nærværendes minespil, kunde han ikke ha fundet en bedre anledning.

I Hansted-Jensens, øine straalte et humoristisk glimt. Han var vant til sin kollegas beregnede overraskelser og forstod med ett, at Krag nu hadde løsningen i sin haand. Derigjennem fik han ogsaa en forklaring paa Kristiania detektivens tidligere likegyldighet.

Hvad den unge dame angaar, da forekom hun merkelig uberørt av Krags opsigtsvækkende meddelelse. Det var likesom hun visste det hele paa forhaand eller ante hvad der skulde komme. Hun sat urørlig og stirret ret frem for sig med et besynderlig forstenet og forgræmmet uttryk i sit smukke ansigt.

Men Suronen derimot kunde ikke skjule at han var blit grepet ay det uventede. Han saa fra den ene til den anden med denne særegne, spørgende nysgjerrighet som røbet hans usikre situation. Var det hele en dristig spøk? Skulde han le høit? Han valgte det fornuftigste. Han avventet, hvad der vilde ske. Og som et middel til at skjule sin bevægelse tændte han en cigar, lot sig omhvirvle av den blaa røk og lænte sig tilbake i sofahjørnet.

Krag bladet uanfegtet i sine papirer. Og iøvrig hendøde raadhusets dype klokkeslag uten at noget som helst indtraf.

Krag saa op. Han var fremdeles fullkommen rolig — omtrent som en ordfører, der leder et kjedelig direktionsmøte.

—Vi kan komme til at vente i nogen minutter, sa han; men efter det sidste telegram, jeg har mottat skulde jeg tro at vor ven Jos kommer til at være nogenlunde præcis. Veiret er jo fortræffelig, akkurat saadan som Jos liker det.

Denne bemerkning om veiret fik Hansted-Jensen til paany at smile.

Krag fortsatte:

—For at vi imidlertid ikke skal spilde tiden til unytte, vil jeg fremlægge en indledende forklaring. Det er vel unødvendig at gjøre opmerksom paa, at skibsreder Christensens beklagelige forsvinden staar i nær forbindelse med «Aktieselskapet 7. december».

—Jeg trodde den komedie allerede var utspilt paa varieteen i Kristiania, indskjøt kjøbenhavneren.

—Det trodde jeg ogsaa, sa Krag; men saa indtraf der noget, som fik mig til at forandre mening. Og dette «noget» indtraf her i Kjøbenhavn.

—Denne affære, fortsatte han, som jeg haaber kan bli avsluttet her iaften, indeholder en besynderlig blanding av spøk og alvor. Til at begynde med var det meningen alt spøken skulde være eneraadende, men skjæbnen vilde det anderledes, og alvoret traadte til. Heldigvis har tilfældighetene artet sig saadan, at vi har undgaat den store tragedie. Dem var planlagt. Og dermed er jeg naadd til at kunne karakterisere den forbrydelse, som var planlagt midt i spøken som en av de dristigste og uhyggeligste jeg i den senere tid har hørt om. Som vi vet forsvandt Jos for 6 dage siden —

Hansted-Jensen gapte;

—For seks dage siden, utbrøt han. Jos forsvandt jo inat klokken fem.

Krag svarte med paatagen overlegenhet:

—Vær saa venlig ikke at avbryte min fremstilling. Alt skal bli klart. Hør godt efter — og hold samtidig øie med den herre i sofaen, saa han ikke foretar noget skridt, der kan avbryte vor fredelige stemning.

Suronen sat urørlig stille. Hansted-Jensen saa paa ham og la merke til, at finnen var blit meget blek. Fra dette øieblik var kjøbenhavnerens opmerksomhet den hele tid uavbrutt fæstet paa Suronen.

Neppe hadde imidlertid Asbjørn Krag paany gjenoptat sin fremstilling, før der lød en haard banken paa døren.

—Der er han, sa Krag. Samtidig gjorde han et tegn til Hansted-Jensen.

Det var virkelig Jos, som traadte ind i værelset.

Men ikke den Jos, som man hadde ventet — den forranglede og mishandlede Jos. Det var skibsreder Johs. P. Christensen, saaledes som man var vant til at se ham, naar han traadte ut av sin automobil — med den skindforede automobilkappe tilbakeslaat, med de vældige hansker og skindluen under armen og med de brede øienbryn og det let graanende hvalrosskjeg dugget av vinterveiret.

