Om denne boken

Denne eboken er basert på utgaven gitt ut av Edv. Magnussen Forlag, Kristiania, i 1898. Kildeutgaven er hentet fra Nasjonalbiblioteket, http://urn.nb.no/URN:NBN:no-nb_digibok_2009052903023

Korrektur, omslag, og omforming til ebok utført av Lars Næsheim

Boken kan fritt distribueres så lenge det ikke tas betalt for det.

Denne utgaven lagt ut på nettstedet www.mobileread.com 25. april 2014.

FRAMGUTTERNE

Tre aar gjennem skrugar og nat.

Beretning om nordpolsfærden

af

Bernhard Nordahl.

Mine kamerater paa færden tilegnet.

For den nødvendige literære bistand jeg har benyttet mig af, saavelsom hjælpen ved korrekturlæsningen, aflægger jeg herved min mest oppriktige tak.
Forfatteren.

I.

Langs kysten.

Hvordan jeg kom med blandt Framgutterne. – Sidste forberedelser og op med ankeret. – Langs kysten i storm og til fest. – En tung adskillelse. – En bister midtsommer. – En overraskelse og et hjerterov. – Mor Norges sidste »lykke paa færden« til sine gutter.

ET skyldes i grunden en ren tilfældighed, at jeg kom med blandt framgutterne, thi mit navn fandtes ikke mellem de utallige, der anholdt om denne ære.

Og dog havde jeg længe gaaet med en ligefrem brændende lyst til det. Nansens ranke førerskikkelse lyste allerede forud for færden som en borgen for, at det var til en stormandsdaad de karerne gik, som fik være med ombord paa »Fram«. At Otto Sverdrup skulde føre skuden, gav ogsaa øget lyst. Om selve »Fram« vidste jeg efter alt, som var talt og skrevet om den, at flød der skude paa sjøen, som skulde kunne greje isen deroppe i de fjerne, ukjendte farvande, saa maatte det være den.

Som sagt, tankerne fristed og lokked, men alligevel kom jeg mig ikke til at ta det afgjørende skridt og melde mig.

Saa var det en ettermiddag. »Fram« var kommet ind paa havnen og var forhalet ind til Akers mekaniske værksted, hvor den laa og fyldte sin rummelige bug med alle de tusener ting af proviant og redskab til færden.

Jeg gik langs kajen og drev og kom saa derhen, hvor »Fram« laa.

Dækket var et virvar af kasser af alle slags og forskjellige størrelser, og nede i storrummet stod der en og strævede i sit ansigts sved med at faa stuvet det ene hid, det andet did paa bedste maade.

Jeg syntes grangivelig, jeg skulde kjende den karen, skjønt han stod foroverbøjet, saa jeg ikke kunde se ansigtet hans ordentlig.

Idetsamme rettede han sig op, og nu fik jeg se ham.

»Men kjære er det Dig da!« sa jeg. Det var nemlig min gode gamle kamerat, Hjalmar Johansen.

Javel var det ham, det var sikkert nok, lo han op til mig og tørrede med ærmet sveden bort fra sit lystige ansigt.

»–Kom og bliv med du ogsaa, gut,« sa han. »Det er just slig en som dig, Nansen kan bruge.«

Naaja, vi er alle mennesker, og som saadanne er vi vel ogsaa alle modtagelige for lidt smiger. Og jeg nægter sletikke for, at de ordene om, at jeg var slig en, som Nansen kunde bruge, jo kildrede mig lidt paa det sted, hvor forfængeligheden sidder.

Og lyst havde jeg jo længe havt, det har jeg allerede før fortalt, – en lyst, der havde ligget som en ulmende glød indeni mig, og som nu ved Johansens ord slog ud i lyse luer.

Tanken paa alt det, jeg maatte saaatsige lægge bag mig, familielivets mange baand, sorgen ved at skulle si farvel til hustru og børn og alt andet, som jeg havde kjært herhjemme, for, hvem ved, maaske – om ulykken var ude – aldrig at skulle se dem mere igjen, alt dette var det, som tidligere havde holdt mig tilbage, og ingen vil vel dadle mig for det.

Men i dette øjeblik var alle disse tvil som strøget væk af min bevidsthed.

Kunde Nansen bruge mig, saa skulde han ogsaa ha mig!

Imidlertid var Johansen kommet op fra rummet og havde gjort sig istand til at gaa iland. Han kom nu hen til mig og tog mig om skulderen:

»–Hør, gut,« sa han, »nu skal jeg foreløbig snakke med Nansen, saa kan du rejse ud til ham selv i eftermiddag ved femtiden. Du træffer ham hjemme da, saa faar du det afgjort med det samme.«

Ja, jeg var ikke den som mere sa nej til nogenting. Jeg reiste ud til Lysaker, hvor Nansen bodde og traf ham ganske rigtig hjemme. Nansen tog meget venligt imod mig. Da han fik vide mit ærend, begyndte han at forhøre sig om et og andet, som jeg altsammen kunde besvare til hans tilfredshed. Vi blev foreløbig enige om at jeg skulde være med til Tromsø og sette dem ind i lysanlægget. Paa opturen did skulde vi saa afgjøre hvorvidt jeg ogsaa skulde følge med for alvor, hvilket jeg da ogsaa blev. Selv var jeg jo allerede forberedt paa, at jeg skulde være med.

De, der skulde være med som mandskab paa »Fram«, blev allesammen forhyret paa den maade, at de vistnok nærmest skulde benyttes ombord efter sin tidligere uddannelse, men dog samtidig være forpligtet til uden at kny at paata sig hvadsomhelst, som forefaldt. Dette maatte vi kontraktmæssig binde os til, og paa en enkelt undtagelse nær var der heller ingen, som nogensinde gjorde vrøvl.

Som mangeaarig elektriker blev mit eget hovedhværv ombord at passe dynamoen og det elektriske lys. Men dette forhindrede ikke, at jeg ogsaa, ret som det var, blev sat til arbejder, jeg ikke paa forhaand var kjendt med. Jeg maatte saamæn tjenestegjøre baade som fyrbøder, kok, bager og matros, og blev under den senere tid ansat ved siden af Scott Hansen til at passe de meteorologiske iagttagelser og maalinger, et arbejde, som snart vandt min stærkeste interesse.

Min aftale med Nansen var altsaa gjort. Han trykkede mig venligt i haanden til afsked, og presenterede mig for Sverdrup, der var tilstede. I straalende humør kom jeg tilbage til byen og ilede hjem for at meddele min kone og børnene den store beslutning.

At de ikke netop var saa begejstret for den som jeg selv, vil jo ingen finde urimeligt. Alligevel stødte jeg ikke paa nogen alvorligere modstand. Og selv om det havde været tilfældet, vilde dette nu ikke mere ha bevirket nogen forandring i min beslutning.

I de nærmest følgende dage var der ombord paa »Fram« en travlhed uden lige.

Der var et sandt kaos ombord, et hultertilbulter af alt muligt, saa en ofte kunde gi sig rent over ved tanken paa, hvor man tilsidst skulde skaffe plads til altsammen. Og det vil jeg straks faa lov til at sige, at det at have gjennemtænkt hele denne tusenfoldige udrustning og paa det nærmeste ikke at ha overseet eller glemt en eneste ting af alt, som ekspeditionen kunde tænkes at faa brug for, er sandelig ikke en af de mindste af de egenskaber, af hvilke Nansens høvdingskikkelse er formet.

Alle ekspeditionens øvrige deltagere med undtagelse af kaptejn Sverdrup var nu kommet ombord, saavel de videnskabelige som de menige. De fleste af os blev snart rigtig gode venner, og dette bidrog naturligvis ikke lidet til at øge modet og tilliden hos os. Det maatte vi jo nemlig allesammen vide, at et eneste element ombord, som i sig bar spiren til fientlige følelser, vilde være nok til at bringe forvirring og skjæbnesvanger splittelse i vort lille samfund.

Efter flere dages anstrængt arbejde var vi endelig saavidt færdige til afgang. Det var St. Hansaften 1893. »Fram« var halet ud paa Pipperviks-havnen og laa der og spejled sine høje master i det stille vand. Paa øer og holmer og højderne rundt omkring blussede St. Hans-baalene til ære for aarets længste dag, til ære for den fagre sommer, som nu stod der i sin fulde, rige pragt, og som vi netop skulde sige farvel til.

Vi havde alle vor familie og nærmeste slægt og venner ombord hos os for endnu en sidste gang, før ankeret blev lettet, at være sammen med dem. At stemningen var dybt bevæget hos os alle, hvem skulde ville nægte for det? Og at vi skalv i stemmen og at der var taarer i øjnene, da vi rakte vore kjære haanden til det sidste levvel og »vel mødt igjen,« – ja, det er det vel heller ingen skam at bekjende?

Og aftenen og den lyse St. Hans-nat svandt hen og morgenen kom og med den dagen for vor afrejse.

St. Hansdag 1893.

Nogen videre ære af sit navn gjorde den nu forøvrigt ikke. Den var graakold og sur, som om den saa med grætne øjne paa vort foretagende.

Men saa var menneskene desto hjerteligere! Da »Fram« kl. 1 om middagen havde faaet dampen op og lettede anker, var baade fæstnings-bakkerne og kajerne rundt omkring sorte af folk. Ude paa havnen yrede det af kuttere, sejlsnekker og robaade. Og slig, som man skreg hurra for os, slig som ungdommen svang sine huer højt ivejret og som damerne vifted med sine lommetørklæder! Ja, det varmed en selv helt ind til hjerteroden at fornemme, hvorledes alle disse tusen paa tusen hjerter slog for os, at høre, at de var stolte af os, baade for sin egen skyld og for gamle mor Norges! Og vi kunde ingen bedre styrkedrik blive iskjænket i afskedsbægeret end den saa fortrøstningsfuldt sikkert at vide, at de trodde paa os, maaske ikke alle paa vor evne til at sætte vort forehavende igjennem, men alle paa vor udholdenhed og vor ærlige villie.

Og sagte, under tordnende hurraer og salut gled »Fram« udover forbi Hovedøen. Og snart skimtede vi Kristiania kun som en blaanende dis i det fjerne.

Den 27de juni om aftenen røg det op til en rigtig storm fra v. n. v., saa vort gode skib snart fik fuld anledning til at lægge sine egenskaber som sjøgaaende skude for dagen og vi selv vor større eller mindre standhaftighed ligeoverfor havgudens krav paa »offer«. Selv er jeg jo noget af en gammel sjømand og som saadan forlængst hærdet mod alle fordringer i den retning, saa om jeg kunde værge mig mod hans onde angreb, var dette ingenting særlig at braute med. Men ogsaa »landkrabberne« holdt sig idetheletaget noksaa godt.

»Fram« viste sig at være et godt søskib, men hun var for tungt lastet og tog ind den ene styrtsjø værre end den anden. For at lette hende, saa vi os nødsaget til at kaste overbord en del af vor dækslast, der bestod af planker og en mængde tomme parafinfustager. Dette hjalp jo straks en hel del paa affærerne, men saa overhændig var stormen, at vi, efterat ha holdt det gaaende hele natten, ved ottetiden næste morgen maatte bære af og søge havn. Endelig ved 6-tiden om eftermiddagen kom vi ind til Egersund, hvor der allerede iforveien laa etpar rutegaaende dampskibe og ventede. Ud paa morgensiden bedagede veiret sig, hvorfor vi atter, hilset paa det venligste af de Egersundere, satte tilhavs og la kurs direkte for Bergen.

I den gamle Hanse-stad fest og begeistring, sang og klang fra vi kom til vi atter drog videre. De vidste simpelthen ikke, hvad godt de skulde gjøre os. Det var til at blive rent hodesvimmel over.

Den 5te juli havde vi naaet Beian, hvor vi efter bestemmelse mødte kaptein Sverdrup og tog ombord endnu endel proviant. Her kom ogsaa professor Brøgger for at følge med saalangt som til Tromsø.

Ankom dertil og ankrede op paa Tromsø havn den 1ste juli. Vejret var bidende surt med snefog iblandt, som om det skulde være lige under jul, – en pen liden forsmag paa, hvad det var, vi snart skulde drage videre og altid videre imod.

I Tromsø forsynede vi os med endel tørret rensdyrkjød. Foruden professor Brøgger forlod her ogsaa en anden mand os, en, som vi alle i den korte tid, vi havde været sammen med ham, havde lært at holde oprigtig af. Det var kaptein Gjertsen, den af allesammen, næst Nansen og Sverdrup, der hidtil havde det længste og fortroligste kjendskab til »Fram«, saasom han havde fulgt den og dens bygning og indredning fra kjølen blev strakt.

Vi rysted alle hans haand varmt til afsked, mange af os med taarer i øjnene; thi han var, som sagt, blit os inderlig kjær. I hans sted fik vi her Bentsen ombord. Han skulde følge med til Novoja Semlja, og havde sletikke selv nogen tanke paa endnu, at han skulde komme til at være med for alvor.

Sammen med kapt. Gjertsen forlod ogsaa en anden god ven os, nemlig Kristiansen Trana, (kjendt fra Nansens Grønlandsfærd), en usædvanlig flink og prægtig kar, som det forsaavidt var stor skade, at Nansen dennegang ikke kunde bli enig med.

Den 14de juli kl. 2 om eftermiddagen sa vi Tromsø farvel, ledsaget af befolkningens varmeste ønsker for held og lykke paa færden. Veiret var fremdeles raat med kuling af n. v. og høj sjø. Fram havde faaet sin last forkjert stuet og slingrede som følge deraf noget forfærdeligt. Ja, til sine tider var slingringen saa voldsom, at det var uraad at holde sig fast i køjen og sletikke tanke om at faa sove. Vi gik ind til Kjøllefjord for at stue lasten om og faa forskibet lettet, et arbejde, som i løbet af to dage blev udført ved folk fra land, – folk, vi forøvrigt fik fat i paa den kuriøse maade, at de saa at sige blev hentet ud fra kirken; (det var nemlig prækensøndag.) Udenfor var der et forrykende uvejr, snefonnerne laa langt nedover i fjeldskarene, og vi maatte bruge vaatter, naar vi skulde bestille noget paa dæk.

Et hyggeligt midtsommervejr isandhed!

Først den 17de bedagede vejret sig, og om kvelden gik vi atter tilsøs med kurs for Vardø, hvortil vi ankom næste dags aften ved titiden.

Her ventede der en virkelig overraskelse paa os, og vakrere kunde gamle mor Norge ikke sige sine sønner det sidste farvel, end Vardø-væringerne her gjorde det.

Hele to dage var vor ankomst forsinket. Men Vardøværingerne havde holdt trofast vagt, nat som dag. Vi blev derfor baade forbauset og bevæget, da vi i den sene aftentime seg ind omkring moloen og istedetfor, som vi havde ventet, at finde en slumrende by, blev modtaget af en vrimlende menneskeskare med musikkorps i spidsen, der kraftig og taktfast satte i med »Ja, vi elsker dette landet!«

Aldrig har maaske dybden og inderligheden i disse enkle toner grebet os alle saa stærkt, som da de i denne sene aftentime her saa overraskende lød imod os. Og her som andetsteds vidste byens befolkning ikke, hvad godt den skulde gjøre os.

Vi kom til at ligge over der et par dage. Det var nemlig den sidste, norske havn, vi skulde anløbe. Af den grund skulde vi ogsaa ha dykkere til at rense »Frams« bund for muslinger og skjæl og anden for farten sinkende urenslighed. Og hele denne tid holdt byen os i aande med festlige tilstelninger, – ja, den rent satte himmel og jord i bevægelse for vor skyld.

Den 21de juli, kl. 4 om morgenen lettede vi endelig anker og stod ud fjorden i klart, stille vejr.

Saa vilde da ogsaa mor Norge selv vise os sit venligste ansigt og som en sidste erindring om hende, give os med paa vejen billedet af nordlandenes lyse sommermorgen med fjelde og fjorde og de svømmende holmer og skjær badet i dens vidunderlig rødmende farver.

Tak, mor Norge! Der var visselig ingen af os ombord, som glemte det billede, der, det lidt efterhaanden sank ned under synsranden for vort blik.

II.

Mod nord.

Mit »dybe fald«. – Kvik. – Gjennem de første ishindringer til Kabarova. – Kvik og Trontheims sibiriske »pøbelpak« – Afsked med Kristoffersen og Trontheim. – Nordover! – Fra 2den august til 25de september. – Bentsen som bærebør. – I vort faste vinterhi.

I MIN egen erindring vil Vardø og dets venlige befolkning komme til at leve, foruden ved de mange fælles minder ogsaa ved en liden episode, i hvilken jeg selv spillede hovedrollen. Det kunde for den sags skyld forresten blet en ret alvorlig historie, men heldigvis endte den godt og med en hjertelig latter.

Medens vi laa der og blev skrabet i bunden udvendig var der naturligvis en mængde besøgende ombord, som havde lyst til at beskue »vidunderet« indvendig og se det efter i sømmene.

Saa kommer der to damer, to rigtig nydelige, unge damer og spør, om de kan faa se?

»Joda, værsaaartig!«

Ja, om de ogsaa kan faa se inde i salonen?

»Jo, bevares! Værsaagod mine damer!«

Og jeg som den høflige kavaler gik baglæns etpar skridt mod salondøren, lukkede op, sa »værsgod!« traadte selv endnu et skridt tilbage – et skjæbnesvangert skridt! – jeg gik bardus gjennem en aabentstaaende luge og forsvandt i dybet til damernes usigelige forbauselse. Her kunde man sandelig om nogetsteds i ordets egentligste forstand tale om »at forsvinde som en svedske i – rummet!« nemlig skibsrummet.

Vel! min rolle som »Orfeus i underverdenen«, kunde, som sagt, gjerne ha tat en ende med forfærdelse. For det var jo en noksaa respektabel højde at falde – og især at falde saa uventet – og rummet dernede fuldstuvet af allehaande gjenstande, som det menneskelige korpus ikke er konstrueret til at tørne imod. Men heldigvis var der nogle drivremme, som tog af for det grøvste, og jeg slap fra det med forskrækkelsen og nogle buler og skrammer.

Naturligvis blev jeg siden gjenstand for de andres latter og skoser – slig gaar det jo altid i denne ondskabsfulde verden! – Men jeg bed fra mig, saa godt, jeg kunde og mente, at jeg var den eneste, der var »gaaet tilbunds« i »Fram«.