Han blev staaende fremme paa gulvet og nikket kort.

—Godaften, sa han.

Saa vendte han sig mot sin chauffør og en tjener, som hadde fulgt med ham op.

Gaa ind paa mit rum med bagagen, sa, han — og bli der.

De to funktionærer gik.

—Kommer jeg for sent? spurte Jos

—Nei, svarte Krag, jeg er netop begyndt, og jeg har en ledig stol til Dem her.

Jos saa sig om. Saa nærmet han sig nogen skridt frem mot Suronen og sa:

—Tak for sidst!

Suronen reiste sig langsomt op.

—Hvor meget har De ødelagt for mig her nede? spurte Jos videre.

Han fik intet svar. Men i stedet kastet Hansted-Jensen sig ind mot Suronen og grep ham over armene.

En gjenstand faldt paa gulvet med en klingende lyd. Det var Suronens revolver. Kjøbenhavneren sparket til den og trykket finnen ned mot sofaen.

Hansted-Jensen saa spørgende paa Krag.

—Jeg tror ikke det blir nødvendig med haandjern, bemerket Krag rolig; han sitter saa godt derinde i sofahjørnet, hvor jeg har placert ham. De har forresten skuffet mig nu, Suronen, tilla ham, idet han vendte sig mot den likbleke finne; jeg trodde virkelig De hadde mere aandsnærværelse end som saa. Hvad ventet De at kunne utrette med den revolver? Slippe ut? De hadde allikevel blit stanset nede i trapperne.

Suronen strøk sig med haanden over panden.

—Jeg har intet at tale med Dem om, sa han omsider. Saa pekte han paa Jos og fortsatte:

—Men den herre blir nødt til at underhandle med mig. Alle disse forklaringer av politiet er unødvendige.

—Jeg gir ingen forklaring, sa Krag, jeg rekonstruerer saken. Og av denne min fremstilling vil det avhænge hvor De kommer til at underhandle videre med den herre, paa politistationen eller her. Tillater De saa at jeg fortsætter? Kast et blik paa min danske kollega. Han er sikkert ikke til at spøke med længer.

Jos svarte ikke.

—Tillat mig blot et spørsmaal til skibsreder Christensen, sa Hansted-Jensen. Av Deres utseende at dømme kommer De langveis fra. Men der skulde dog ikke være saa lang vei fra Dragonstræde til Paladshotellet.

—Dragonstræde? mumlet Jos uforstaaende.

—De var dog i Dragonstræde klokken 5 idagmorges?

Krag grep ind.

—Ved den tid befandt Jos sig endnu mange, mange mil fra Kjøbenhavn, sa han.

XLI.

ASBJØRN KRAG FORKLARER.

Jos hængte sin frak av sig og puttet sine hansker og sin lue ned i frakkelommerne. Han strøk fugtigheten av skjegget og gjorde en bevægelse inde i sine klær som om han samlet sine muskler. Saa tok han plads paa den ledige stol ved bordet. Der var ikke megen spøk at se hos ham i dette øieblik, men hans tætte kraftige skikkelse uttrykte en viss utaalmodig beslutsomhet. Saaledes kunde i et moderne stykke en type, der skulde forestille en betydelig forretningsmand, komme ind i en forsamling, slaa sig ned ved et bord og feie alt vrøvl til side ved at si: La mig nu faa vite sandheten. Og det var netop dette Jos gjorde.

—La mig faa vite sandheten fuldt og helt, sa han.

Og Asbjørn Krag svarte ham:

—Det er netop sandheten, jeg holder paa med, jeg har hittil ikke fortalt andet end hvad De hittil kjender til, og det tilhører alt sammen sandheten. Vi maa i denne sak ta andre hensyn end de rent politimæssige, og det er netop derfor jeg ikke har anmodet min danske ven om at foreta en arrestation, hvad der hadde været det rigtigste. Naar De nu hører sakens sammenhæng, maa De selv fatte bestemmelse om, hvad der er at gjøre.

Jos saa over mot Suronen.