Men gudbevares, det var jo alligevel noksaa længe, førend de holdt op med at stikle paa mig og snakke om »mit dybe fald!«

Ved afgangen fra Norge bestod besætningen ombord i »Fram« af 14 mand, herimedregnet dr. Nansens sekretær, hr. journalist Kristoffersen, der skulde følge med til Kabarova for derpaa at ta hjem med en jagt, som var bestilt dertil med kulforsyning til os.

Skjønt det nu maaske tør være overflødigt, vil jeg dog her for nøjagtigheds skyld nævne navnene paa alle de egentlige deltagere i ekspeditionen.

De bestod, foruden af dr. Nansen og kaptejn Sverdrup, af følgende:

Premierløjtnant Sigurd Scott Hansen som leder af de meteorologiske, astronomiske og magnetiske observationer,– medicinsk kandidat, Henrik Blessing som læge og botaniker, – Theodor Jakobsen som styrmand og Anton Amundsen som 1ste maskinist. Saa kom Adolf Juel som proviantforvalter og kok, svensken Lars Petterson (ikke sen1)) som anden maskinist, – reserveløjtnant Hjalmar Johansen først som fyrbøder og siden som meteorologisk assistent2). – Peder Hendriksen som harpunér – undertegnede altsaa væsentlig som elektriker, – Ivar Mogstad som »alt muligt« og endelig tilsidst Bernt Bentsen i sin egenskab af erfaren Ishavsfarer.

Endelig maa jeg ikke glemme at omtale vor faste, firføddede deltager i ekspeditionen, Nansens hund, Kvik.

Kvik hedte den og kvik var den ogsaa. Af oprindelse var den nok Grønlands-race og var blit Nansen foræret i Kjøbenhavn. Den havde i førstningen vanskelig for at blive fortrolig med sjølivets omskiftelser og likte slet ikke, at det »gaar op og ned« i denne verden, naar »Fram« vugged sig paa bølgen den blaa. Men den var klog og lærenem og det var ikke længe, førend den baade var blet situationens herre og tilfulde forstod sin opgave, den, energisk at varsko om, at »uvedkommende tilstedes ikke adgang.« Den begyndte i denne henseende snart at blive næsten for »prøjsisk«, og naar vi paa vor kystfart la ind i de forskjellige havne, blev det endogsaa nødvendigt at binde den, men gudbevares under højlydt, indigneret protest.

Udpaa eftermiddagen den 21de sank det sidste, blaanende fjernsyn af de norske fjelde ned under synsranden. Vi stod alle ved rælingen og saa dem svinde og følte os underlig bevæget. Vejret var vakkert, bare af og til lidt taage. Allerede her begyndte vi med at ta temperaturmaalinger af vandet paa forskjellige dybder. Ved 10 tiden den 25de om formiddagen kunde vi fra udkigstønden paa toppen af stormasten gjennem kikkert øine land. Vinden øgede ud paa eftermiddagen til stærk kuling, som »Fram« nu imidlertid tog med forholdsvis ro. Landet vi kunde skimte, var Samojederkysten, og vi satte nu kurs østover mod Jugorstrædet for Kabarova.

To dage efter mødte vi den første is, som sinked os en hel del, Der var ingenting andet at gjøre end, at ta det med ro, efterat vi først havde forsøgt at krydse os frem mellem isflagene. Imens fordrev vi tiden med at skyde paa kobbe (sælhund) fra rækken men rigtignok uden noget udbytte. Først den paafølgende dag kunde vi igjen øjne aabent vande langt i det fjerne. Saa satte vi kraft paa maskinen og forsøgte at tvinge os igjennem. Naaja, gik gjorde det jo, men rigtignok ikke meget fort, og vi maatte bruge hele den dag og natten med, førend vi atter havde farvandet rent. Endelig ved syvtiden næste aften kastede vi anker i Kabarova og gjorde bekjendtskab med det nordligste europæiske Sibiriens beboere, baade de egentlige indfødte, samojederne, og de mange russiske kjøbmænd, som driver en vidt forgrenet og meget indbringende tuskhandel med de indfødte.

Her mødte Trontheim os med 35 hunde, som af den for Fram-ekspeditionen saa stærkt interesserede, russiske baron Toll var sendt afsted fra det indre af landet. I fulde seks maaneder havde Trontheim været undervejs med sin hundekaravane, var kommet hid omtrent en hel maaned tidligere end vi selv og havde slaaet leir her for at afvente vor ankomst. Da vi kom, vajede det norske flag fra hans leir. Trontheim er født i Tyskland af norske forældre, og sit navn har han taget af, at disse oprindelig hørte hjemme i Trondhjem.

Ja, saa skulde vi da ha hele denne hundekoloni ombord, men det var en besværlig sjau. Hendes majestæt Kvik blev højligen baade forbauset og fornærmet over at faa denne uciviliserede bande paa halsen og trak sig fornemt tilbage fra fordækket, hvor hun tidligere havde havt sin residens, til 1ste plads, nedlod sig paa ingen maade til at konversere de nyankomne, men betragted dem med overlegen foragt som det »pøbelpak« som den »gemene hob,« de var. Denne afvisende holdning bevarede hun under hele turen, og mærkeligt nok: »pakket« – de sibiriske hunde – kunde ligge aldrig saameget i slagsmaal indbyrdes, – og slaas, det gjorde de da baade sent og tidlig og det, saa busta gjøv! – fra Kvik holdt de sig den hele tid i ærbødig afstand og tillod sig aldrig at anfalde hende.

Mens vi her vented paa jagten, som skulde bringe os vor kulforsyning, benytted jeg tiden til at lægge elektrisk signalledning ifra udkigstønden ned til maskinen og til at sætte de elektriske batterier i fuld brugbar stand. Mens jeg og etpar til var beskjæftiget med dette, havde andre igjen kjedelsjau. Nogen maatte jo ogsaa passe hundene, et hverv, som sandelig ikke var af de aller letteste, men gav sin mand mere end nok at bestille. Der blev i denne tid arbejdet baade nat og dag, søndag som hverdag, saa vi blev noksaa udkjørte.

Hele juli maaned var nu gaaet, og da vi endnu den 2den august fremdeles ingenting saa til kuljagten, bestemte dr. Nansen sig for ikke at vente længere paa den, men lade det staa til med den kulbeholdning vi havde. Og dermed blev vi alle mand tidlig paa morgenen næste dag purret ud og sat til at lempe kul fra storrummet over i kulbokserne. Og det tog vi fat paa, saa det dured efter. Det gik som en røjk, og som om ingen af os havde bestilt andet sit hele liv. Allerede klokken tolv middag var vi færdige. Jeg stak fyr under kjedelen og ved firetiden havde vi dampen oppe.

Saa var det at trykke, ikke alene den godmodige Trondtheims hænder til afsked, men ogsaa at sige Nansens sekretær, Kristoffersen farvel og tak for alle de hyggelige dage, hans ligefremme, vennesæle væsen og muntre sind havde forskaffet os. Med ham sendte vi de sidste hilsener og budskaber til vore kjære derhjemme, – de sidste, førend vi nu for fuldt alvor skulde sætte kursen mod polhavets ukjendte, af mennesker aldrig tidligere krydsede farvande og ismarker.

Klokken tolv om natten letted vi anker og stod med sagte fart Vajgorstrædet (Kara-porten) ud. Nansen selv og Scott Hansen var foran i petroleumsbaaden for at undersøge farvandet. For af hensyn til den mankerede kulforsyning at spare paa denne for os saa kostbare vare mest muligt, satte vi nu for første gang opfyring med petroleum igang. Vi fandt imidlertid ikke methoden videre heldig, og det blev besluttet for fremtiden først i yderste nødsfald at gribe til den.

Og nu gik der dage og uger, og i disse lignede vi allesammen et barometer, hvori humøret var kviksølvet og de fremskridt »Fram« gjorde, lufttrykket, og man kunde paa vore ansigter saa patent som paa nogen talskive »læse barometerstanden af.«

Lad mig derfor – for ikke at trætte mine læsere med unødvendige gjentagelser – her i en kort sum fortælle, hvorledes vor rute arted sig fra vi forlod Kabarova og til vi gik i vor første vinterhavn.

Allerede den 6te august maatte vi lægge fast til iskant, men kom løs igjen samme nat, satte fuld stim paa og gik nordover med kurs for Jalmal-landet, idet vi brugte baade sejl og damp. Den 15de passerede vi Ob-flodens munding og opdagede den 18de paa 74° n. br. og 80° ø. l. et nyt, tidligere ikke kartlagt land som blev opkaldt efter kapt. Sverdrup, fordi han var den første, som fik øje paa det. Den 20de stødte vi atter paa pakis, men lettede igjen den 23de for at prøve paa at komme videre. Vi holdt det ogsaa gaaende til omkring 7-tiden om aftenen, da vi atter maatte lægge os til og smøre baade os selv og maskinen med taalmodighed. Vi befandt os da ved Kjelmansøerne. Da vi den 24de kom løs igjen, styrede vi nærmere ind under land, hvor vi fandt bedre farvand og avancerede forholdsvis bra, tildels mellem flere ukjendte øer, som vi dog ikke gav os tid til at undersøge nærmere.

Nu fortsattes reisen etpar dage langs kysten uden at vi mere blev sinket af eller saa is. Først den 28de tørnede vi igjen mod iskant og maatte hente taalmodigheds-smørelsen frem igjen. Veiret var den hele tid barskt med vedholdende regn og snefok. Det var ikke bare vort eget humør, som led under al denne himmelens graakolde, vasne surmulethed. Det tog ogsaa og det noksaa voldsomt paa hundene, saaat endogsaa to af dem døde. Det gjorde os især ondt for den ene af dem, – Melchi var dens navn. Den var saa trofast og vennesæl og havde været samtliges kjæledægge.

Den 14de september befandt vi os udfor Tajmur-øerne, hvor Johansen, Juell og jeg fik ordre til at ledsage dr. Nansen paa en ekspedition med det formaal for øje at undersøge is- og dybdeforholdene, da det kunde tænkes, at vi ad den vej kunde komme forbi det isbælte, som hindred os. Men det blev en bedrøvelig tur. Vi drog ved nitiden om formiddagen i baad ud fra »Fram« i stærkt snekav og maatte vekselvis ro og stage os frem, tildels ogsaa trække baaden over isflagene. Det gjaldt at kare os saa langt nordover som muligt. Til proviant havde vi taget med os brød, tørret rensdyrkjød og kaffe, men havde i hastigheden glemt at ta smør med, og da vi heller ikke havde med os ved eller fandt noget, blev ogsaa den velsignede kaffedraaben, som vi netop nu kunde trængt saa inderlig til, – en skjøn fantasi, men som desværre ikke gjorde de tørre brødskiver mere fordøjelige eller den til marv og ben gaaende iskolde sno blidere. Huttetu!

Og havde opturen været besværlig, saa blev hjemturen bare endda værre. For nu havde vi ved siden af ishindringerne ogsaa vind og strøm tvers imod os. Og saa frisked vinden ovenikjøbet paa til en stiv kuling, saa vi maatte lægge alle vore samlede kræfter til for at avancere fremover. Dr. Nansen mente, at vi burde overnatte paa en af øerne, men saa blev der holdt statsraad og i samme besluttet, at vi skulde holde det gaaende og ikke gi os, førend vi igjen havde vort kjære »Frams« faste dæk under fødderne. Og efter et voldsomt basketag med alle ishavets onde magter var vi atter lykkelig og vel ombord ved halvtretiden om morgenen. Men en femten-seksten timers tørn af den kaliber, maa man tro, er ingen Karl Johan-promenade, og det smagte da ogsaa usigelig godt efter de udholdte strabadser at faa ordentlig mad igjen, en kop varmt i livet og saa faa springe i køjen for at nyde en velfortjent søvn.

Den stærke kuling havde ogsaa ført noget godt med sig. Den havde brudt op isen, saa vi den 6te om eftermiddagen igjen kunde lette og staa ud mellem øerne, Det gik nu en stund upaaklagelig hurtig langs den sibiriske kyst. Vejret maatte for denne aarstid og saapas langt nord siges at være meget rimelig. Lidt ishindring mødte vi jo af og til, men ikke værre, end at vi grejde den ved hjælp af lidt krydsning og »Frams« bastante boug. Den 9de september passeredes kap Vega og morgenen efter kap Tsjeljuskin. Vort humør-barometer steg utrolig i disse dage, saa vi næsten ikke vidste, hvad fod vi skulde staa paa af lutter lystighed, og den sidste begivenhed – kap Tsjeljuskins pejling – blev endogsaa fejret med et glas toddy, en voldsom luksus.

Allerede den 18de passerede vi de Nysibiriske øer og havde haab om i løbet af næste dag at faa Sanikovlandet isigte. Den 20de havde vi naaet 78° n. br. samtidig som vi igjen stødte paa fast iskant. Herfra afsendte vi – rigtignok uden særlige forhaabninger om, at den skulde naa frem til civiliserede egne – en flaskepost. Vi nedtegnede korte beretninger om færden og vort eget befindende, som vi anbragte indendi vel tilkorkede og forseglede tomflasker, som derpaa blev kastet i sjøen. Det var Scott Hansen og mig, der fungerede som postexpeditører.

Men der laa nu imidlertid iskanten og stængte. Vinden var nordlig og vejret godt, og vi holdt det flere dage itræk gaaende med at krydse os op langs iskanten for om muligt at opdage en eller anden revne, som vi kunde smyge os igjennem længre nordpaa. Men nej, isguden vilde ikke lukke nogen dør paa gløt for os. Tvertimod var vi allerede den 24de omsluttet af is paa alle kanter og ikke aabent vande at skimte saalangt øjet kunde se. Skulde vi virkelig allerede her faa vort første vinterkvarter?

Jo, saa var det! Den 25de september laa vi fast fortøjet i isen og begyndte at gjøre vore forberedelser til den lange, forestaaende vinternat.

Dette er i kort sum mærkepælene ved denne del af vor færd, – dens første sommer.

Hvergang vi var standset af ishindring, og »Fram« nødtvungen maatte ligge og dovne sig under dette to maaneders togt, benyttede vi stadig anledningen, hvor den gaves, eller hvor vi trodde at finde den, til at bringe afveksling i skibslivets ensformighed ved jagtudflugter og lignende, eller ogsaa benyttede vi tiden til kjedelsjau og anden rengjøring. Saaledes reiste dr. Nansen og syv mand med ham iland, da vi laa ved Kjelman-øerne, paa bjørne- og rensdyrjagt. Tre af dem kom dagen efter tilbage og fortalte, at de havde skudt to isbjørne og to renokser, og at vi maatte lette anker og gaa nærmere under land, for at de kunde faa jagtbyttet ombord. Vi gik saa nær, som vi kunde for dybdens skyld, og ved sekstiden fik vi baaden med jægerne isigte. De havde sjø og strøm imod sig; vi kasted en bøje med en line ud for at den med vinden kunde drive imod dem, og endelig fik de da ogsaa fat i den og kom efter meget stræv og mange strabadser, dyvaade til skindet, sultne og forfrosne ombord.

Men nu gjaldt det at redde vildtet; de to renokser havde de nemlig ikke orket at faa med sig. Næste morgen klokken otte kom derfor Sverdrup og tilbød mig at være med iland dels for at hente dyrene, dels ogsaa for at søge efter ren og en isbjørn, som havde vist sig paa strandbredden. Jeg, som aldrig havde været paa saa fornem jagt før, modtog naturligvis tilbudet med glæde og ved titiden drog vi afsted, Sverdrup, Scott Hansen, Bentsen og jeg, fuldt rustede med rifler, redskab og proviant. Vi gik iland som ægte samojeder i klær af sælskind og med fodtøj af samme stof. Nu, hvad jagtudbyttet angaar, fik vi en lang næse; vi gik tvers over hele øen, men der var hverken bjørn eller ren at se mere, og vi maatte indskrænke os til at søge en praktisk løsning paa det spørgsmaal, hvorledes vi skulde faa den forrige dags bytte, de to renokser, transporteret ombord.

Foran den første af renerne, som vi stødte paa, blev dette spørgsmaal diskuteret med meget alvor; thi tingen var i virkeligheden ingenlunde saa ligetil, som den kanske kan se ud for andre. Bære det store bæst ned til baaden? Ja, nogen anden maade fandtes ikke, men hvorfra fik vi saa bærebør? For ellers vilde det være ugjørligt at fragte den mellem os.

Her var gode raad dyre? Enten maatte vi lemme dyret istykker, eller én maatte bære det alene.

Efter megen raadslagning, blev vi endelig enige om at Bentsen skulde forsøge sig som etslags levende bærebør. Han la sig flad ned med ryggen mod renen, de blev begge forsvarlig bundne sammen, hvorpaa vi med forenede kræfter fik det nye »ægtepar« paa benene. Bentsen drog tappert afsted med sin »ægtehalvdel« paa ryggen ned imod baaden, støttet af Sverdrup paa den ene og af mig paa den anden, under megen lystighed. Men det bar afgaarde over stenurer og myr, og efter en tyve minutters forløb blev byrden Bentsen for tung – hans egne bjørnekræfter tiltrods. – Saa maatte vi til at partere renen i to, hvorefter han og jeg drog afsted med hver vor halvdel. De andre deltagere i denne ekspedition tog fat i den anden ren og behandlede den paa samme maade, og vel var det noksaa slidsomt, men alligevel naaede vi da omsider ned til baaden med vor fragt og fik den praktiseret nedi, dette ogsaa med ikke saa lidet besvær, da baaden først maatte skyves ud paa dybere vand for ikke ved den saa betydelig forøgede ballast at blive staaende fast i stranden. Vi maatte vade udi til midt paa livet saa vandsprøjten stod omkring os og havde siden en haard rotørn mod vind og strøm, inden vi atter var ombord og kunde faa skifte klær og glemme vore strabadser ved en kop varm kaffe og en røjk.

Vi saa heller ikke senere noget til den isbjørn, som om morgenen havde vakt de falske forhaabninger hos os.

Først, da vi var gaaet i vinterhi, men da ogsaa paa selve dagen, den 25de september, fik vi vort første, egentlige besøg af polarisens konge, men ogsaa den fortrak straks, førend vi kunde komme den paa skudhold, saa der heller ikke dengang blev nogen jagtfornøjelse af.

Fodnoder

1)

For Nansen opgav Peterson, at han var født i Sverige af norske forældre. Dette forholder sig ikke saa; han maatte for os – efter gjentagende gange at være perset haardt – ud med, at ogsaa hans forældre var svenske.

2)

Nansen siger om ham sin bog: »Han var saa ivrig efter at deltage i færden at han, da ingen anden plads var ledig, tog post som fyrbøder.«

III.