—Har han pengene paa sig? spurte han,

—Jeg tror han har tilstrækkelig, svarte Krag — saa vidt jeg vet efter de undersøkelser jeg har foretat.

Suronen sat nu hele tiden stille og tilsynelatende uberørt og røkte paa sin cigar.

—Som saa ofte tidligere, forklarte Krag videre, støter vi ogsaa i denne sak paa en karakteristisk dobbeltvirkning. Oprindelig er det én affære, som fanger hele vor interesse, og uten at vi i begyndelsen og ganske langt fremover er vidende om det, begynder en helt anden affære at løpe ved siden av den første og indfiltre sig i denne. Derved antar hele saken en gaadefuld præsentation, og før vi faar fat i traaden til den anden affære, før vi aner denne affæres tilstedeværelse, forekommer det hele os uløselig. Som. oftest dannes problemet av den rene tilfældighet, hvilket forresten slet ikke er egnet til at gjøre løsningen lettere; men i dette tilfælde har en forslagen forbryder netop villet benytte sig av denne dobbeltvirksomhet til at fremme et kup, som jeg fremdeles vil kalde et av de dristigste jeg har været ute for. Den forslagne mand, jeg taler om, sitter der henne i sofaen. Jeg ser at han nu har tat det fornuftige parti at høre paa mig i interessert taushet. Kjære Suronen, hvis der er nogen feil i min fremstilling, da vil jeg be Dem om at rette mig.

Altsaa — saaledes fortsatte Asbjørn Krag sin forklaring — vi maa søke utgangspunktet i det burleske optrin, som nogen kristianiaherrer hadde planlagt og tillike gjennemført under navnet «Aktieselskapet 7. december». I dette optrin var ogsaa De, hr. Christensen, medspiller.

—Men jeg bad mig fritat, indvendte Christensen.

—Meget rigtig, De bad Dem fritat, fordi De mente at en deltagelse fra Deres side vilde skade Deres anseelse som forretningsmand. Vi kan jo ikke negte for, at spøken var dristig, selv om den kan retfærdiggjøres ved at formaalet var velgjørende. Som vi alle husker gjaldt det at skape saa megen sensation omkring en velgjørenhetsforestilling, at hele Kristiania vilde styrte til og kjøpe billetter. Der var ialt fire deltagere, som en efter en skulde «forsvinde» paa en særdeles opsigtsvækkende maate efter at ha mottat nogen besynderlige billetter. Jeg maa, si, at det lykkedes at kaste folk blaar i øinene. Først forsvandt Reisman, saa von Brakel, saa dr. phil. Ødegaard. Derefter var det meningen at Deres tur skulde komme, hr. skibsreder.

—Meget rigtig, men jeg bad mig som sagt fritat. Jeg hadde pludselig faat vigtige forretninger i Kjøbenhavn. Det var den nærmeste grund.

—Alt dette er fuldstændig klart, fortsatte Asbjørn Krag. De var medvider i komplottet. Men der var ogsaa en anden medvider, et menneske som De mente at stole paa, og som De maatte stole paa, ikke alene fordi hun passet Deres telefoner, men ogsaa fordi hun var Deres privatsekretær; jeg mener frøken Aïno. Særlige omstændigheter gjorde, at hun brøt Deres tillid. Den vigtigste grund for hende til at optræde som hun gjorde, var den, at hun blev tvunget til at hjælpe sin bror, hvis affærer paa denne tid var i en sørgelig tilstand. Behøver jeg at præsentere hendes bror, mine herrer? Det er den herre som sitter der i sofaen, det er Suronen. Denne mand har hittil spillet rollen som hendes kavaler, hendes forlovede, hendes kjæreste, hvad De vil — i virkeligheten er han hendes bror. Første gang jeg saa ham hin aften, da han snek sig ut av kontoret og paa en hemmelighetsfuld maate kjørte bort i sin «Excelsior» bil, fattet jeg mistanke om at han hadde en finger med i dette spil; men det var først her nede i Kjøbenhavn, at hele rækkevidden av hans dristige plan gik op for meg.