I drift.

Godt kammeratskab. – Indlosjeringen.– Et kjedeligt optrin. – Forsoning. – Hvordan Nansen og Sverdrup var, hver paa sin maade. – Forberedelser for overvintringen. – Isdriften begynder. – Da hundene kom paa frifod. – Bjørn! – »Barrabas« og »Pan.« – »Gjæte kongens harer.« – »Jobs« endeligt. – Den første isskruing: et imponerende naturskuespil. – Ny bjørnejagt. – Den prægtige mølla! – En mærkedag. – Præmieskydning i 24 graders kulde. – Vinteren begynder for alvor.

JEG ser et spørgsmaal ligge mine læsere paa læberne: Hvorledes havde I, som nu skulde til at tilbringe den lange vinternat sammen, hidtil trivdes ved altid at maatte være hinanden saa tæt ind paa livet, som forholdene ombord paa »Fram« med nødvendighed førte med sig? Og hvordan var Nansen, vil man spørge mig, og Sverdrup og de andre?

Jeg kan til det første spørgsmaal bare svare, at hidtil havde samværet mellem os, de menige, været præget af saa godt et kammeratskab, som nogen kunde forlange det. Og gode kammerater, det tør jeg sige, det vedblev vi under alle de tre, lange aar at være, om end samværet indbyrdes, eftersom maaneder og aar gik hen og alt samtalestof var udnyttet til det yderste, saa vi tilsidst kunde hinanden udenad, næsten til det kjedsommelige, paagrund heraf lidt efter haanden antog et andet, ofte ganske underligt præg, – noget, jeg senerehen i min bog kommer tilbage til.

Salonen agterud var det midtpunkt, der samlede os alle. Omkring den laa de enkelte lugarer, – Nansens længst forud til bagbord og ret imod hans til styrbord kapt. Sverdrups. Saa kom agtenfor Nansens Blessings og ret imod denne Scott Hansens. Og saa kom paatværs af disse mod baggrunden af salonen to fælleslugarer, som optoges, den ene af Amundsen, Johansen, Juell og Petterson, den anden oprindelig af Mogstad, Jakobsen, Henriksen og undertegnede. Men da Bentsen kom til, maatte der ogsaa skaffes plads til ham, og da blev der jo trangt nok. Bal og festivitetslokaler var der jo ikke nogetsteds, men det var jo hellerikke hensigten med vor væren ombord paa den skude. Alligevel tror jeg nok, jeg her med det samme tør udtale, at de lange, triste vinternætter, som siden kom og efterhaanden la sig saa tyngende koldt og klamt over humøret baade hos den ene og den anden, vilde neppe tat os med slig kuende magt, om vi havde havt lidt mere af lys og rummelighed ombord.

Om det er med disse erfaringer for øje, at endel af forandringerne paa »Fram« til den forestaaende Sverdrup-ekspedition skal foretages, ved jeg ikke, men helt usandsynligt tør det ikke være.

Jo, vi kammerater kom rigtig godt ud af det med hinanden. Ja, man skal kanhænde komme til at søge baade med lys og lygt efter magen. Naturligvis kunde der af og til opstaa en og anden mindre rivning mellem os, andet vilde være utænkeligt, saalænge vi endnu er mennesker og ikke flyr omkring med vinger paa, men aldrig noget, som kunde skille for alvor.

Og saa vil jeg sige en ting til, nemlig at vi alle mand fra begyndelsen af var fulde af tro paa ekspeditionens skjæbne, glade ved at faa være med paa et foretagende som dette og stolte over, at vi – mellem saamange hundreder ansøgere – var de udvalgte.

Den som skulde berøve os en ikke saa liden del baade af vor glæde ved og vor tillid til fremtiden ombord, var uheldigvis dr. Nansen selv. Han forløb sig engang, bare en eneste gang imod os alle. Men det satte da en brod for lange tider.

Og aarsagen til det hele staahej var en – flaske øl, som han ikke kunde faa greje paa. Saa her om nogensinde kunde man benytte det engelske udtryk: »verry ado about nothing«.

Det var en dags tid efter vor afgang fra Vardø. Nansen var, uvist af hvilken grund, sletikke i humør. Saa begav det sig, at han stod og skulde stuve bort noget øl, som han tog op af en kasse. Saa blev der pludselig en flaske borte mellem hænderne paa ham saa at sige; – hvor den blev af, er aldrig siden opklaret1).

Om det nu var hans humørsyge, som sprængte paa, eller af en anden grund, nok er det, Nansen for op og slængte alslags beskyldninger ud i veir og vind.

Jeg stod i øjeblikket selv oppe i kappen til maskinrummet, og da udladningen ligesaagodt kunde være myntet paa mig som paa hvemsomhelst anden, spurgte jeg:

»Sig mig, Nansen, tror De, at jeg eller nogen anden i maskinrummet har tat øllet?

»Nei!« svarede Nansen kort.

Jeg gik ned igjen til mit fyrbøderarbejde. Jeg maatte jo tro, som rimeligt var, at det hele bare var et øjebliks udbrud af grættent humør.

Hvor forbauset blev vi ikke derfor allesammen, da vi en stund efter, hele mandskabet blev kaldt op paa agterdækket til Nansen, som havde noget at meddele os, og da vi der meget hurtig fik vide, at det igjen var den forsvundne ølflaske, som var paa spil.

Det tør jeg sige, at sjelden er folk blevet skjældt ud slig efter noder, som vi blev ved den anledning.

Og havde han bare siden, da sinnet var gaaet af ham, rettet paa sin forgaaelse; men det gjorde han uheldigvis ikke.

Jo, endelig engang! Da vi hin uforglemmelige dag i April maaned 1895 stod samlet paa »Frams« agterdæk for at sige Nansen og Johansen det sidste farvel, idet de drog ud i polarisen alene sammen de to.

Da takked Nansen os i varme ord for vor trofasthed og sa, at bedre karer fandtes ikke, og da bad han os om at tilgi ham, naar han undertiden kanske havde været hidsig og brugt voldsomme ord; thi han havde ikke ment ordene paa alvor nogensinde.

Idet øjeblik var alt, som kunde være skillende, strøget væk imellem os. Desværre først, netop som vi paa anden maade skulde skilles ad. Men bedre sent end aldrig; ham, hvis føreregenskaber vi alle saa op til med en saa ubegrændset beundring, vilde vi ogsaa gjerne faa lov til helt at holde personlig af. Og derfor var det stor skade, – det er netop derfor, jeg har dvælet ved det her! – at hint, tidligere omtalte optrin skulde faa kaste en skygge over vort ellers saa udmærkede samarbejde.

Nansen var ellers i sit hele væsen grej og kontant. Var der noget, som skulde gjøres, det være stort eller lidet, var han alvorlig og tilknappet, næsten barsk, saalænge det endnu ikke var gjort. Efterpaa var han godmodigheden og lystigheden selv. Og han er af dem, hvis smil varmer og lyser op.

Kaptejn Sverdrup var Nansens direkte modsætning i temperament. Bestandig alvorlig færdedes han mellem os. Sjelden var der et smil at se paa hans læber og høre ham le, det tror jeg knapt nogen af os har oplevet. Men tro ikke derfor, at han var grætten og gik og surmuled. Tvertimod han var altid venlig, gav ordrer, spurgte og svarte paa sin egen, stille maade. Er han ikke ligesom Nansen af dem, som river med sig i begejstring, vækker han paa den anden side tillid og tryghed som ingen anden.

Og dette store, usvigelige ved Sverdrup kom altid bedre frem, jo mere tiden led og polarisens knugende ensomhed tynged os andre. Der var ingen større forandring at se paa ham. Og deri laa der mere opmuntring og en stærkere spore til udholdenhed ogsaa for os andre, end vi kanhænde var os selv bevidst.

Men tilbage til min beretning.

Vi tog nu for alvor fat paa vore forberedelser for overvintringen. Alslags redskab blev gjort istand, pudset og pyntet paa, ordnet efter bestemte regler og lagt hen hvert paa sit sted, saaledes at det var at faa frem igjen i en haandvending. Saa holdt vi general-rengjøring, og det baade paa skuta og paa os selv. For vort eget vedkommende foregik renselsesfesten nede i storrummet og samtidig blev vi af doktor Blessing vejet og ikke fundet for lette. Han tog ogsaa blodprøver af hver især af os og kunde konstatere det glædelige faktum, at vi alle befandt os i bedste, fysiske velgaaende. Blodet var endogsaa »bedre« end ved næst foregaaende vejning, ihvorvel noget lysere af farve paa grund af det for vintermørket svindende dagslys.

Nogle dage, efterat vi var gaaet i vinterhi, den 29de september, var det doktor Blessings fødselsdag. Og saasom vi nu havde overflod af tid til vor raadighed, offred vi ogsaa dagen den største opmærksomhed. Der blev anrettet gallamiddag til ære for gebursdagsbarnet, og aftenen tilbragte vi under munter passiar og med sang og musik. Ja, der var endogsaa dem, der fik sig en svingom.

Vi laa nu grundig fastfrosset i isen, og dermed begyndte ogsaa »Frams«, af dr. Nansen paaregnede isdrift. I aarsagerne til denne tror jeg ikke at kunne fuldstændig dele de, af dr. Nansen hævdede theorier. Jeg vil komme tilbage hertil senere, og skal da i al beskedenhed fremsætte de anskuelser herom, hvortil jeg selv er kommet.

Det gik til en begyndelse meget pent hermed. Vi drog saa fort nordover med isen, at vi allerede den 1ste oktober befandt os paa 79° n. b. Temperaturen var da ÷6° celsius.

Hundene, stakkar, som hele tiden opover, fra vi forlod Kabarova, tydeligt nok havde lagt for dagen, at de ikke trivedes med det indestængte liv ombord, slap vi nu ud paa isen og lod dem faa lov til frit at boltre sig der.

Det viste sig da ogsaa øjeblikkelig, at her fandt de de »lokale forholde«, som særlig passede for deres natur, og som de nu saalænge og saart havde savnet. Der blev en jagt frem og tilbage, en vilter lystighed uden lige. Det var næsten rørende at se paa deres glæde. Kom vi selv ud paa isen, styrtede de os imøde hele flokken, logrende, med høje glædesglam, sprang op paa os og vidste næsten ikke, hvordan de tydelig nok skulde lægge sine stærke følelser for dagen.

Om natten maatte de jo ombord i fængslet igjen, men det var jo bare for at sove.

Nu reiste ogsaa Scott Hansen sit »kongelige, norske observatorium« ude paa isen, – i et telts lignelse. Det blev anbragt i omtrent tusen meters afstand fra skibet. Til at sætte stativer og borde fast med, benyttede han vand, som han lod fryse til is.

Den 2den oktober, netop som Scott Hansen, Blessing og Johansen holdt paa med teltet, hørtes med engang raabet »bjørn!«, og ganske rigtig, der kom saamæn en vældig bamse anstigende og satte kurs lige imod teltet. Den fæstede sine øjne »kjærligt« paa Blessing og Johansen, der begge stod oppe ved teltet, den ene med en øks, den anden med en pigg i næven. Allerede forberedte de sig til at optage kampen med bæstet med de vaaben, de havde; men imidlertid var Nansen fra skibet blet opmærksom paa den kritiske stilling, de befandt sig i, og en kugle fra hans sikkre rifle endte krigen, før den var begyndt. Det var et prægtigt dyr men udmagret. Alt hvad der fandtes i dets slunkne bug, var et stykke indpakningspapir, hvorpaa et Kristianiafirmas varemærke, en hængelaas var trykt.

Min egen hovedbeskjæftigelse i denne tid var at gjøre kokketjeneste, og jamen maatte jeg ofte lægge mit hode ordentlig i blød for at spekulere ud en spiseseddel, som kunde vinde bifald over hele linien.

Imidlertid tiltog kulden hurtig. Da der ikke mere kunde være tale om at komme videre med sejl og damp, blev roret taget op, saa det ikke skulde ligge og bli skruet istykker af isen.

Ogsaa ellers indrettede vi os for vinteren. Det tøj, vi tidligere havde gaaet med og sengklæderne ogsaa strak ikke nu til mere. Ligesom Esau klædte vi os i skind fra top til taa og kom i den habit til at se helt underlige ud, saa vi havde ondt for at kjende hinanden igjen indbyrdes.

Jeg har fortalt om hundene vore før, om hvor ustyrlig glade de var ved at faa tumle sig i frihed ude paa isen. Men der var nu ikke bare morro med dem heller da. Ret som det var, kom det til vilde slagsmaal og drabelige sammenstød mellem dem, og det var ofte et noksaa drøjt arbejde at faa slagskjæmperne skilt ad.

Næsten bestandig var det »Barrabas« og »Pan«, som førte an i disse turneringer. De havde altid været svorne fiender. »Barrabas« skulde efter sigende være hele flokkens stamfader; det var et prægtigt dyr og som oftest sejerherre, men i det sidste slagsmaal fik den alligevel juling som tørt brød. Baade den og »Pan« var gode træk-hunde, men »Pan« var yngre og vel saa stærk og vilde overfly sin stamfader i alle færdigheder, noget denne tydeligvis ikke kunde taale. Ombord var der om »Pan« kun én mening, nemlig at den, næst »Kvik« naturligvis, var vor bedste hund, og saa var den desuden venlig og snil.

En dag, just som hundene tumlede sig som bedst ude paa isen, begyndte denne at dele sig, saa at hundene kom ud paa hver sit drivende isflag. Jeg maatte da selv øjeblikkelig ud i baad for at faa hentet dem ind og bragt ombord, men det var saamen en ordentlig sjau, omtrent som at »gjæte kongens harer«, som det staar i eventyret. Jeg maatte anstille ordentlig klapjagt for at faa fat paa dem, men naar jeg vel havde faaet en ned i baaden og skulde op efter flere, var den, jeg først havde fanget, igjen ude paa isen, naar jeg kom tilbage.

Det endte med, at jeg maatte ombord for at faa assistanse til at faa banden samlet.

Paagrund af, at vi ombord havde havt det temmeligt travelt med forskjelligt vinterarbejde, havde hundene i denne tid været mere overladt til sig selv end ellers, og nu, da vi samlede dem sammen, fik vi se følgerne. Under sine slagsmaal havde de saaret tre temmelig haardt, saa de maatte forbindes og plejes, men ikke nok med det – de havde ogsaa dræbt og suget blodet af en af dem, en med det sørgelige navn »Job«.

Stakkars »Job«, hans væsen passede tilnavnet. Det var et underligt dyr; ja, jeg tror næsten, jeg aldrig har seet noget saa sørgmodig og nedstemt og forkuet. Ligefra den kom ombord, ledte den altid efter et hul, den kunde gjemme sig bort i for at undgaa de andre.

Den gik bestandig med halen mellem benene og kom ikke engang frem af sit skjul, naar der var maduddeling. Ogsaa ude paa isen søgte den ensomheden og drog sig saa langt unna de andre som muligt. Men dennegang havde det altsaa ikke lykkedes den, og saa havde de, formodentlig i fællesskab, kastet sig over den og sønderrevet den.

Den 9de oktober fik vi for første gang kjende paa, hvad en isskruing har at sige oppe ide farvande. Den tog saa haardt i, at den sprængte begge de to staaltraadstrosser, hvormed vi var fortøjet til to isankere.

»Fram« løftede sig straks to fod, – det første tydelige bevis paa, at den svarede til de beregninger, som dens skrog var konstrueret efter. At stemningen ombord løftede sig allermindst i højde med skroget, behøver jeg vel ikke at forsikre. For det var jo netop dette, som skulde give os vor tryghed under hele færden. Og hvad vor prægtige skute lovede her, holdt den ogsaa redelig siden. Begivenheden blev naturligvis fejret med en ekstra tilstelning og med skaaler for »Fram« og vort kjære Norge.

For en underlig uhyggelig, men ogsaa i sin majestæt mægtig gribende stilhed, der herskede oppe i denne isørken, naar vi var kommet et stykke bort fra vor egen skute med dens smule liv og larm! Den eneste afbrydelse var det klagende, melankolske ul af vinden, naar den strøg hen over ismarkerne. Ombord hørte vi den hyle og klappre og skrige og hvine i takkel og toug, nat og dag, saa vi snart blev vel vandt med den musik og agtede lidet paa den.

Men naar saa isskruingen kom, da blev der anden musik! Det rent gik i os første gang, vi hørte det, og til en begyndelse – førend vi blev vant ogsaa med den musik, – var der ikke tale om at faa blund paa øjnene, saalænge det stod paa. Det var, som om den før saa dødsstille isørken med engang skulde være fyldt af et tusenfoldigt liv af frygtelige, overnaturlige væsener.

Ja, det er ikke til at forklare med ord engang! og iblandt, hvergang isen brast, hørtes det grangiveligt ud, som om flere batterier Kruppske kanoner blev smældt af paa en gang. Indtil hundene, saa havde de baade hørlig og synlig respekt for denne helvedeskoncert. De udstødte høje klagehyl og rystede som espeløv over hele kroppen, fast overbeviste om, at det maatte være en eller anden frygtelig fare, som nærmede sig.

Den voldsomme skruing rev op isen omkring os, saa »Fram« pludselig laa i en raak paa mangfoldige meters bredde til alle kanter. Men hellerikke den var at lide paa; det ene øjeblik kunde vi baade ro og sejle i den, i næste havde den atter lukket sig. Vi maatte derfor i største hast atter flytte observatoriets telt og instrumenter ombord, netop som vi med megen møje havde anbragt alting saa fortræffeligt derude paa isen.

Den 10de var det Nansens fødselsdag – hans første ombord paa »Fram«, – hvorfor vi ogsaa havde tænkt at ville fejre den rigtig som det høvedes. Men Nansen var netop i disse dage slet ikke frisk – saan hanglesjuk, som man kalder det – kanske var det en liden influenza som den sidste mindelse om den civilisation, vi havde lagt bag os! Nok er det, der blev som altid ved slige anledninger lidt ekstra traktement, men forøvrigt »tilbragtes dagen i stilhed«, som det heder i hofnotiser.

Den 13de klemte isen til igjen og hundene blev atter slupne ud paa isen. Næste dags aften, netop som vi havde sat os hyggeligt sammen i salonen, nogle i lun passiar, andre med et slag kort, hørte vi hundene istemme en forfærdelig koncert; Scott Hansen gik da op og kom ikke længe efter ned igjen og meddelte, at det sikkert var bjørn.