De tilstedeværende paahørte Asbjørn Krags fremstilling i den dypeste taushet. Frøken Aïno stirret stivt frem for sig og syntes fuldkommen uberørt. Suronen affekterte overlegenhet og smilte sarkastisk. Hansted-Jensen gjorde enkelte notater i sin notisbok. Krag fortsatte:

—Gjennem sin søster fik Suronen et indblik i Christensens kjøbenhavnerplaner. Han forstod at der var store summer at tjene, ikke for ham, den ukjendte og pengeløse eventyrer, men derimot for den solide forretningsmand Jos. Ut fra dette bygget han sit kup. Han besluttet at gripe ind i «Aktieselskapet 7. december»s affærer. Han hadde gjennem søsteren faat vite at Christensen skulde reise til Kjøbenhavn om aftenen den 5. december i sin store automobil. Samtidig hadde han faat rede paa, at Jos i hemmelighet og efter tilsigelse skulde avlægge et besøk hos spøkefuglene paa Tyrigraven, bl. a. for at konferere med direktør Reisman om dennes deltagelse i kjøbenhavner-forretningene. Dette benyttet han sig av. Om ettermiddagen møtte han op med sin bil utenfor Jos’ kontor, og denne som jo tror, at meddelelsen kommer fra Tyrigraven, stiger ind i bilen og lar sig bortføre. Paa denne maate benytter Suronen sig av et spøkefuldt arrangement — og samtidig er det, mine herrer, at alvoret blander sig i spøken. Samme dag, men nogen timer senere, indtræffer den virkelige meddelelse fra Tyrigraven, men Jos er allerede da avveien, og jeg benytter mig i stedet av denne meddelelse til at komme spøgefuglene paa sporet. Da jeg samtidig faar den bestemte overbevisning om, at Jos’ forsvinden om ettermiddagen betyder en hemmelighet, som er «Aktieselskapet 7. december» uvedkommende, beslutter jeg mig til at forfølge saken fra dette utgangspunkt. Om aftenen faar jeg en traad i hænderne ved at lægge merke til Suronens mystiske adfærd utenfor Christensens kontor. Jeg følger med op i klubben, hvor jeg faar den fornøielse at overvære det interessante og overraskende avslutningsspil mellem direktør Reisman og tykke Stenersen.

—Jeg kjender spillet, bemerket Jos, jeg har talt med Reisman før min avreise.

—Nuvel. I klubben indløper den første meddelelse om Jos. Han har sendt et telegram fra Moss om at han er underveis til Kjøbenhavn og ber om, at hans sekretær, frøken Aïno, maa følge efter med visse dokumenter. Dette telegram er selvfølgelig aldrig kommet. Det er bare noget som frøken Aïno har meddelt Reisman efter ordre av broderen. Ikke sandt, frøken Aïno?

Den unge dame nikket samtykkende.

—I virkeligheten, sa Krag, befandt skibsreder Christensen sig i Kristiania, hvor han blev holdt fangen i en liten sportshytte utenfor byen, som tilhørte Suronen og hans kompagnon Hekki, ogsaa finne, som var sat til at bevogte ham. Jeg haaber ikke De har lidt personlig overlast?

—Jeg var under streng bevogtning, forklarte Jos, og man truet mig paa livet; hvis jeg hadde gjort forsøk paa at flygte, var jeg blit skutt. Og saa tok de alle mine papirer fra mig. Jeg maa si jeg blev overrasket, da Suronen avslørte sig som forbryder i europæisk stil. Jeg trodde først det var en spøk, et sidesprang, tilhørende Reismans arrangement, men jeg blev snart overbevist om det motsatte. Men jeg var ikke klar over hensigten.

—Heller ikke jeg, svarte Krag; jeg næret ikke nogen tvil om, at De virkelig var underveis til Kjøbenhavn og hadde sendt telegrammet fra Moss. Imidlertid var min mistanke nu engang vakt, og den blev yderligere forsterket ved Suronens optræden i klubben hin aften. Han gik sammen med Stenersen og vandt en stor sum penger.

—Reisman paastaar der maatte ha været bedrageri med i spillet.

—Det var der ogsaa, svarte Krag; men dette kommer vi senere tilbake til. Jeg har summen opskrevet her i mine regnskaper. Suronen vandt saavidt jeg kan se 29 000 kroner paa delingen, men jeg har sat op den hele sum 116 000 som hans ansvar . . . Hallo, sit bare stille, Suronen — jeg har flere tal paa regnskapet.