Vi op paa dæk, alle som en med hvert vort gevær. Ude paa isen skimtede vi en skygge, som vi antog for en slig herremand, men maatte for ikke i mørket at komme iskade for istedet at ramme hundene iagtage den største forsigtighed. Da vi endelig kunde skyde uden denne resiko, smældte vi løs allesammen, og lidt efter fandt vi bjørnen – stendød. Det var en aarsgammel hanbjørn, som vi, efterat den var bleven bragt ombord, behandlede efter alle kunstens regler.

Paafølgende dag, en søndag, fandt vi af sporene i sneen, at der havde været en liden bjørnefamilie ifølge. Vi drog straks ud, – Nansen, Sverdrup, Blessing, Mogstad, Henriksen, Bentsen og undertegnede, forsynede med alt til jagten henhørende, deriblandt femten hunde, og gav os til at forfølge sporene.

Snart fandt vi ogsaa bloddryp, der viste, at vi var paa ret spor. Og vi havde da heller ikke nødig at gaa langt, førend vi paa afstand saa en bamse, der møjsommelig slæbte sig frem, idet den drog bagkroppen efter sig. Vi indhentede den hurtig og gjorde en rask ende paa dens lidelser. Det dræbte dyr var en unge af sidste aars kuld, hvorfra vi kunde drage den ligefremme slutning, at moderen ikke kunde være langt unna. Flere omstændigheder gjorde imidlertid at denne jagt maatte indstilles.

Indtil 26de oktober gik alting ombord sin vanlige gang. Jeg passede baade lysanlægget og vindmøllen og var desuden ogsaa, naar tiden tillod det, i kabyssen. Vindmøllen var en prægtig indretning. Havde vi ikke havt den, vilde vi have været nødt til at tilbringe hele den lange vinternat i et uhyggeligt mørke, alene sparsomt adspredt af en mat petroleumslampe. Men naar mølla gik, straalede salonen i det dejligste, snehvide elektriske lys, ligesaa flot som paa Grand, og det var utrolige tingene, hvor det lived op i humøret. I lugarerne var det os allerede for længre tid tilbage af forskjellige hensyn forbudt at bruge lys, og det gjorde jo ikke opholdet i dem netop saa tiltrækkende.

I kabyssen, ja! Mad, det vilde vi jo nok allesammen ha, men at være den, som skulde stelle maden, ja, se det var en anden vise. Det var der ikke mange, der syntes saa videre om, og derfor var der heller ingen, der havde faaet sig dette overdraget til hovedbeskjæftigelse.

Den samme 26de var det en stor mærkedag – »Frams« fødselsdag. Og da den saalangt fra at ha skuffet vore forventninger, tvertimod havde opfyldt dem i fuldeste mon, var det ikke mere end skyldig taknemmelighed, at vi holdt fest. Den tog sin begyndelse med præmieskydning ude paa isen. To flagstænger med norske flag i top blev plantet derude og en 100-meters skydebane anlagt. Didhen begav vi os allesammen med undtagelse af Amundsen, som ikke vilde være med. Og saa gik det løs, men vi fandt snart, at dette ikke var kristianiensernes »Græsholmen«. Jamen maatte vi være kvikke i sigtningen, hvis vi ikke vilde, at fingrene skulde fryse fast til aftrækkeren og løbet. Der var nemlig en liden, mild varme af ÷24° den dag – gudbevares,vi maatte jo siden vænne os til det, som var endnu betydelig mere pebret, men foreløbig fandt vi temperaturen »sval« nok.

Skydningen forløb ikke destomindre udmærket, skudsikkerheden var gjennemgaaende meget respektabel, og vi fik alle præmier, ligetil Amundsen, som dog ikke havde været med. De var samtlige ledsaget af en spøgefuld devise. Siden var der middag med kaffe og om aftenen musik og selskabelig sammenkomst, hvor der ødsledes med skaaltaler.

Men den 26de var ogsaa i en anden henseende en mærkedag for os: Vi saa idag solen for sidste gang iaar og skulde ikke se den igjen paa flere maaneder. Nu skulde det for første gang prøves, hvad karer vi var til at holde ud og – holde sammen, naar polarnattens tunge, trykkende mørke i sin evige ensformighed la sin sorte kappe omkring os.

Det var med underlige, vemodige følelser, vi saa det sidste glimt af den glødende runde kugle, lysbringeren, livbringeren forsvinde under himmelranden, dukke ned i et flere maaneders dyb, og vi stod alle i samlet klynge ved skibssiden og stirrede i greben taushed paa dens forsvinden.

Den næste dag ved i halvnitiden om aftenen var vi øjenvidner til et ganske mærkeligt naturfænomen paa den østlige himmel. Med engang tændtes der ligesom en blaalig lysning stærkere end tusener af buelamper, – ja, saa den rent blændede vore øjne.

Saa sluknede flammen med ét og efterlod bare en mat, vandret strime, som gik fra øst mod vest og som ogsaa lidt efter lidt forsvandt.

Den 3die november sank temperaturen helt ned til ÷33° C. Alligevel greb vi endnu ikke til at lægge i ovnen i salonen, men forsøgte at holde os kulden og den megen rim og fugtighed, som mere og mere begyndte at gjøre os opholdet derinde ubehageligt, fra livet med varmen fra lamper og petroleumsapparater, hvoraf vi tændte saamange som muligt.

Ja, saa skulde da vort vinterliv begynde for alvor.

Fodnoder

1)

End om den forklaring, som er den nemmeste, ogsaa skulde være den rigtige, at han har tællet galt, og at hans forbittrelse over det formentlige rapseri skrev sig fra et selvbedrag?

IV.

Vinterhi.

Vi ligger stille i isørkenen og dog ikke stille – Underlige stemninger. – Hvad vi alle samles i enighed om. – Vort orakel eller »Lina«. – Et mangfoldigt apparat – Hvad vor dag var optat med. – Et væddeløb i vasken. – Om aftenen ved kortbordet – En spilleklub og dens protokol. – Ingenting saa galt, at det ikke er godt for noget. – Besparelse i renslighed. – En urolig nat og hvorledes Hendriksen gik klar af bjørnen. – En lur opfindelse.

HER ligger vi altsaa, men heldigvis ikke ganske stille og urørlige. Vi driver nemlig og driver idetheletaget pent. Ja, kanske er der dem, som undertiden skulde ville paastaa om os, at vi er nogle store »dagdrivere« og »natteranglere« med, men det tar vi bare som en behagelighed, thi intet udsagn kan i virkeligheden under vore forhold glæde os mere, – det vil da sige naturligvis, naar »driveriet« gaar den rigtige vej: Fram og ikke tilbage!

For en underlig tilværelse! At ligge her tretten mand sammen oppe i denne isørken, saa aldeles alene for os selv, saa fuldstændig henvist til os selv og til det indbyrdes samliv, – ja som det overhodet er tænkeligt.

Den civilicerede verden, hvor er den? Den synes os saa langt, langt væk, at den ligesom ikke er til mere, Mangengang har jeg ialfald rent glemt, at der existerer noget saadant.

Saa maa vi da danne ligesom en verden for os selv, et ørrende lidet brudstykke civilisation ligesom skudt ud af en vældig kanon og dumpet ned etsteds langt ude i verdensødet, – et stykke, i forhold ikke større end de brudstykker af søndersprængte verdenskloder, der som meteorstene dumper fra himmelregionerne ned paa vor syndige klode.

Her ligger vi, ligger her med vished for, at seks maaneders vinter nu skal gjennemleves, af hvilke de tre uden saameget engang af solen som en lysning i synsranden.

Omkring os det frosne polhavs nat og is, is og nat! Over os en himmel, undertiden mismodig lav og graa med tunge, henjagende skymasser, undertiden igjen majestætisk høj og hvælvet som en kuppel af dybblaa silke, indvævet med stjerneglitter og det straalende, vildt spillende nordlys og med et maaneskin, som tindrende klart og blaahvidt perlemorskinnende bader hele det uhyre landskab i et lys, der neppe sees pragtfuldere nogetsteds paa kloden.

Aa jo, vor verden heroppe har ogsaa sin skjønhed, stor og mægtig og manende til andagt.

Ja, De kan tro, det er underligt at skulle danne slig en liden verden for sig selv, – en verden, hvori det som er dagligdagse nødvendigheder for de fleste af jer andre mennesker, for os er bleven en saga blot. Jo, jeg takker!

Vi smiler mangengang ved tanken paa alt dette, som vi har forladt, og som vi mærker, igrunden saa godt kan undværes. Ingen af os er heldigvis forkjælede og ingen henfalden til melankolske grublerier over ting, som det er gavnløst at gruble over. Vore tanker gaar bestandig med »Fram« fremover; gaar de tilbage, sydover, er det for at dvæle ved de kjære i hjemmet og for derpaa dobbelt brændende at forbinde tanken paa dem med haabet om et lykkeligt udfald af ekspeditionen, saaledes at vi, naar vi engang vender kursen hjemover, kan gjøre dette med virkelig glæde og stolthed og med bevidsthed om, at vi kommer hjem som dem, der ialfald har gjort sin pligt. Jeg tør sige, at dette er den fælles følelse ombord. Og ved siden af de mere private og engere venskabsbaand er dette det, som mest af alt knytter os sammen.

Den bedste, ja absolut ufejlbare prøve paa, at jeg har ret i denne karakteristik af os som helhed, leverer vi selv ganske ufrivillig, hvergang det gaar skralt med driften. Gaar denne den rigtige vej, nordover, og altsaa længre og længre bort fra Norge og civilisationen og det med rigtig god fart, – da netop er humøret oppe, kan I tro! Da gaar alslags arbeide som en dans, og da er vi gjensidig saa hyggelige og elskværdige imod hinanden, saa vi ved næsten ikke, hvad godt vi skal gjøre hverandre. Men er det omvendt, ser det et døgn ellet to skralt ud med fremskridtene, eller gaar vi rentudsagt den vejen, høna sparker, – ejamej, hvor grætne og ækle vi er da, – ja, som den sureste æplekart, saa vi næsten ikke er til at komme nær! Og da kan det jo hænde, at der vanker noksaa drøje slængord og komplimenter indbyrdes, som vi, naar vinden og vejen drejer, – glemmer, at de er sagt!

Men hvordan vidste vi nu bestandig saa nøje, hvilken vej det gik med os? Ja, naturligvis blev der nu som tidligere taget observationer og stedsbestemmelser, om ikke hver dag saa ialfald hver anden, naar himlen ikke var overskyet mod stratus. Men de blev bare regnet ud engang imellem, og det forslog ingenlunde for vor, med hensyn paa driften, fast umættelige nysgjerrighed.

Men, i mangel af tobak man røger andre blade! Ligesom de gamle grækere jo havde sit orakel, som de ved alle vigtigere leiligheder raadspurgte, havde ogsaa vi vort. Og vort havde ovenikjøbet den fordel at være adskillig paalideligere, om historiebogen ikke lyver. Men saa var det rigtignok ogsaa kun om denne ene ting, driften, dette orakel blev spurgt tilraads, og da vi efterhaanden havde lært at tyde svarene til fuldkommenhed, blev disse snart næsten ligesaa sikkre at stole paa som den bedste observation.

Dette oraklet vort hedte »Lina». Det var ikke noget kvindfolk – tro ikke det, – som sad paa en trefod over et hul i jorden og forfattede røverhistorier i vejr og vind, slig som det gamle græske. Nei, det var simpelthen en truværdig norsk taugline med en hov paa. Denne linen blev hængt ud i et hul i isen eller i en raak i en to-tre hundrede meters dybde, og den stilling som den da indtog i vandet, var orakelsvaret. Paa denne kunde vi se, baade om vi drev, og hvad vej vi drev, og lidt efter lidt lærte vi os ogsaa at beregne saa omtrentlig med hvilken fart. Ja, selv naar det var stille, underrettede linen os ofte om, fra hvilken kant vinden om en stund vilde komme, fordi denne paa fjernere afstand allerede havde begyndt at gjøre sin virkning gjældende paa isen, førend den rak frem til os. Ofte viste ogsaa linens vinkel i stik modsat retning af vindens. Da forstod vi, at der længre ude blæste fra en anden kant. Tilsidst blev vi, som sagt, saa fortrolige med, hvad linen – eller »Lina«, som den blev døbt og hvilket navn den siden beholdt – fortalte, at vi, naar vi mellem to beregnede observationer holdt øje med den, kunde regne ud, hvormange kvartmil vi i den mellemliggende tid havde drevet enten til den ene eller anden kant. Og det, som før sagt, i den grad nøjagtig, at vor udregning ofte næsten paa stregen stemte med resultatet af observationerne.

Som saa mange andre, baade større og mindre opdagelser skyltes »Lina« paa en vis maade en tilfældighed. Det var en dag høsten 93, ikke længe efter, at vi var blet siddende for alvor fast i isen, at jeg skulde hale op en sæk med kjød, der var hængt ud i en raak i nærheden af skibssiden for at udvandes.

Hvad pokker var dette? Ikke alene vrimlede hele sækken af smaa, brunrøde dyr og var hele kjødstykket aldeles oversællet med dem. Men de graadige slyngler havde endogsaa gravet sig hele kanaler og løngange ind i kjødet og gjort sig det koseligt derinde.

»Fyda«, tænkte jeg, »dette er da rigtig væmmeligt!« Det sa jeg ogsaa til Nansen, som sysselsat med et eller andet, stod ude paa isen et stykke ifra mig. Jeg mente, at kjødet var blet uspiseligt og bare til at kaste ved denne indvandring, men Nansen var af en anden mening.

Han kom nu hen til mig, betragtede byttingerne, tog sig en klype, puttede den i munden og sa:

»Dette er gode sager det, Nordahl! Tag kjødet og kog det, som det er, for dette er bare god og kraftig næring! Det er bra, vi ser, at vi ikke kommer til at sulte saa let ihjel heroppe. Tag hid en kop af dem, som ligger i sækken, saa faar jeg lidt at spise og desuden noget at undersøge.«

Nogen videre smag, erklærede han siden, var der nu ikke i dyrene, og næringsværdien var hellerikke saa rar. Men blandt Fram-ekspeditionens mange forskjellige opgaver var den at undersøge havbundens og vandets dyreverden deroppe ikke en af de mindste. Derfor var denne fangst, videnskabelig seet, af megen interesse, og fra denne dag af var det, at den ovennævnte line med en hov i enden blev lagt ud for at fange ind, hvad der maatte findes af dette og andre slags krebsdyr og infusorier.

Linen blev stukket ud i en længde af 100-200 mtr., og da var det, vi ogsaa snart opdagede, at den ogsaa gjorde nytte som etslags log. Efterhaanden, som vi lærte at tyde dens runer, blev den da vor egen, kjære, jeg havde nær sagt tilbedte »Lina«, til hvem vi valfartede sent og tidlig for at høre, hvad hun havde at fortælle os.

»Har du seet paa Lina idag?« eller; »Aa viser Lina idag, du?« »Nej, sier Lina det du!« Slige spørgsmaal krydsede hinanden uafbrudt hele den lange udslagne dag, og Hendriksen, som var den, der havde sig det ansvarsfulde hverv overdraget at »passe Lina« kunde mangengang ha god grund til at miste taalmodigheden, slig som spørgsmaalene til ham blev tat op og op og op igjen af snart sagt hele besætningen.

Forresten var linen som saadan et mangfoldigt værktøi, det vil sige, den blev benyttet til mange forskjellige ting. Skulde havdybden maales og havbundens beskaffenhed undersøges, da blev den firet ud ofte i en længde af 1000-1500 meter og i enden, for tyngdens skyld, forsynet med et vældigt bundt jernrister, samt med et, med selvlukkende mekanisme forsynet jernrør, hvori grus og gyttje fra havbunden blev opsamlet til senere, videnskabelig undersøgelse.

Den samme line blev derpaa brugt til maalinger af vandets temperatur og saltholdighed. Dette skeede ved thermometre og vandsamlere, som blev fæstet til linen i visse afstande fra hinanden. Baade thermometerne og vandsamlerne var saaledes indrettet, at de hang i en bøjle, som ved et kraftigt ryk i linen kapsejset, og idet de gik rundt, lukkede de sig selv herved automatisk. I thermometeret blev derved kviksølvsøjlen afstængt, naar instrumentet havde været tilstrækkelig længe nedi. Saa blev linen halet op og temperaturen i de forskjellige dybder aflæst med absolut sikkerhed paa hvert af thermometerne.

Alle disse mere videnskabelige operationer havde naturligvis sin interesse ogsaa for os »menige«. Men naar linen havde udført sine tjenester i alle de ovennævnte retninger og blev hængt ud igjen med hoven paa og igjen blev »Lina« ret og slet, var nu det det gjildeste alligevel! Og det gjildeste vedblev dette at være den hele tid, alle de tre, lange aar, vi laa deroppe i Polhavet, mens vinter og vaar og sommer og høst skiftede. Og endnu den dag idag, efterat vi vel er kommet tilbage til »verden« igjen, spøger »Lina« fremdeles i erindringen hos os, og den dag i idag har vi den kjær, kjær som mindet om en trofast ven, en som man i kummerfulde timer har gaaet til, sikker paa, at var der nogetsteds opmuntring og trøst at finde, saa var det der. –

Hvad ialverden kunde Dere nu ellers ha at bestille, ja ligefrem at slaa tiden ihjel med, medens Dere maatte ligge saaledes uvirksomme oppe i isen, ene og alene henviste til, hvad vejr og vind vilde gjøre for Dere? Der er maaske mange, som vil spørge slig.

Og den forestilling kan jo forresten falde noksaa naturlig, at der ombord paa en stilleliggende skude som vor udenfor det daglige mad- og renslighedsstel, maatte være lidet eller intet at sysle med.

Heldigvis var det dog ikke saa. Der var altid et eller andet at gjøre, snart her, snart der. Og selv om baade det ene og det andet ikke netop i øjeblikket var saa presserende, blev vi dog sat til det, eller vi tog selv uopfordret fat i det, drevne dertil af den trang til virksomhed, som sunde og friske mennesker altid sidder inde med.

Et billede af virksomheden og det daglige liv ombord:

En dag skulde f. eks. drejerbænken fra maskinrummet flyttes nedi forrummet og sættes op der. Det gav straks adskillig stræv og mas for etpar mand. Eller Nansen og Sverdrup arbejdede med at sætte bundskrabere istand. En anden gang var det igjen Nansen og Bentsen, som havde tat op bundskraben, og som nu holdt paa med at vaske gyttje ud i en stor balj med vand for at samle, hvad levende den bundsørpa maatte indeholde.

Selv havde jeg altsomtiest arbejde nok med det elektriske lys, med at sætte vindmøllen igang, lade accumulatorerne, fylde vand paa cellerne og stelle og rydde og pudse op i dynamorummet.

En vakker morgenstund kan De – i fantasien da! – faa se Sverdrup sidde og sy og lappe og bruge naal og traad som den flittigste skræddersvend. Eller De kan faa se ham arbejdende paa et par solide træbund-sko – en fodbeklædning, som vi efterhaanden allesammen skaffede os, og som vi fandt os svært vel fornøjede med. Hvorom mere siden.

Doktor Blessing lader, som om vi var patienter, tar blodprøver af os og maaler pulsslagene. Selv maa jeg ved siden af mit hovedhverv hjælpe Amundsen i maskinen med at ta maskindelene pent og omhyggeligt fra hinanden, lægge ny pakning og derpaa sætte altsammen ordentlig sammen igjen. Paa dæk skjæres endel af den løbende takkelage ud, og et stadigt stræv erder med at hakke og tine op is i ventiler og rør.

Hidindtil har der, tiltrods for de flere og tyve graders kulde, hvortil vi er avanceret (nedover), ikke været lagt i ovnen inde i salonen. Luften der, saavelsom i lugarerne, er da ogsaa alt andet end lun og behagelig. Den kjendes isende klam og raa, og det siler fra væggene og drypper fra taget af isvand. Med at faa ledet al denne overflødige væde bort har vor ven Jacobsen et stadigt stræv. Men han er et opfindsomt hode, som i saa mange andre saa ogsaa i denne retning. Han laver istand lange tvundede bomuldstraade og lister, ved hjælp af hvilke vandet »listeligen« ledes bort. – – –

Som De vil se, er der ombord paa dette lille, forsvindende punkt i polhavets store øde liv og travelhed nok. Og de timer, som ikke ofres pligtarbejdet, bruger vi til andet. Blessing og Mogstad f. eks. er voldsomme rivaler med hensyn til titelen »champion of the Northpool« i revolverskydning. Og en dag skal det afgjøres, hvem som har ret til titelen og hvem ikke. Jeg nød den ære at bli udnævnt til formand i bedømmelseskomiteen. Ude paa isen stod kampen. Blessing blev seierherre, og Mogstad maatte erklære sig overvunden, noget han stadig siden fik høre stikpiller for.

Naturligvis blev der ogsaa arrangeret specielle fornøjelser. Saaledes skulde vi søndag den 5te november holde et større væddeløb. Der blev paa isen stukket ud en 500 meters bane og sat op flagstænger. Juell, som denne uge var kok, havde bagt tretten kager af forskjellige størrelser, der skulde uddeles som præmier. Veiret havde hele ugen igjennem vistnok været temmelig koldt, men havde ellers holdt sig pent, og vi glædede os alle til søndagens festlighed.

Men omforladelse, med søndagen kom der en isskruing, som ødelagde hele morroen for os. Vi fandt om morgenen hele den opstukne bane i et kaos af isskavl, og saa voldsom var bevægelsen i isen, at vi ikke engang fik hentet ombord de flagstænger vi havde sat op. Der, hvor vi med saamegen møje og saa mange forventninger havde arrangeret den nordligste af alle væddeløbsbaner, var der nu revne i revne, som aabnede og lukkede sig uafladelig.

Altsaa væddeløbet maatte af tvingende grunde opsættes, Men saa var det præmierne. De var hverken af guld eller sølv, men af et materiale, som vistnok ikke møl og rust, men derimod mug og fugtighed kunde »fortære«. Vi foretrak derfor at fortære dem selv forinden, hvorfor vi samme kvæld ved et hyggeligt aftensbord lod dem uddele ved lodtrækning. Lodtrækningssystemet blev forøvrigt ogsaa ellers bestandig praktiseret, naar det gjaldt delikatesser som puddinger og deslige. En skar dem op i saamange stykker, som vi var mand, og en anden maatte »blinde«, med bortvendt ansigt sige, hvem som skulde ha da det og hvem det.

Vore maaltider indtog vi til meget bestemte tider, og at der nu herskede bestandig nat, gjorde intet afbræk heri. Det, som var »dag«, skulde være dag alligevel, og det, som var »nat«, nat. Frokost spiste vi kl. 8 om morgenen. Den bestod af chokolade, smør og brød forskjellig slags ost og et og andet koldt. Middag holdt vi klokken èt og altid med et rigeligt udvalg af retter, som f. eks. fiskepudding, rensdyrsteg, bouillion, pæregrød – altsammen til ét maal. Aften spiste vi klokken 7. Traktementet det samme omtrent som til frokost, kun at vi om aftenen drak the.

Saa havde vi timerne efter aftensmaden, førend vi køjede. Hvorledes tilbragte vi dem? Blev ikke de undertiden noksaa lange? Aanejda, ialfald ikke dette første aaret. Siden, eftersom tiden gik, blev der jo forandring i meget, og vel ogsaa for endel heri.

Kortlejken var naturligvis for flere af os et kjært tidsfordriv i aftentimerne. Vi dannede to partier, et ved hver bordende. Ved den ene blev der spillet whist og boston, ved den anden marriage. Dette sidste spil blev i rang og anseelse takseret saa lavt, at dets udøvere bare fik gamle kort at spille med. Naaja, med tiden, eftersom kortlejkerne blev »tat hul paa«, den ene efter den anden og slidt op, blev ogsaa forskjellen mellem »gamle« og »nye« saa temmelig udvisket, og de, vi kom hjem med, kunde der koges en, om ikke stærk saa ialfald fed bouillion paa.

Kortspillerne ved whist- og bostonenden var oprindelig Scott Hansen, Blessing, Johansen og mig. Nansen, Bentsen og Mogstad deltog som gjæster og delvis ogsaa Sverdrup og Juell. Siden, da Johansen og Nansen havde forladt os, kom Bentsen ind som fast i førstnævntes sted og Mogstad som gjæst i Nansens.

Marriage-partierne dannedes fra først af af Juell og Bentsen og af Petterson og Hendriksen, eller Hejka, som var det navn, han gik under ombord.

I disse marriage-partier deltog Sverdrup noksaa ofte og en enkelt gang Jacobsen. Amundsen derimod aldrig. Han tilbragte hele kvælden enten med at sidde og skrive eller sidde og »tænke«. Jacobsen la sig gjerne hen paa kojen sin og læste, mens han smøgede sin pibe.

Whist- og boston-partierne blev en fuldstændig klubmæssig institution. Der blev ført nøjagtig protokol over spillenes gang og valgt baade præsident og sekretær, – æresposter, som temmelig ligelig efter tur indehavdes af hoveddeltagerne. Protokollen indeholder ikke alene tørre regnskaber, men ogsaa udtalelser om spillene og – spillerne, og det ikke alene paa prosa men ogsaa paa vers. Af en af disse protokoltilførsler fremgaar det desværre, at vi ogsaa efterhaanden nu og da forfaldt til hazardspil.

Thi staar der, som følger:

»Vi udtaler som en formodning, at de béter, som iaften har floreret, og hvori de to medlemmer Bl. og Joh. har en betydelig andel, muligens kan forklares ved en letsindig spillemaade, der igjen i sin tur kan formodes at hidrøre fra smittestof, overført fra de i vort lille samfund i den senere tid indførte, fordærvelige hazardspil, hvori de nævnte medlemmer vides at have taget del. At medlemmet C. H.s spillemaade i almindelighed er letsindig, er en saa velkjendt sag inden disse kredse, at han maa ansees immun (o: uimodtagelig) ligeoverfor smittestoffe som ovennævnte, og saaledes vil hans færden i disse, nylig omtalte spillehuler ikke kunne befrygtes at ville komme til at kunne medføre nogen yderligere vovsomhed i spillenes gang.

Dette kun for at mødets forhandlinger ogsaa iaften maa kunne blive undertegnet in optima forma.

S. Scott Hansen,

præsident.
Protokollen udlagt.
Hjalmar Johansen,
sekretær«.

Der vrimler ogsaa ellers i denne spilleprotokol af fornøjelige bemærkninger, der dokumenterer, at vi har havt det muntert nok. Jeg faar naturligvis ogsaa mit traktement som i følgende, ikke netop overdrevent smigrende vers:

»Tæt oppe under bagbords dæk

i posen med den sure flæk,

der finder man en liden skrot

som har det overmaade godt:

Tyk og fed

og trivelig og rund,

kommer let i sved

og falder let i blund.

Den lille heder B. N.

Gaa bort til posen,

saa faar du se'n«.

Dette faar være nok som prøver paa den aand, hvori denne »protokol« blev ført, – vistnok en af de mindst stive protokoller, nogen kan fremlægge. Det var ikke langt fra, at den blev etslags konkurrent til vort store avisforetagende »Framsjaa«, hvorom senere.

Den 7de november fik vi en snestorm fra v. n. v. der senere gik over til n. v. Det var den voldsomste storm, vi endnu havde havt. Temperaturen var samtidig nede i ÷26° C., saa det var ikke altfor blidt at færdes oppe paa dæk. Det mente altsaa vi, men vore hunde syntes at være af en anden anskuelse. De boltrede sig midt under den værste storm ude paa isen og syntes at befinde sig udmærket. Brød sig sletikke om at krybe ombord og søge ly for vejret. De sloges og droges, alt hvad de aarked. Om natten dræbte de bæster igjen en af sine kamerater, Ulabrand. Sit stolte navn havde denne hund faaet, fordi den to gange efter hinanden hoppede tilsjøs og var lige kjæk efterpaa, endda der den dag var en liden pen kulde af omtrent 26 grader. Den var stor, rød af let og langragget, og det gjorde os ondt at miste den.

Stormen vedvarede med enkelte »pusterum« i to fulde dage. Men ingenting er saa galt, at det ikke er godt for noget. Møllen, som jeg ingen nytte havde af i vindstille, og som i svag bris ogsaa var vanskelig nok at faa igang, den arbejdede nu som en kjæmpe. Jeg fik batteriet fuldladet, saa vi nu havde det prægtigste elektriske lys ombord, – og slig som det livede op, ja det kan andre kanske vanskelig sætte sig ind i.

Jeg maa nu gjøre en bekjendelse paa samtlige os Framgutters vegne, som mange af mine læsere kanske vil rynke paa næsen af og sige: »Nej, fyda, at Dere kunde være slige griser!«

Med den tiltagende vinterkulde indførte vi nemlig den skik bare at vaske os hver ottende dag! Ialfald gjorde vi det saa sjelden som muligt, fordi vi snart opdagede, at intet beskyttede hænderne og ansigtshuden saa godt mod frost som det fedtlag, den efterhaanden blev bedækket med, og som altsaa vand og saape vilde berøve den.

Hundehusene, som tidligere havde været placeret paa fordækket, blev nu flyttet hen paa agterdækket og der anbragt rundt omkring skylightet. De værste slagskjæmper fik alle hver sin baas, hvorimod de øvrige blev fordelt gruppevis i to rum.

»Kvik« holdt sig fremdeles i fornem afstand fra »pakket« og fik sig sin egen, specielle lejlighed anvist inde i bestiklugaren. Dette saa meget mere, som hendes majestæt snart ventede sin høje nedkomst.

November maaned gik hen rolig og uden nævneværdige begivenheder, og december kom. Den 5te befandt vi os paa 78°, 51' n. br., et resultat, som vi var vel fornøjede med, da det vidnede om en noksaa hurtig og stadig drift den rette vej.

Til brug, dels ved dybdemaalingerne og dels ogsaa for ildebrandstilfældes skyld, lod vi gjøre et større hul i isen, hvor vi til alle tider i en fart kunde komme til vand. Vi havde naturligvis svært meget arbejde og bryderi med denne brønden, da den, ret som det var, frøs til igjen for os, og vi maatte ud og hugge den op flere gange om dagen. Ogsaa isskruing ødelagde den ofte for os, saa vi maatte til med at hugge fuldstændig ny brønd.

Den 12te december om aftenen ved titiden, som vi sad omkring kortbordet, hørte vi med engang hundene gjøre et forfærdeligt spektakkel. Da vi var bange for, at det kunde være bjørn, som var paafærde, styrtede vi alle op paa dæk for at se, men kunde i det tykke mørke ingenting opdage. Vi gik ned igjen og tilkøjs, men hundene blev fremdeles ved med sin helvedeslarm. Jeg havde denne aften den første vagttørn og var derfor oppe paa dæk tidt og ofte, men kunde fremdeles intet usædvanligt opdage, naar undtages, at en af hundene havde slidt sig løs fra sit kobbel. Dette satte jeg igjen fast. Omkring tolvtiden blev hundenes raseri værre end nogensinde. Paa denne tid løste Hendriksen mig af, og vi søgte nu begge i fællesskab at komme til klarhed over, hvad det var, som gjorde dyrene saa rebelske. Men fremdeles uden resultat. Først om morgenen, da hundene skulde slippes ud paa isen, opdagede vi, at tre af dem var væk.

Der havde altsaa alligevel været bjørn, og det ikke bare inærheden af skibet. Den maatte ha været helt ombord og hentet sit bytte.

Da Mogstad om morgenen havde sluppet hundene ud efter først at ha givet dem mad, fik han, saavidt han i mørket fra skibet kunde øjne, se, hvorledes hundene allesammen i vild hidsighed søgte hen til en bestemt kant ude paa isen, men derpaa foretog et ligesaa hurtigt tilbagetog.

Han fik nu formodning om, at det var bjørn, hundene saa, og ropte derfor over til Hendriksen, som befandt sig et stykke fra ham ude paa isen, at de fik springe ombord efter geværer.

Men just, som de vilde gjøre dette, Mogstad foran og Hendriksen efter, kom bjørnen sættende og satte snuden ind i siden paa Hendriksen.

Der stod han – ansigt til ansigt med polaregnens konge og uden andet vaaben til sit forsvar end en lygt. Men den benyttede han nu paa samme maade ligeoverfor denne »djævel«, som fader Luther efter sigende paa Wartburg benyttede sit blækhus overfor den virkelige mørkets fyrste. Han kylede lygten lige lugt i pandebrasken paa bamsen, og idetsamme kom hundene til og begyndte at gjøre den helvedet hedt. Det ene i forbindelse med det andet bevirkede, at bjørnen slap Hendriksen, maaske af forfjamselse men hovedsagelig vel for at ta fat paa hundene. Hendriksen forsøgte saa godt som muligt at klare sig hen til skibssiden, men gang paa gang stillede bjørnen sig i vejen for ham, saa han atter havde den tæt ved siden af sig. Men saa var hundene der igjen og kom ham til undsætning med at tirre bjørnen, saa den atter satte efter dem. Slig holdt de paa i flere omgange, men for hvergang saa Hendriksen sit snit til at komme skuta nærmere, indtil han endelig med ét sæt var inde gjennem svalkelemmen og var reddet. Men da var det ogsaa paa højen tid, som det staar i visen.

Imidlertid havde Mogstad faaet fat paa gevær, men det klikkede for ham to gange. Men saa kom Johansen til og sendte bjørnen to skud, der satte stopper for dens paatrængenhed og endte dens dage.

Senere ud paa dagen fandt vi ude paa isen resterne af to af de hunde, som var blet borte om natten. Den tredie saa vi derimod ingenting til, førend den paafølgende dag, da den lys levende og i bedste velgaaende selv vendte tilbage. Vi havde nu alt ialt mistet otte af vore hunde,

Men til erstatning herfor bragte »Kvik« os samme nat ikke mindre end tretten haabefulde, firbenede verdensborgere, saaledes at det lod til, at det var den fornemme dames mening naadigst at betænke os alle med hver vor julepræsent.

Desværre maatte vi renoncere frivillig paa noget af al denne gavmildhed og aflive fem af hvalpene, forat moderen ikke skulde ha flere at ernære, end hun passelig magtede.

Tiden udover mod jul var ellers noksaa trist, forsaavidt som der stadig var overskyet luft, saa polarnatten omgav os med sit tætteste mørke. Hellerikke var maanen oppe eller bragte nordlyset os en smule opmuntring. Under saadanne forhold havde bjørnen – som den netop omtalte begivenhed viser – let for at overrumple os, og det forsøgte vi nu saavidt muligt at ta vore forholdsregler imod.

I den hensigt lagede vi en bjørnesaks og forsynede den med brændt spæk, for at lugten kunde blive saa »stærk« som muligt og kjendes paa lang led. Denne fælden satte vi op et stykke ude paa isen, men ikke længre bort, end at vi til enhver tid kunde holde øje med den fra skibet, om der var nogen ved saksen.

Vor opfindelse viste sig meget hensigtsmæssig. Vistnok gik ikke bjørnen selv i saksen, fordi dens maal egentlig var skibet, men den maatte dog bort og snuse paa rariteterne og se, hvad det kunde være. Men paa den maade fik vi ombord øje paa den saa tidlig, at vi, naar den endelig satte kurs for os, var forberedte og kunde ta imod den med alle mulige æresbevisninger og servere den sin varme mad.

Dagen før lille juleaften havde vi en saadan modtagelse. Fire af mandskabet stod færdige til at hilse paa majestæten, da han kom. Hendriksen sendte ham det første honnørskud, som ogsaaa blev det sidste. Han trillede om og blev liggende og reiste sig ikke mere.

Dette var vor tiende bjørn.

V.

Julehelg og nytaarsmorskab.

Verdens nordligste presseorgan. – »Framsjaas« aabningstale til sine læsere. – Bladets senere liv og trivsel. – Vor første julehelg ombord paa »Fram«. – Hilsener og julesendinger hjemmefra. – Vi maa lægge i ovnen. – Hvordan vi værgede fødderne mod kulden. – En højst mærkelig fodbeklædning. – Guden Thor. – Det lysner af dag og solen kommer.

JEG har tidligere saavidt nævnt »Framsjaa«, og nu kan det vel være paatide, at mine læsere faar lidt mere besked om dette det ubetinget nordligste af alle presseorganer.

En aften senhøstes blev spørgsmaalet om oprettelsen af et eget presseorgan til at virke for »Frambesætningens« aandelige, sociale og politiske interesser optaget til diskussion, motiveret forslag derom fremsat og den nødvendige aktiekapital til grundlæggelsen af det store foretagende, overtegnet paa stedet. Doktoren vor, Blessing, blev med akklamation valgt til chefredaktør, medens vi andre ved siden af ham samtidig fik lov til at optræde i dobbelt egenskab af faste medarbeidere og – abonnenter.