XLII.

SLUTNING.

—Alt i alt, fortsatte Krag, var mit indtryk av ettermiddagens og aftenens hændelser saa sterke at jeg besluttet mig til at gjøre reisen med til Kjøbenhavn. Jeg traf forinden avreisen forskjellige dispositioner i Kristiania. Jeg behøver ikke nærmere regne op disse dispositioner. Det var en av mine flinkeste folk, jeg satte i bevægelse, og han fik bl. a. i opdrag at passe paa Suronens «Excelsior»-bil, at samle op lysninger om Suronen og paa en diskret maate undersøke nærmere de brutte segl og kortspilpakkerne i klubben. Saa gik jeg paa toget. Jeg var ikke forbauset over at finde Suronen der. Jeg tror nok jeg hadde skaffet mig en forklædning, som gjorde det umulig for ham at gjenkjende mig. De kjendte formodentlig ikke den jødisk utseende franske kjøbmand, som sat like over for Deres søster paa toget?

Suronen indskrænket sig til forbauset at trække øienbrynene i veiret, men bevægelsen røbet at oplysningen var ny for ham.

—Derimot blev jeg forbauset, fortsatte Krag, da frøken Aïno steg av i Helsingør. Jeg kjendte jo endnu ikke sammenhængen med det hele. Nu forstaar jeg det bedre. Jeg roste mig for et øieblik siden av min forklædning som fransk-jødisk kjøbmand. Maa jeg nu gi Dem, Suronen, en kompliment for den ganske fortræffelige kunst, hvormed De hadde maskert Dem som skibsreder Johs. P. Christensen. Jeg kjendte Dem ikke igjen i Helsingør, og jeg kjendte Dem heller ikke igjen senere.

Hansted-Jensen hadde hittil sittet og lyttet til Asbjørn Krags fortælling og lekt med sin blyant. Nu la han den med et knald ned paa bordplaten, lænte sig tilbake i stolen og lo høit.

Christensen sa:

—Jeg begynder at fatte det hele bedre og bedre, men jeg forstaar bare ikke, hvorledes et menneske kan være i besiddelse av en saa formidabel dristighet.

—Spil, svarte Krag, det er spil. Suronen er hasardør, en uforbederlig spiller, det stemmer ogsaa med de oplysninger jeg har mottat om ham i disse dage fra min mand i Kristiania. Rent generelt vil jeg si, at vi er paa vildspor, naar vi tror, at vi fremdeles lever under de gamle forhold. Krigen og al krigens nerveanspændelse har sat tempoet mere op end vi aner. Vi har faat ind over Nordens grænser en sverm av eventyrere, som arbeider storstilt og henrevet av den katastrofale spændings sensation. Tilfældet Suronen skal nok vise sig ikke at være enestaaende.

—Først nu ser jeg det hele klart, utbrøt Hansted-Jensen i en tone som om han vilde si om sig selv: Hvor har du dog været et stort fæ! Denne oplysning forklarer jo alt sammen. Den blodbestænkte frak er altsaa —

Krag avbrøt ham.

—Det tilhører et senere punkt, sa han. Foreløbig staar vi paa det punkt, da ogsaa jeg er overbevist om, at det er skibsreder Johs. P. Christensen som biler fra Helsingør til Kjøbenhavn sammen med sin sekretær for at avslutte en meget stor forretning.

Da imidlertid Krag opdaget, at Jos viste nogen uro, sa han:

—Jeg vil ikke nærmere komme ind paa hvilken art forretning dette var. Men jeg vil erindre om, at bladene hernede har antydet at det dreiet sig om kjøp av Det danske Orientselskaps orientalske plantager, og der taltes om en kjøpesum paa 35 millioner kroner. Det er for at operere med denne forretning Jos nu kommer til Kjøbenhavn. Selvfølgelig er der gaat adskillig korrespondanse og skriftlige forhandlinger i forveien. Kanske staar der alene tilbake at træffe den præliminære avtale. Jos medfører selvfølgelig alle sakens dokumenter, dem har han jo faat av «sekretæren», endvidere medfører han bankkreditiver og har yderligere visse diskrete opdrag for sine venner (bl. a. Reisman) om ved spekulation at søke utnyttet den hausse i D. O. S.s aktier, som utvilsomt blir følgen av den storstilte transaktion. Jos er saaledes godt rustet. Der er bare den omstændighet ved situationen, at «Jos» ikke er Jos, men derimot Suronen, og at den virkelige Jos ligger fanget og magtesløs i Suronens sportshytte ved Kristiania, Jeg vil indrømme, at sjelden har en dristig spiller og svindler hat saa gode kort paa haanden som Suronen i disse dage. Spillet hadde mange chancer for at lykkes. At det ikke lykkes tror jeg nok, at jeg for en væsentlig del tør tilskrive min egen tilstedeværelse her i Kjøbenhavn.