Første nummer udkom den 10de december og aabnedes med nedenstaaende »leder« fra redaktionens haand:

»Idet »Framsjaa« idag udkommer med sit første og forhaabentlig ikke med sit sidste nummer, tillader vi os at anbefale bladet paa det bedste. Der vil ingen grændser være for de ting, for hvilke det aabner sine spalter. Paa vers og prosa kan man efter lyst og evne afhandle og kritisere alt mellem himmel og jord. Bladet har 13 medarbejdere, som alle i sin tid forhaabentlig vil bidrage sit til avisens trivsel. Abonnenternes antal er 13, og i 13 eksemplarer kan bladet naarsomhelst komme, hvis 13 mennesker blot gider at tage hver sin afskrift. Ogsaa illustrationer modtages med aabne arme, – enten de er ledsagede af forklarende tekst – eller deres godhed overflødiggjør en saadan. Hvert indsendt bidrag bedes for sikkerheds skyld ledsaget af en pose udraabstegn og spørgsmaalstegn, som da redaktionen efter bedste skjøn vil søge fordelt paa de mest udsatte punkter. – Anonymiteten vil hos redaktionen være ligesaa godt bevaret som i St. Peders vel aflaasede skrin. Bladet vil udkomme saa ofte, som det er vinnande godt for, og idet vi slutter den obligatoriske anbefalende indledning, udtaler vi det haab, at alle vil efter evne bidrage til, at »Framsjaa« maa blive gjenfødt ubegribelig og uafladelig.

Ærb.

redaktionen.«

Derpaa følger mellem bidragene til bladets første nummer dette:

»Framsjaa« i daaben du faar,

Blessing som redaktør gaar.

Vi stoler paa folket med aanden og kraften;

uden naaes ej frem, ej kommer til magten.

Du ønskes tillykke paa din flaksen,

din færden her i verden!«

Ordsproget, at »nye koste feje bedst« stadfæstede sig ogsaa med »Framsjaa«. Avisen omfattedes navnlig i begyndelsen med umaadelig og almindelig interesse. Bidragene flød rigeligt og var mangengang i al sin fordringsløshed baade morsomme og indholdsrige, selv om det meste hverken taalte eller tænkte at skulle taale nogen strængere kritisk maalestok.

Barnets sundhedstilstand maatte saaledes i dets første leveaar siges at være overmaade god. Men ingen bør strække sig længre, end skindfæller i rækker og det var kanske dette, som var vor fejl. Vi øste straks med fulde hænder ud af, hvad vi havde at yde. Men under forhold som vore, hvor ens aandsliv faa eller ingen nye tilførsler kunde erholde, var det rimeligt nok, at vi paa den maade temmelig snart maatte bli læns for stof. Allerede før Nansen og Johansen vaaren 95 forlod os, var derfor den unge verdensborger afgaaet ved en stille og smertefri død af svindsot. Blev »Framsjaas« livssaga derfor ikke saa lang netop, bladet gjorde dog i sin korte levetid en god gjerning. Det skaffede os mangen en munter og hyggelig stund, og ofte fordrev det en trist og nedtrykt stemning, samtidig med at det gav os et indblik i hinandens dybere natur, hvorved vi blandt andet ogsaa lærte, hvorledes vi bedst skulde indrette os efter hinanden; noget vi paa vor fremtidige færd ofte havde nytte af.

I dagene efter »Framsjaas« fødsel har ogsaa noget andet og ikke mindre vigtigt lagt beslag paa os.

Julen staar for døren.

Og medens vi i tankerne ser vore kjære derhjemme i gamle Norge gjøre alt istand til julen? Bage og stege og ha hovedrengjøring og ellers ha hundrede ting at tænke paa, for, hver efter sin evne, at faa alting til at se saa festligt ud som muligt, maa I ikke tro, at vi ombord paa »Fram« ikke ogsaa skulde »lage til jul«.

Jo, saamæn! Vi har havt storvask baade paa skuta og os selv og ryddet op i salon og lugarer. I kabyssen har der været drevet paa med bagning og stegning af »julebagst« og puddinger og paier, saa det har lugtet »jul« over hele skibet. Og med julen for øje har vi ogsaa i længere tid sparet ind paa vore ølrationer til middagen, og ligeledes har vi lagt vore hjerner voldsomt i blød, forat »Framsjaas« julenummer skulde kunne paradere med et rigtig framifraa indhold.

Og juleaften kom og med den tillige halvaarsdagen for vor afreise fra Kristiania.

Disse to ting i forening drog jo vore tanker mere end nogensinde mod hjemmet, vækkende længsler og savn og dermed ogsaa lidt tungsind, saa vi fra morgenen af gik noksaa tause omkring, gav korte spørgsmaal om det mest nødvendige og ligesaa knappe svar. Men udover dagen blev stemningen livligere, og da »Framsjaa« efter en rigtig god middag blev hentet frem til højtlæsning af redaktøren, samlede den en stærkt interesseret og begejstret tilhørerskare i samtlige.

Af indholdet skal jeg her faa lov til at meddele nogle vers af et digt: »Juleaften 1893«, paa melodien »Hvor i verden jeg gaar«, fordi jeg tror, at det i al sin enkelthed tolkede denne dags stemning hos os, saaledes som den laa over os alle:

Millionernes by der i nord, der i syd

bliver gjæstet saa mangen en gang.

Ei didhen er vor trang, – nej, mod nord er vor gang

op til polens, det ukjendte land.

Hist man breve faar sendt, og der svares igjen;

med hver nyhed der holdes á jour.

Er til livet man vendt, har det ofte sig hændt,

at vor længsel den bliver helt glemt.

Men er skibsvejen spærret af alentyk is,

og har vinterens slør sig udbredt, –

er man strømmenes magt bleven helt overgit.

Da man tænker paa hjemmet saa tidt.

Mer end ellers, naar grantræet tændt er til jul,

naar enhver har sig pyntet som bedst,

naar paa vejene sneen har dækket til fest,

naar at bjælderne melder en gjæst.

Fælles ønske om glæde i hjemmet til jul,

sundhed, lykke i kommende aar!

Vær taalmodig og vent –; vi naar polen iaar,

kommer åter i følgende vaar.

Klokken syv om aftenen ringedes julehelgen ind med skibsklokken. Det klang for os deroppe i ensomheden underlig højtideligt, næsten som en langvejs gjenklang af de hundreder af klokker, som netop nu havde kimet julen ind derhjemme i hus og hytte langs land og strand.

Vi var kommet i hel julestemning selv, og den blev ikke mindre, da der efter et rigtig hyggeligt aftensmaaltid kom frem to kasser med juleklapper, som ved »Frams« afreise var medsendt af Scott Hansens nuværende hustru, dengang frk. Anna Fougner, og af Hansens mor. Vi fik allesammen hver en eller flere ting, som blev uddelte under megen morskab og glæde og modtaget med en taknemmelighed, der ikke kunde være stærkere. Men det var ogsaa sjelden vakkert og hjertevarmt af de to damer saa lang tid iforvejen at huske paa, at der kom en julehelg ogsaa for os, og gjøre saameget for at den skulde bli hyggelig for os. Vi følte os ligesom hjemmet nærmere med engang. Ingen af os vil nogensinde komme til at glemme dem det.

Resten af aftenen fordreves med passiar om gammelt og nyt, hovedsagelig da om dem derhjemme. Der blev trakteret med »julegodter«, idet hver af os fik en tallerken med rosiner, figener, krakmandler samt »goro« og kjæks. Og endelig fik vi denne aften, siden vor afsked fra Norge, vort første »rigtige« glas toddy; – vi kunde vælge, enten vi behagede whisky eller kognak. Det eneste, som »formørkede« hyggen en smule for os, var, at vi paa grund af vindstille intet elektrisk lys kunde faa og derfor maatte nøje os med lampelys. Men koseligt fik vi det nu alligevel, som vi sad der, nippede til vor varme toddy og smøgede vor pibe, og vi skiltes mod sædvane ikke før ved tre-fire tiden om morgenen.

En episode fra denne vor førstejuleaften, som baade var fornøjelig og tillige gjorde et ejendommeligt indtryk paa os, maa jeg ogsaa ta med.

Just som vi skulde sætte os til aftensbordet, klædt som alle vi andre var i vore polardragter, trinede ind gjennem salondøren en rigtig Karl-Johan sprade i elegant vinter-spaserdragt, behandsket, med skinnende blank flos paa hodet og spaserstok under armen.

»Goddag, mine herrer«, sa han, »jeg kommer med julehilsener hjemmefra til jer alle fra alle kjendte og kjære. Det staar godt til med dem alle, men de længes svært efter jer og tæller dagene, til de atter kan faa slutte jer i sine arme.«

Det var Scott Hansen, som spillede denne lille, improviserede komedie for os. Han optraadte hele tiden som fremmed, og vi paa vor side nødede ham paa gammel, god norsk vis til at sidde ned hos os, ta imod, hvad huset kunde byde og idetheletaget betragte sig som vor gjæst.

Morgenen efter, 1ste juledag, tørnede vi først ud ved 10-tiden og tog os efter frokosten en durabel spasertur paa fire timer, syv stykker af os ifølge udover ismarkerne. Veiret var vakkert og stille med 38 graders kulde. Vi kom ombord igjen ved tretiden med en glubende appetit til middagen, der bestod af: Oksehalesuppe, fiskefarce med smør og poteter, rensdyrsteg og multegrød med fløde samt bokøl fra Ringnes. Men hvorfor jeg særlig opholder mig ved denne middag, det var, fordi der midt paa bordet prangede en prægtig kransekage med de norske farver fra toppen, der af den følgeskrivelse, som ledsagede den og som blev læst højt op ved bordet, viste sig at være en foræring fra bager Hansen i Pilestrædet i Kristiania.

Jeg haaber, at den ærede giver ikke har noget imod, at jeg her hidsætter hans skrivelse. Den lød:

Højstærede dr. Nansen og modige fæller paa færden.

Modtag disse ubetydeligheder, som var bestemt for at minde Eder om, at derhjemme findes der folk i alle samfundslag, som mindes Eder, og som af hjertet ønsker Eder en glædelig jul, et godt nytaar og lykke og fremgang paa Eders modige færd.

Med ønsket om, at Gud maatte følge Eder til maalet og godt tilbage igjen, tegner jeg med al højagtelse for vore modige mænd.

Deres ærbødige kæksbager

H. Hansen.

Jeg behøver ikke at forsikre, at de hjertelige ord gjorde et dybt indtryk paa os, og vel hellerikke, at vi lod kagen vederfares sin ret.

De øvrige juledage og resten af det gamle aar holdt ogsaa vi »juleferie«. Der blev udenfor det nødvendigste intet videre arbejde foretaget, men vi fordrev tiden med læsning – vi havde jo et godt biblothek! – med lidt kort- og dominospil og forskjellige udenhusfornøjelser, navnlig med at kaste med pil efter maal.

Og saa kom nytaarskvæld 1894 og vi tog farvel med det gamle aar.

»Framsjaa« var naturligvis mere end almindelig poetisk højstemt. Etpar stumper faar være nok som prøve.

Af »Nytaarsvise« paa mel.: »Naar vaaren aander paa li og fjeld«:

Ei klandre skal vi det gamle aar;

vor fart den har ej været daarlig.

Om ei det altid mod maalet gaar,

vi maalet naar, – vær kan taalig!

Om ej det monner med kjæmpeskridt,

den tingen var kjendt, før vi kom hid.

Nu kommer aar med sol og vaar

:/: og aabent vande til polen. :/:

»Til det nye aar.«

Og du, min gut, lad os se, du slægter

paa gamle aaret og ej fornægter

din høje fødsel, men kjækt forfægter,

hvad du har arvet af bra vedtægter.

Thi mærk dig vel, vi har ej den vane

at ligge stille og bare glane.

I gamle aaret vi seilte bra,

og samme ret vil iaar vi ha.

Se derfor til, at du skiller isen,

Se derfor til, at vi vinder prisen,

Se derfor til, at vi julegrisen

faar slagte næstegang bag Nordpolsisen!

I betragtning af, at ekspeditionen i det forløbne halvaar havde noksaa pene resultater at se tilbage paa, havde vi dobbelt grund til at festligholde dagen. Ved middagsbordet holdt dr. Nansen en tale med oversigt over de hidentil indvundne resultater og med ønske om, at det kommende aar forholdsvis maatte blive os ligesaa gunstigt, et ønske, hvortil vi alle hjertelig sluttede os, idet vi med vor fører forenede os om at drikke en skaal for vort kjære, gamle Norge.

Ved aarsskiftet klokken tolv om natten sang jeg »Det gamle aars« afsked af »Tutti frutti«: »Himmel, jeg dør!« Scott Hansen traadte op, udklædt som døende olding og vaklede ud med skjælvende skridt for en liden stund efter at komme igjen som yngling, som »Det nye aar«. Ogsaa denne aften var vi sammen helt til næste dags morgen ved 4-tiden, fordrivende tiden med sang og deklamation og munter passiar.

Saaledes, som jeg i dette og foregaaende kapitel har forsøgt at tegne det, levede vi vort liv ombord paa »Fram« den første vinter. Hvor mangelfuld min skildring end kan være, haaber jeg dog, at den har givet et nogenlunde anskueligt billede af vor tilværelse – i alvor som i morskab, med dens bekymringer som med dens lysere sider.

Jeg vil afslutte denne beskrivelse med nogle brudstykker af et morsomt, fingeret »interview«, hentet fra »Framsjaa« no. 3, i hvilket vi saagodtsom allesammen i en harmløs spøgefuld form modtar vore smaa hip. Interviewet fingerer, at en russisk underguvernør efterat ha været ombord hos dem, sender »Framsjaa«s redaktør en skildring af sine indtryk fra besøget.

»Til redaktøren af »Framsjaa.«

Cotelnoy 2den januar 1894.

Efter aftale sender jeg Dem herved endel optegnelser af mine indtryk, da jeg var ombord i »Fram« i forrige uge. Det var med en spændt nysgjærrighed, jeg passerede den steile kahytstrap for at staa ansigt til ansigt med de personer, som jeg før bare havde seet paa papiret.

Først kom jeg ned i »Aagestrædet«.1) Der sad en mand med langt, sort skjæg og spikkede med en uhyre stor kniv paa nogle trælister. Jeg kjendte af fotografiet styrmand J – –; men min forundring var stor, da han præsenterede sig som isenkramhandler, listefabrikant og »vand-elektriker«. Han holdt et foredrag for mig om, hvor vanskeligt det var med al denne fugtigheden i lugaren. »Her maa gjøres alt muligt,« sagde han »forat vi ikke skal forgaa af vand. Som De ser, har jeg nu ved forskjellige forholdsregler garderet min og de andres køjer, men her trænges endnu nogen bedækkelse og tørrelse til hver dag. Min elektriske vandledning er endnu ikke kommen i den rette gjænge.«

Her blev han afbrudt af en persons komme. Det var en undersætsig, kraftig bygget fyr, hvis fotografi jeg dog ikke havde seet i avisen. Altsaa maatte det være den trettende2) Han havde skjæg à la Napoleon III, fordi han, som jeg senere fik vide, var en lidenskabelig beundrer af denne keiser. »Ja, det er naa saa som saa med denne elektriske vandledningen da, ser Dere« sa han; »der maa smergles.«3)

Jeg saa fra den ene til den anden. Begge var alvorlige; her maatte være noget, jeg ikke forstod mig paa. Jeg forandrede derfor thema.

I begge overkøjerne laa der en og sov. Den mindste laa i den længste køjen. Jeg tillod mig at spørge, hvorfor han laa i den længste, han som var saa liden? »Jo, det skal jeg si Dere«, sa den trettende, »han tror selv, han er saa lang, ser De.«4) – – –

Jeg syntes, dette var underlig tale og forandrede igjen thema. Idet jeg pegte paa den store kniven, som listefabrikanten arbejdede med, sa jeg: »Det var en prægtig kniv det!«

»Aaja«, sa den anden, »det er gutungens5) lommekniv, det«, sa'n. »Han fik den, fordi han gik ind i slummen6). Men der har vi jo gutungen«, sa'n og pegte paa en svær skikkelse, som formørkede døraabningen. »Hils nu pent paa den fremmede manden«, sa'n »og vis, at du har lært noget i slummen«.

»Er ikke det harpuner P. da?« sa jeg. »Nej, det er gutungen vor, det«, sa'n. Jeg syntes, jeg havde faaet nok af den lugaren, hilste og trak mig tilbage.

Paa døren ved siden af Aagestrædet stod i rødt med sorte bogstaver »Slummen«. Der var altsaa slummen. Jeg turde ikke gaa ind der, thi jeg havde seet det legetøj, som de uskyldige smaa legte sig med der, og det var nok for mig.

Jeg gik derfor over paa den anden side. Jeg skimtede i en sovepose en skikkelse med sort skjæg og aabne øjne og renhaar i skjæg og haar7). Han bad mig ta plads. Jeg saa dog ingen stol, men satte mig paa den andre køjen: »Au, för tusan!« skreg en stemme, og jeg følte, at jeg sad paa etpar ben.

»Hvem er det?« sa jeg.

»– Aa, jeg skal faa lov at præsentere«, sa den anden, »det er 2den maskinist, L., det8) sa'n.

»Men hvoraf kommer det, at man ligger tilkøjs baade her og derborte midt paa dagen?« sa jeg.

»– Jo, det er ikke muligt at faa sove her ombord,« sa'n. »Vi sover ikke mere end 14 timer i døgnet. Aa er det for søvn for en voksen mand, det?« sa'n. »Og saa er de naa saa ilde til aa spella kort herombord«, sa'n. »Korta er det styggeste, jeg ser,« sa'n; »det er fandens lekebla'r, det,« sa'n. »Kunde jeg bare faa tak i alle kortlejkene, skulde jeg sause dem rigtig godt ind med svartolje9) og fyre med dem,« sa'n. – – – –

Jeg kunde ikke begribe noget af dette og trak mig tilbage for at tænke over alt det rare, jeg havde seet og hørt. Min tid er knap, hr. redaktør, saa jeg maa slutte mine meddelelser denne gang. Jeg skulde hilse saa meget fra den smukke Anna Feodorowna10) til den mand, som skydsede løjtnant H. her i julen. Det lader til, at han har gjort et stærkt indtryk paa den vakkre pige. Hun er blet saa traurig om dagen.

Med ærbødige hilsener til samtlige »Frams« mænd.

Deres

Ivan Skobeloff,

Underguvernør paa Cotelnoy.