Tiltrods for at jeg fremdeles i nogen tid ikke næret nogen mistanke om, at Jos i Kjøbenhavn bare var en forklædd bedrager, blev jeg dog mere og mere overbevist om, at der var noget uldent over hele affæren.

Jeg hadde da først og fremst telegrammene fra min mand i Kristiania at holde mig til. Min mand hadde fulgt «Excelsior»-bilens farter og hadde opdaget, at der var noget mystisk med sportshytten. Endvidere hadde han paa, klubbens kortspilhylser opdaget visse fingeravtryk, som hverken var Reismans eller spilleinspektørens. Jeg tør vedde hundrede mot én paa, at disse fingeravtryk nok skal vise sig ved nærmere undersøkelse at være Suronens. Han har hørt om spillet og de forseglede kort og har fundet en anledning til at ombytte kortene. For en dreven indbrudstyv er det ikke vanskelig at aapne klubbens gamle kasse. Det skal nok ogsaa være ham, som har hvisket Reisman det raad i øret at spille med uaapnede segl. Suronen hører til de mennesker, som tar alt med. Det stemmer ogsaa med de oplysninger min mand i Kristiania har sendt mig. Desværre kan vi ikke paaføre Suronen direkte forbrydelser, dertil har han kanske været for klok, men jeg gad vite hvad politimyndighetene f. eks. i Stockholm, i Dresden, i Ostende sier, hvis vi spør dem: Ønsker De at se Eugén Yrjo Suronen fra Helsingfors?

Nuvel. Det som især befæstet min overbevisning om at Suronen spilte under dække, var, at han maalbevisst undgik Jos her i Kjøbenhavn — tiltrods for at han dog paa en maate var en ven av ham. Jeg saa dem aldrig sammen. Tilgi mig, kjære Jos, men et øieblik ante jeg noget om en kjærlighetsaffære, hvori frøken Aïno var midtpunktet mellem Dem og Suronen, ja som sagt, tilgi mig, det var altsaa galt. Nu kan vi jo sagtens forstaa, hvorfor aldrig Jos og Suronen viste sig sammen. De var jo begge én person. Tilslut følte jeg mig imidlertid saa desorientert at jeg besluttet at avlægge Jos et besøk paa hans værelse — fremdeles under paaskud av at jeg var den fransk-jødiske forretningsmand, som ønsket at foreslaa en affære. Jeg traf ikke Jos. Derimot kom Suronen ut av Jos’ værelse. Straks da jeg saa ham, faldt der som skjæl fra mine øine, og for at redde min situation, lavet jeg et optrin som nødvendiggjorde at jeg blev kastet ut.

Jeg kunde nu sætte regnestykket op med nye værdier, og nu stemte det hele. Suronen hadde som «Jos» drevet underhandlinger med D. O. S. Han benyttet sig av disse underhandlingers svingninger til at spekulere paa børsen. Han visste jo fuldkommen, hvorledes papiret vilde stige eller falde. Han kunde ha nøiet sig med at hæve Reismans depositum, Christensens kreditiv og andre av de værdier, han hadde tilgang til i Christensens bank, saa hadde vi kanske ikke faat fat i ham. Men han saa chancerne til en større fortjeneste, og spillelidenskapen grep ham. Samtidig fattet han en plan, hvis virkeliggjørelse gjorde det mulig for ham at redde baade sig selv og sin søster, kanske endog komme tilbake til Kristiania og leve sit liv som før. Der laa imidlertid mord i denne plan. Han gik ut igaar aftes, atter forklædd som Jos, tilsynelatende blev han overstadig fuld. At Jos skal være set paa Trocadero sammen med Suronen er jo en umulighet, men paastanden er utsat av ham selv og lar sig vanskelig kontrolere paa grund av den forvirring, som hersket i det larmende lokale. Efter besøket hos Røde Constance forsvandt saa den døddrukne Jos. Nu var det Suronens mening, at hans blodbestænkte klær skulde findes og tanken ledes hen paa overfald og mord i en av Kjøbenhavns berygtede sidegater. Derefter kunde jo Suronen selv, som imens hadde skilt sig av med sin forklædning, frit og sorgløs bevæge sig hvorhen han vilde med hele rovet. Og Kjøbenhavn hadde blit en uopklaret forbrydelse rikere.