Hele januar maaned havde vi roligt vejr, men koldt. Den 29de var temperaturen helt nede i ÷48,7° C. Men da maatte vi strække vaaben og – lægge i ovnen. Med lamperne og primus'n alene kunde vi ikke greje os mere. Alt flydende, ligetil kviksølvet, saa frøs det for os. Værst var det med vand. Vi havde i lang tid ikke havt andet af den vare, end hvad vi kunde faa smeltet af is. Men det maatte jo være af ferskvandsis, og den var det i dette evindelige mørke ikke saa ligetil at finde.

Den 27de havde vi havt en voldsom isskruing; Vi befandt os da paa 79°, 49' n. br. Den 2den februar havde vi overskredet den 80de breddegrad, idet vi da befandt os paa 80°, 9' n. br. Dette var for os en stor begivenhed, og den blev da ogsaa højtideligholdt med »stor middag« og siden om eftermiddagen kaffe og kage.

Den værste mørketid begyndte for dennegang at lakke mod sin ende. Der kunde nu hver dag i horizonten skimtes en lysning af dag, der vinkede til os: »Giv bare taal, jeg kommer snart.«

Paa denne tid begyndte Nansen, som i vinterens løb ved siden af sin stadige deltagelse i fællesarbeidet ombord og de videnskabelige studier havde syslet ivrig med fotografering ved hjælp af magnesiumslys, at træne hundene i kjøring. (At sy træksæler til hundene var ogsaa af de ting, vi i vinterens løb havde været optaget af.) Med et forspand af otte stykker kjørte han fra nu af en tur hver dag og det gik idetheletaget udmærket godt.

Den voldsomme kulde holdt sig fremdeles. Det, som det var vanskeligst at værge imod den, var fødderne. Men ogsaa imod den ubehagelighed vidste vi at finde raad. Vi gik allesammen i gang med at lave os sko med træbund i, og disse viste sig snart at være et udmærket fodtøj til at staa imod kulden med. Da vi ikke ejede passende lærstykker til »overlær« brugte vi istedet bedste sort sejldug hertil og gjorde den nye fodbedækning saapas rummelig, at vi desuden kunde ha tykt paa fødderne indeni.

Spør man os, hvem som havde lært os detteslags haandværk, svarer jeg – ingen! Ombord paa »Fram« gjaldt ordsproget »Nød lærer nøgen kvinde at spinde« mere end noget andetsteds. Det, som en syntes, han havde brug for der, fik en selv lage sig, som man kunde. Det nyttede ikke at gaa hid eller did og forlange at faa det og det gjort. Tak, skal De ha! »Gjør« det sjøl!« det vilde ialfald være svaret, man fik. Og saa gjorde man det sjøl. Saaledes ogsaa med træbundskoene. Der var vel ingen af os, som tidligere havde spor af øvelse i det arbejde, men vi fik det da fra haanden lel.

Et højst mærkeligt par eksemplarer af denne nye fodbeklædning var det, vor ven Amundsen for anledningen lagede sig. De havde ligefrem fortjent at komme paa en udstilling. I betragtning af, at hans hovedbeskjæftigelse var at holde til i maskinrummet, hvor der nu, efterat der ikke paa evig tid havde været fyret op under kjedlen, herskede en liden, mild temperatur af ÷20 gr., gjorde han sine nye fodbeklædninger ikke alene ganske ualmindelig store for at faa rigtig god »foring« i dem, men istedetfor, at træbunden i vore maalte halvanden tomme i tykkelse, gjorde han sin paa tre tommer, og medens vore overstykker rak os til tyklæggen, naaede hans ham op til hoften.

Til en begyndelse kunde han med disse »ladderne« paa neppe komme af flekken, men øvelse gjør mester. En vakker dag hørte vi noget komme marscherende henover dækket. Det lød, som var det selve tordenguden, Thor, som var paa fodvandring, Men da vi skulde se nærmere efter, hvem andre var det vel, end vor elskede maskinist i sine nye balsko. Skjønt han havde lagt lær under bunden, drønnede det alligevel i dækket som en lastvogn med forspand paa brolagt gade. Vi var mangengang kjed af hans opfindelse, naar den forstyrrede vor nattero for os, men vi havde ogsaa vor store morro af den, sa, at han burde ta patent paa den som et nyt slags »brolæggerjomfrue«, i hvilken egenskab de maatte kunne gjøre udmærket tjeneste, og saa videre. Men for at komme i kollision med skoene hans, det vogtede vi os vel for. For Gud naade de ligtorne, som der kom ivejen, de fik det sandelig at føle.

Den 16de februar fik vi for første gang siden 26de oktober en spejling af solen at se i horizonten, og den 20de min egen bryllupsdag – hvorfor jeg som gammel sjømand tillod mig at ta det som et godt varsel, viste selve solen sig over horizonten for førstegang! Den blev hilset velkommen med stor skytterfest paa isen og pilekastning i dagens anledning, med ekstra mad og drikke og med de lyseste forhaabninger for den kommende vaar og sommer.

Fodnoder

1)

Aagestrædet: Navn ombord paa bagbords fælleslugar.

2)

Den trettende: Bentsen, i hvis sted rigtignok en altfor ivrig forlægger her i byen i sin tid – efter hvad man har fortalt mig – portrætterede den danske forfatter Petter Nansen.

3)

»Der maa smærgles:« En hentydning til at J. . . gjorde alting saa ganske overordentlig, næsten pertentligt omhyggelig.

4)

Et hip til mig, uværdige, fordi naturen nu engang ikke har gjort mig længre, end jeg er.

5)

Gutungen: Kjælenavn paa Hendriksen af de stik modsatte aarsager. Han maalte nemlig sine rundelige tre alen fra fod til isse.

6)

Slummen: Navn paa doktor Blessings af alslags medicinske og kirurgiske redskaber opfyldte lugar.

7)

Amundsen.

8)

L. = Lars Petterson.

9)

Svartolie var ikke-raffineret petroleum, som bl. a. forsøgsvis var brugt til at fyre op i maskinen med. (Side 15).

10)

Et opdigtet væsen selvfølgelig, for helt tilslut at holde sig i stilen som den langveisfra ankomne korrespondent.

VI.

Første sommer i isen.

Falske vaartegn. – En farlig fiende. – Sol i stua. – En personlig liden triumf. – Nogenlunde den rette vej. – Solen stiger! – Paa ski over isskavl og stup. – Spar paa fyrstikkerne. – Pintsestemning og en tre dages snestorm. – Første 17de maj i isen. – Vort nye Fram-banner. – De vantro Thomaser gjør »Lina« sin afbigt. – Boldspil paa isen. – Vi passerer Nordenskjölds rekord. – Kajakroning og Scott Hansens frivillige vandgang. – Det grønnes ude paa isen!- Sommerarbeide og mere om vore hunde. – Medicin mod slet humør. – Slette resultater, men: »Løft dit hoved!« –

DET forholdsvis milde vejr, som solen ved sin tilbagekomst havde bragt os, og som for os næsten havde karakter af en vaardag – rigtignok med ÷13° – blev ikke af lang varighed. Allerede den 4de marts fik vi nordlig vind, et voldsomt snefok og en kulde, der fik thermometeret til at synke helt ned til ÷44. Stemningen var derfor ikke videre høj ombord, især da ogsaa vort orakel, »Lina« lod til at ville svigte os. Den viste nemlig, at vi drev for vinden, og vinden den var os imod.

Vi tog, dels for humørets, dels for motionens skyld lange ture i denne tid, men altid to eller flere sammen, aldrig alene. Man kunde jo nemlig, før man vidste ordet af, støde paa isbjørn, men en – kanske endnu farligere fiende var isskruingen. Der hvor der var god vej, naar en gik ud, kunde der gabe en raak imod en, naar man vendte tilbage.

Dette hændte mig to gange. Den ene gang gik det nogenlunde let at komme over, men den anden gang var det værre. Blessing og jeg havde været paa en skitur sammen, og da vi saa skulde hjem igjen, – saa stod vi der pludselig. En bred aabning i isen, og som aldrig syntes at skulle slutte. Vi fulgte den et langt stykke, uden at der var overgang at finde. Tilsidst maatte vi hjælpe os paa den maade, at vi byggede os etslags bro af isflag. Og mere end etslags bro var det hellerikke, for Blessing faldt to gange igjennem mellem isflagene. Den ene gang fik jeg ham op igjen, den anden gang grejede han sig selv.

Den humørs-angribende modvind varede ved helt til den 20de. Da den da til vor glæde hørte op, viste det sig snart efter, at vi heldigvis ikke var drevet saa meget tilbage, som vi havde frygtet. Vi fik nemlig ordentlig observation langfredag den 23de og denne godtgjorde, at vi nu laa paa 80° n. br. Det lettede straks umaadelig paa humøret, især da vi hele paaskehelgen igjennem vedblev at ha sydlig vind i forbindelse med det dejligste solskinsvejr.

For ogsaa at faa lidt af solskinnet ind i salonen til os, maatte hundehusene igjen fortrække, da det var dem, som hindrede solen fra at trænge ind gjennem skylightet. De blev revet ned og flyttet tilbage til fordækket, og hele paaskehelgen igjennem fik vi nu spise vor middag ved højlys dag og solskin.

Jeg fik ved dette tidspunkt en for mig og mit hovedhverv ombord vigtig reform gjennemført. At passe lysanlægget var jo nemlig ikke, strængt taget, noget tungt arbejde, men saapas kompliceret, som det var, krævede det dog sin mand heltud, om det skulde varetages ordentlig. Dette var det længe ikke muligt at faa de andre til at forstaa, – ikke engang Nansen og Sverdrup, og mere end engang hændte det, at jeg blev tat fra mit arbeide med lysanlægget, just som der skulde været nødvendigst brug for mig netop der, og kommanderet hid og did til andre, langt uvigtigere ting.

Dette blev jeg kjed af og gjorde forestillinger, men uden at det førte til noget. Godt, tænkte jeg, »as you like it!« – indtil en vakker dag møllen sprang istykker. Da fik visen jo straks en lidt forandret lyd, og efter konference med Sverdrup blev det da bestemt, at jeg først og fremst skulde passe lysanlægget, gjøre det efter mit eget skjøn og ta den tid til det, som jeg syntes, jeg trængte.

Denne afgjørelse var en ikke saa liden sejer for mig, og det kunde ikke skjules, at den hos en og anden mødtes med misnøje. Menneskene er nu engang ikke anderledes.

Fra dag til dag følte vi nu glæden ved at se, hvorledes solen forlængede sine besøg hos os, fra en kort fransk visit i begyndelsen, til vi endelig den 15de april saa midnatssolen over vore hoveder. Driften gik fremdeles noksaa pent den rette vej; vi kunde naturligvis ønsket den hurtigere, men som det staar i det gamle barnevers: »At nøjes med, hvad man har iaat og takke vor Herre, er smukt og godt«, og det forsøgte vi ialfald at gjøre. Dr. Nansen foretog temperaturmaalinger af vandet paa forskjellige dybder, samtidig, som han undersøgte strømretningen, der nede i dybet kunde være helt forskjelligt fra, hvad den var oppe i overfladen. Det samme var tilfældet med saltholdigheden. Der blev flere gange forgjæves loddet efter bund, indtil den Iste maj, da loddet naadde bund paa – 4000 meters dybde. Det er ved disse lodninger, dr. Nansen fuldstændig har kuldkastet den af tidligere polarforskere opstillede theori om det grunde polarbassin, og derved gjort dette felt af forskningsvidenskaben en uvurderlig tjeneste. Vi havde hele denne tid prægtigt solskinsvejr hele døgnet rundt med fra ÷12 til ÷20 graders temperatur, og dette stadige solskinsvejr øvede ogsaa sin synbare og følelige virkning paa isen omkring os og – ombord ogsaa, idet vi fik dækket ryddiggjort for is og sne og fik det tørt og koseligt ombord.

Naar der ikke var et eller andet mere presserende skibsarbejde at gjøre, drev vi fra nu af haardt paa med skiture og med at kjøre hundene ind. Der var dem blandt os, som aldrig før havde havt ski under fødderne, men med daglig øvelse gik det efterhaanden bedre og snart kunde vi alle slaa følge.

Og Dere maa ikke tro, at disse skiturene var saa rent ligetil heller. Mange vil maaske ogsaa spørge, hvordan der paa flade isen idetheletaget kunde være tale om at gaa paa ski? Ialfald kunde da den sport ikke frembyde nogen vanskeligheder, vil de sige?

Det er nu imidlertid ikke med polarisen, som med isen paa et vand eller en fjord hjemme, at den ligger glat og jevn over det hele. Heroppe har isskruinger vredet og bugtet og bøjet paa den med sine kjæmpenæver, saa den rejser sig i stejle skraaninger og bratte styrtninger, høje som store huse, eller huler sig i bølgeformige sænkninger ofte paa mange meters dybde. Mangengang trængtes der baade et øvet øje og en sikker fod for i en braafart at komme unna disse styrtninger, naar de ganske uventet gabte imod en. For de var næsten lige vanskelige at ta sig i vare for i dagens blændende solskin som imørke. Og mangt et par gode ski selv paa en øvet mands fod maatte her ryge, naar ulykken var ude.

Vor observation den 4de maj viste, at vi nu befandt os paa 80°, 45' n. br. Hele resultatet af vor drift fra forrige aars 1ste oktober udgjorde saaledes ikke fuld halvanden grad, og vi havde saaledes over 9½ grad igjen til polen. Resultatet var, i betragtning af det benyttede tidsrum ikke opmuntrende og bragte fremtidsudsigterne, baade med hensyn til vort anløb af stationen »Nordpolen« og vor hjemkomst til at ligge mere i det blaa, end de i vore tanker havde gjort tidligere. Vistnok havde vi en udrustning, der nok efter beregningen vilde holde for fem aar, men for alle eventualiteters skyld fandt vi det dog raadeligst at begynde at indføre noget større sparsomhed paa adskillige omraader.

Et af disse omraader var ogsaa – fyrstikkerne, – en artikel, som vi hjemme i hvert et hus neppe nogensinde offrer en sparetanke. Men ligesaa værdiløs, som under vore forholde, f. eks. en tusenkroneseddel vilde være, ligesaa værdifuld var for os hver eneste fyrstikke. At slippe op for den vare, kunde blive et farligt tab. Vistnok havde vi en god forsyning af dem, men med udsigterne til et fleraarigt ophold i isen for øje, var det nok alligevel det klogeste at vise sparsomhed. Og den gjennemførte vi da ogsaa noksaa grundig. De maa tro mig, om De vil, men der blev ombord paa »Fram« daglig tændt op til og mere end femti piber tobak med – en eneste fyrstikke! Forresten sletikke ved hjælp af hekseri, men med bistand af fidibuser, som vi lavede op i hundredevis af indpakningspapir, anbragte rundt omkring i de forskjellige rum og tændte over lampen.

Den 13de maj var det 1ste pinsedag – vor første oppe i disse egne. Og vi tænkte paa, hvorledes alting derhjemme nu grønnedes og stod i blomst, og paa det lystige fuglekvidder, paa gjøken som gol borte i skogholtet, paa lærken, som stod ligesom stille højt oppe over markerne og trillede, saa det dirrede gjennem den blaa luft, paa humlerne og skogbierne, som summende sejlede fra blomsterkalk til blomsterkalk. – – Og vi tænkte paa alle de glade, søndagsklædte skarer, som spredtes i glade grupper til alle kanter for med de velfyldte madkurve at slaa sig ned under træerne.

Men omkring os var der ismark og uendelighedens ensomhed. Og en eneste fugl, – en maage af en anden art, end den, vi kjendte hjemmefra –, som den dag drog forbi os, var ogsaa vort eneste tegn paa vaar.

Og dagen efter – 2den pinsedag –, da røg der op en snestorm fra n. o., som med uformindsket kraft holdt paa tre døgn tilende. Det var omtrent umuligt at holde sig opreist paa dæk, og vindens hastighed gik helt op til 12 meter i sekundet. Det var den voldsomste storm, vi endnu havde havt. Det som voldte os mest bekymring ved det, at den ikke syntes at ville lægge sig, var, at 17de maj imidlertid var rykket os lige ind paa livet, og at den skulde komme til at ødelægge hele det store program, vi havde udarbejdet til vor frihedsdags værdige festligholdelse.

Det saa ogsaa temmelig haabløst ud aftenen iforvejen, men det gik bedre, end vi havde ventet.

Vi blev om morgenen den lyde vækket af dr. Nansen med orgelmusik. Og op, ud paa dækket for at se paa vejret, kom vi i en fart. Det var jo ikke netop »som bestilt,« men ikke saa rent værst heller, hvorfor det iforvejen bestemte fanetog blev besluttet iværksat.

Vi pyntede os allesammen rigtig pent med de norske farver i brystsløjfer af rød flanel, hvide bomuldsbaand og blaat papir. Et pragtfuldt ægte norsk banner var i dagens anledning forfærdiget. Det fremstillede paa rødt flanel Magnus Barfod, idet han griber sin fiendes spyd og knækker det over sit knee, og havde over billedet inskriptionen: »17de maj 1894.« Paa siderne stod: »Fram, fram, norske mand, eget flag i dette land,« og under: »Hvad vi gjør, gjøres for Norge.«

Med dette banner aabnede Amundsen og jeg selve toget. Blessing havde lavet en fane ved at hænge en uldskjorte paa en stang med et tværtræ gjennem armene. Den havde han mærket med bogstaverrie N; A., hvilket var udlagt: »Normal arbeidsdag.« Scott Hansen demonstrerede for »Almindelig stemmeret.« Sverdrup bar »Frams« stander med navnet »Fram« paa rød bund med hvide bogstaver, og dr. Nansen selv højt i sin haand og fastgjort til et spyd det rene flag. Hendriksen tog sin harpun med line over skulderen, Jacobsen et gevær, Mogstad kom med et forspand af to hunde foran en slæde og Johansen udgjorde processionens musikkorps, idet han drog i spidsen for hele processionen med sit trækspil.

Efter nogle ord af dr. Nansen og et tre gange tre hurra satte processionen sig i bevægelse under tonerne af »Ja, vi elsker dette landet.« Den drog først rundt skibet og derpaa hen til et stort koss, der havde at forestille Fæstningspladsen hjemme i Kristiania. Med det rene flag i haanden besteg dr. Nansen kossets top og holdt en vakker tale for dagen, som af processionen blev besvaret med et nyt tre gange tre hurra. Derpaa brød processionen op og togede atter rundt skibet. Hvorpaa dr. Nansen fra kommandobroen holdt en tale, i hvilken han navnlig dvælede ved tanken paa hjemmet og vore kjære derhjemme. Igjen et nifoldigt hurra og en drønnende salut af seks skud fra bakken udover de øde vidder. Det lød saa højtideligt og gjorde dybt indtryk paa os.