Men mens Suronen var optat med virkeliggjørelsen av denne smukke plan, gik jeg direkte til frøken Aïno og forklarte det hele, akkurat saaledes som jeg nu har fremstillet saken. Hvis der blir en retssak ut av dette, skal det tjene til hendes unnskyldning, at hun straks gav sig over og indrømmet det hele. Gjennem mine telegrammer til Kristiania var saa imidlertid Jos blit befriet. Jeg anbefalte ham at tie stille med sammenhængen og straks begi sig hertil. Av frøken Aïno har jeg faat opgave over, hvad Suronen har tjent paa affæren. Det er nok til baade at dække kortfalskneriet, Reismans tap, det hævede kreditiv og andre omkostninger. Pengene findes. Kjære Hansted-Jensen, gjør Deres pligt.

Suronen hadde med et brøl av raseri reist sig op, men et øieblik efter var han overmandet og i haandjernenes klør.

—Men for at spillet skulde ha lykkedes for ham, sa Jos bevæget, var det jo nødvendig, at jeg blev ryddet af veien i Kristiania. Tror De virkelig det var planen?

—Jeg har jo sagt, svarte Krag, at der var mord i maskerne.

Der blev ingen politiforfølgelse av. Hvad Jos har sagt til høiesteretssakfører Annebye tilhører ikke denne historie. Men dagen efter steg D. O. S.s aktier med 75.

Asbjørn Krag spekulerte dog ikke mere, ti sammen med Hansted-Jensen var han tidlig næste morgen reist med et finsk par gjennem Sverige til den finske grænse for der at avlevere parret til nogen finske myndigheter, som telegrafisk var tilkaldt.

Johs. P. Christensen hadde uttrykkelig ønsket denne løsning. Ved nærmere eftertanke hadde han fundet at en sensationel retssak bare vilde ødelægge den morsomme spøk som saa fortjenstfuldt var blit gjennemført av «Aktieselskapet av 7. december».

Innhold

DIREKTØR JOACHIM REISMAN.

MALEREN KARL-ERIK von BRAKEL.

SAMTALE MELLEM TO HERRER.

EN TREDJE HERRE.

DEN TREDJE.

DIGTEREN EJVIND ØDEGAARD.

MALERENS VASKEREGNING.

ADVOKAT DAVIDSEN.

JOS.

KONTORCHEFEN

DET SIDSTE BREV.

IND I MØRKET.

DET GAMLE VERTSHUS.

HVOR ER JOS?

AKTIESELSKAPET.

BREVET KLOKKEN 3.

JONASSEN.

DEN PELSKLÆDTE HERRE.

TRAADEN.

116 000.

FORSEGLEDE KORT.

ET TELEGRAM FRA JOS.

UNDER BLAA HIMMEL.

I UTENLANDSTOGET.

EN AVVIKELSE I RUTEN.

ASBJØRN KRAG ORIENTERER SIG.

«JEG MAA VENDE BØTTEN —».

DET TOMME VÆRELSE.

FABRIKANT MARX FRA STRASSBURG.

UT AV MØRKET.

HOS NIMB

«EXCELSIOR» KJØRER.

FORSVUNDET.

RØDE CONSTANCE.

DEN HJÆLPSOMME NORDMAND.

ET MØTE.

BLODIGE SPOR.

FALSK NUMMER.

JEG VENTER JOS.

JOS KOMMER.

ASBJØRN KRAG FORKLARER.

SLUTNING.