Dermed blev processionen opløst, og vi begav os ombord til festmiddagen. Fanerne blev opplantet inde i salonen, som ellers ogsaa var flagsmykket, og under orgelmusik satte vi os til det rigelig dækkede bord. Resten af dagen tilbragte vi til langt paa kvæld med taler og sang og hyggelig passiar om gamle Norge og vore kjære i hjemmet. Flere andre paatænkte »nummere«, bl. a. med præmieskydning paa isen, maatte af hensyn til det ublide vejr indstilles.

Siden blev »Magnus-Barfod-banneret« ophøjet til vort eget i den forstand, at der ingen festlig anledning gaves, ved hvilken ikke det var plantet øverst. Og saa dyrebart og højt i ære holdt vi vort banner, at det endogsaa blev opbevaret paa et særskilt sted, hvor det straks kunde tages med, om vi skulde bli nødt til i huj og hast at forlade skibet.

Den 1ste juni fik vi efter at himlen i lang tid havdevist os et surt ansigt, atter solen at se og samtidig en ordentlig observation, dokumenterte, at vi nu befandt os paa 81° og 1' n. br., hvorved den stadfæstede »Linas« udsagn om, at vi drev den rette kurs, hvilket en og anden humørsyg i sit mismod havde begyndt at udsaa tvivl om. De gjorde nu Lina sin ydmyge undskyldning og tillod sig ikke siden at tvile paa hendes udsagns rigtighed.

Vejret blev nu stadig bedre og bedre. Sne og is, begyndte at smelte rundt omkring os og vi fik det nu travlt ombord med at faa ryddet saavel over som underdæks for den besværlige gjæst. Ude paa isen dannede der sig store indsjøer, saa der nu ikke var ondt for at finde vand mere. Derimod blev det nu efterhaanden forbundet med adskillig besvær at foretage de sædvanlige skiture. Sneen blev nu saa kram, at vi havde vanskeligt ved at faa skien til at glide, og mangesteds var det forbundet med livsfare at gaa over eller komme forbi.

Ja, sommeren var – efter vore forholde da! – kommen for alvor. Vi havde helt op til plus 4 grader! Den »kvalme stueluft« ombord paa »Fram« huede os ikke mere. Vi begyndte at faa voldsomme friluftslængsler og trang til et mere bevæget liv. Og da skiturene tilsidst forbød sig af sig selv, saa greb vi til – ja, kan mine læsere gjætte til hvad? Jo til at – slaa bold paa isen! En bold lavede vi os af skind stoppet med rensdyrhaar. Den gjorde udmærket tjeneste, og ingen skolegut derhjemme kunde deltage med mere liv og lyst i spillet end vi gamle, langskjæggede karer gjorde. Vi slog bold i vort ansigts sved og brugte fødderne, saa det stod efter for at komme til maals og ikke bli truffet og morede os som børn. Efter det første forsøg vandt ideen med boldspil en saa almindelig interesse jeg kunde gjerne sige begejstret tilslutning, at den længe blev vor fornemste sport.

Den 19de juni havde vi i vor drift slaaet Nordenskjölds rekord, idet vi da efter den tagne observation befandt os paa 81°, 52' n. br. Det var nu paa det nærmeste et aar siden vor afrejse hjemmefra, og vi fandt det derfor paakrævet, at revidere proviantbeholdningen, navnlig for at udsondre, hvad der i vinterens løb kunde være blet ødelagt af frosten. Det viste sig, at provianten gjennemgaaende havde holdt sig udmærket, og at den rigelig vilde strække til for den beregnede tid.

Hertil bidrog jo ogsaa, at vi paa vor rute havde skudt adskillig baade rensdyr og bjørn, som vi havde levet af, og af bjørnekjød havde vi endnn en god slump tilbage. Dette havde hidindtil i stivfrossen tilstand ligget under bakken forud, men maatte nu beskyttes mod sommervarmen. I den hensigt lavede vi os i et iskoss et stykke fra skibet en »iskjælder«, hvortil vi bragte det hen. Men der maatte jo holdes stadig vagt, om bjørnen skulde vejre det og ville ha sig et nafs af det.

De mange blaa spejlinger paa himmelen viste, hvorledes revner og raaker stadig voksede i bredde og længde, og vi begyndte nu baade for alvor og for morskabs skyld at øve os i kajakroning. Dr. Nansen havde tidligere skildret os denne sport som noget meget vanskeligt, men allerede ved den første prøve viste det sig, at vi allesammen klarede kunsten meget godt og langt over forventning. Nansen var uhyre fornøjet med resultatet og mente, at naar vi var saapas flinke allerede nu, behøvte vi ikke at være bange for, at vi ikke under et muligt ulykkestilfælde med »Fram« alligevel skulde greje os godt.

Siden var altid nogen af os daglig ude for at øve os i kajakroning. Det gik fremdeles godt, og vinaaede efterhaanden megen færdighed. Kajakkerne havde vi – som saa meget andet – maattet arbejde selv. Vi havde baade én- og tomandskajakker, og da vi en dag prøvede bæreevnen hos en af disse sidste, viste det sig, at den med lethed, foruden to mand ogsaa bar op til 700 kgrm., mens dens egen vægt bare var 30.

Den ivrigste kajakroer mellem os var Scott Hansen. Han benyttede hver ledig stund til det, og en dag vilde han ogsaa øve sig i at kantre med kajakken og atter komme paa ret kjøl igjen. Som redningsmand, hvis han ikke grejede biffen, skulde jeg, staaende paa iskanten med et toug, der var fastgjort til kajakken, assistere ham. Første, anden og fjerde gang maatte jeg da ogsaa komme ham tilhjælp og hale ham iland, – tredje gang derimod klarede han kunsten alene og det meget fint. Han havde utvilsomt grejet det den sidste gang ogsaa, om han ikke uheldigvis havde mistet aaren. Og modigt var det i ethvert tilfælde af ham saaledes frivilligt at ta sig et bad i det iskolde vand.

Blandt de mange beviser paa, at det var sommer nu, opdagede vi den 7de juli et, som satte os i den grad i forbauselse, at vi til en begyndelse næsten trodde, at vi var gjenstand for et sandsebedrag.

Borte paa vanddammene ude paa isen, begyndte det at – grønnes, og ved nøjere undersøgelse viste det sig ogsaa, at det var planteliv, vi saa. Dr. Blessing som botaniker forklarede os, at det var etslags alger, i der spirede frem af den sand og det grus, som laa omkring paa isen paa forskjellige steder. Forekomsten heraf skrev sig igjen fra, at denne is i sin tid var drevet nær under land, og at stormen havde ført dette grus og sand tilhavs og ud paa isen. Og nu gjorde igjen sol og vand sin virkning paa det med sanden medførte, spiredygtige frø.

Sommerdagene benyttedes forøvrigt ogsaa til at gjøre hundeslæder og baade istand. Der blev smedet og beslaaet og syet sejl. Og da disse var færdige, var det at gaa i baadene og drive sejlsport i de store indsøer, som nu efterhaanden havde dannet sig. Ogsaa baadenes bæreevne blev nu for alle tilfælders skyld forsøgt, men ved den anledning kom vi ud for en noksaa uventet sjau med hundene vore.

Idet vi nemlig gik ombord i baadene, kom ogsaa hele hundeflokken sættende efter. Nogle hoppede straks nedi og alle vilde de med, og kom de ikke tidsnok, fløi de langs iskanten, ynkelig hylende og tudende. Stakkars dyr, de indbilte sig sikkerlig, at vi vilde forlade dem for godt. En af dem fandt endogsaa situationen saa betænkelig, at den fløj luks paa sjøen og svømmede hen til baaden for at komme med. Ja, selv efterat vi atter var gaaet iland paa isen og havde trukket baaden op, vilde den ikke forlade den, aabenbart af frygt for, at vi skulde lure den og siden liste os til at rejse fra den. Det var endda »Bjælki« dette, en liden villig og kvik hund og alles kjæledægge.

Ja, de hundene! Jeg har fortalt endel om dem før og kan ikke la være at komme tilbage til dem igjen. Heller ikke tror jeg, der var mange afde andre ombord, som fulgte deres liv og væsen med saamegen interesse, som jeg gjorde. Jeg har altid været glad i dyr, og her, hvor de ligefrem maatte være hjælpere og kamerater, mere end nogensinde.

Hvor kloge, hvor trofaste, og hvor uegennyttig opofrende! Ja, mangengang maatte jeg i mit stille sind sige. Meget mere end vi selv. Saa meget, at de gjorde skam paa os mangengang. Som f. ex. ved en forfærdelig isskruning som vi paafølgende nytaar var, – og hvorom mere senere. Da glemte vi i forvirringen hundene, medens vi i huj og hast reddede vore sager iland. Men en af dem, »Suggen«, satte sig uopfordret paa vagt, der, hvor vi havde stablet vore ting op, og ve den af de andre, som vovede at komme vort gods nær!

Til andre tider la de rigtignok sin klogskab paa en mindre opofrende maade for dagen. Saaledes f. ex. overfor iskjælderen vor, der hvor vi havde vor forsyning af ferskmad. Adgangen til denne havde vi spærret med svære isblokker, men trorlikke, de kanaljer vidste raad for uraad? Først grov de rundt blokken, og hjalp ikke det, satte de bagen til og skjøv paa med forenede kræfter, til de fik stængslet afvejen.

En anden gang dræbte de – og det, saavidt det var os muligt at forstaa efter samraad, en af kameraterne, der bar det lidet hyggelige navn Menneskeæderen. Navnet havde den i sin tid faaet af Trontheim, der skildrede den for os som et ondskabsfuldt, folkevondt dyr, som man først maatte kjende, før man kom den nær. Men den var kraftig nok, saa den kunde bli nyttig at ha med. Den svarede imidlertid vel meget til sit blodtørstige navn, og kastede sig stadig over de andre hunde. Men en nat, da alle hundene var ude paa isen, blev den selv overfaldt af disse i sluttet trop og saa ilde tilredt, at den dagen efter døde af sine saar trods den omhyggeligste behandling.

Vore rider af daarligt humør kunde vi jo selv i den lyse sommertid allesammen ha. Jeg holdt mig dette noksaa godt fra livet, da jeg altid tog en eller anden beskjæftigelse til hjælp. Jeg begyndte saaledes allerede ved afreisen med at føre mine dagbøger og ellers ogsaa sysselsætte mig med skrivning. Jeg læste tysk i med Blessing som lærer,og nu ved udgangen af den her skildrede sommer, havde jeg allerede gjennemlæst over hundrede bøger i skibsbibliotheket. Og dertil kom saa det almindelige arbejde, friluftsadspredelser og vore kortspilaftener. Og en ting er sikkert, at det snart blev aabenbart, at de, som ikke la sig efter slige sysselsættelser, var ogsaa de, som snarest laa under for sit »humør« og blev ubehagelige baade for sig selv og andre. Det mærkedes jo ikke saameget i den lyse sommertid, men desto mere, naar høstskodden og vintermørket atter begyndte at sige indover os.

Ved udgangen af august, da midnatsolen for denne gang havde forladt os igjen, var dermed ogsaa sommertegnene snart forbi. Vi fik snefok og op til 6-7 graders kulde.

Desværre, vort tilbageblik paa den forløbne sommer viste igrunden kun skuffelser, idet observation, taget den 31te august, fortalte os den lidet glædelige kjendsgjerning, at medens viden 17de maj befandt os paa 81°, 12' n. br. befandt vi os nu, tre og en halv maaned senere paa 81°, 6'. Vi havde altsaa drevet 6 tilbage.

Men derfor faar man ikke opgive modet.

»Løft dit hoved, du raske gut!«

VII.

Anden vinternat og – beslutningen.

Hvad det gjælder om. – Vi ruster os ud til bedre at ta imod den isklædte gjæst. – Pene folk. – En slædetur med »ledelse«. – En mur af is og sne. – Slette udsigter. Nansens plan modnes. – Et tilbud, og hvorledes vi andre vilde ha stillet os. – Seneste rekord slaaet. – Prøvekjøring. – Sammentrængt brevskrivning. – Trist jul men godt nytaar. – En uhyggelig iskruning og flugt fra skibet. – Fram gir sig ikke. – Renselsesfest. – Et stolt naturskuespil. – Travlhed i anledning Nansens og Johansens ekspedition. – Forsinkelser og tusen ting at tænke paa. – Farvel og afsted men snart tilbage igjen. – Ny paalæsning og afsted for anden gang. – En forsmag paa, hvad der ventede de bortdragende. – Foranden gang tilbage igjen til Fram.

ISEN begynder atter at fryse til og at blive farbar. Det er jo godt forsaavidt, samtidig med, at det er det sikre tegn paa, at mørketiden atter nærmer sig.

Endnu en lang vinternat at gjennemleve oppe i denne isørken og – kanske flere til! Holder vi det ud? Ejer vi alle den moralske styrke, den viljens sejghed, som ved siden af, at legemet er sundt og stærkt, er det første og hovedsagelige? Knækker bare én eller etpar viljer over, er der fare for at flere følger med. Sjælesot er en smitsom sygdom, især i omgivelser som disse, hvor den uendelige ensomhedens uhygge tidt griber en som en klam, usynlig kjæmpehaand om struben, saa det føles, som om en vilde kvæles af pludselig fangst.

Det gjælder derfor nu mere end nogensinde, og jo længre tiden skrider, altid mere og mere ihærdig at holde sig selv oppe for derved ogsaa at virke paa de andre. En ting mærker vi allerede nu, som kan blive farlig, om den faar jordbund at gro i: Vi er blet svært ømfindtlige, – grætne af os, som det kaldes. Viser »Lina« nogle dage den gale vej, maa vi veje, hvad vi siger til hinanden paa guldvægt. Og det klogeste, har vi fundet, er helst at tie helt stille og kun bruge talens gave til de nødvendigste meddelelser af besked om dette eller hint. Men tretten slige tause mænd, skal jo paa den anden side ikke bidrage til at løfte stemningen.

Vi befandt os altsaa nu i slutningen af august og med kuldens komme kunde vi ogsaa vente besøg af isbjørnen. Vi eftersaa af den grund vore rifler, om de befandt sig i fuldt brugbar stand, og klogt var det, for natten til den 28de havde vi allerede en i farvandet.

Just som Johansen kom op paa vagt, fik han øje paa bjørnen i omkring 500 mtrs. afstand fra skibet. Han purrede Blessing, og da de begge kom op igjen, var den saa nær, at de havde den paa skudhold. De sendte den to kugler, der bragte den til at afgaa ved en stille men pludselig død. For os alle var det en behagelig afveksling i ensformigheden at faa bjørnen at stelle med, og saa fik vi jo atpaa fersk bjørnesteg til middag, – efterat vi nu saalænge havde levet paa konserver, var jo dette en ren lækkerbidsken.

Hundene havde vi endnu fremdeles paa isen, de trivedes saa ulige bedre der end ombord. Men dels for kuldens skyld, dels fordi vi fremdeles kunde vente besøg af bjørn, opførte vi snehytter til dem, hvor de om natten havde det noksaa lunt, men hvor de ogsaa opførte de vildeste slagsmaal, fordi vi ikke kunde holde dem bundne der.

I slutningen af september havde vi allerede fuld vinter igjen med is, sne og 20 graders kulde. Med erfaringerne fra den foregaaende vinter for øje havde vi i sommerens løb tat forskjellige nye forholdsregler for bedre at beskytte os ombord mod snedrev og frost, Vi havde saaledes spændt snesejl over skibet fra for til agter og beskyttede paa den maade baade os selv under vort arbejde paa dækket og hundene stakkar, hvis opholdssted dette jo i vintertiden var. Endvidere havde vi forøget vort forraad afslæder, ski, kajakker og skindklæder. Skjæg og haar lod vi mod vinterens komme frit vokse til, det ogsaa med hensigt. Og naar vi nu efter en tids forløb med træbundsko eller komager paa fødderne, i graa knæbukser, i rensdyrspjesk, der var snøret sammen om livet med en rem, katteskindshue paa hodet, bjørnespyd i haanden, med stor kniv ved siden, med revolver i bæltet eller med riflen paa skulderen, mens haar og skjæg hang i lange tjafser, skulde ingen lettelig under dette ydre hylster kunne ane andet end en af polaregnenes vildmænd, og mindst af alt et civiliseret menneske. Vi maatte kunne gjort glimrende forretning hjemme ved at vise os frem i dette antræk paa Tivoli, for ikke at tale om en Europa- og Amerikaturné. Barnum vilde ha tat imod os med aabne arme og med endnu aabnere pengepung.

Nu begyndte vi ogsaa at kjøre hundene ind, og vi fik i den anledning en erfaring, som vi siden drog os til nytte. Det kjedelige var, at det var – mig, som maatte betale lærepengene.

Det gik saaledes til:

Jeg drog en dag ud alene med et forspand af fire hunde. Men saa med ét kom hele resten af hundeflokken farende og satte afsted foran mig – indtog ledelsen, som det mere sportsmæssigt kaldes. Men det blev ledelse, det! Det gik snart i øst og snart i vest, og da de, som ingenting havde at trække paa, fór afgaarde som den vilde jagt, og mine hunde ikke vilde ligge efter, saa kan man nok tænke, hvadslags kjøring det blev. I susende fart, saa det hven og peb mig om ørerne, blev jeg trukket afsted uden at kunne holde imod. Og havde isfladen endda været jevn og glat, men den var mangesteds uhyggelig bulket og ujevn, og jeg havde min fulde hyre med at styre hundene bare saapas, at jeg ikke selv blev liggende igjen paa isen. Jeg havde et løst sæde anbragt under mig paa slæden; det mistet jeg naturligvis, uden at der var tale om at standse og atter faa fat paa det. Der det laa, maatte jeg la det ligge og fare videre, did hundebølet vilde. Min egen stilling paa slæden var fra nu afyderst afvekslende; den var snart paa ryg og snart paa mave. Jeg rejste ud mod nord og kom tilbage fra syd efter en kjøretur paa to timer, og kunde endda være glad over, at jeg slap helskindet fra det.

Men den erfaring til fordel ogsaa for de andre havde jeg altsaa høstet for eftertiden, at slig »ledelse« ikke var heldig. Og fra den dag af, paa de mange kjøreture, vi siden foretog, havde vi som »ledere« altid en eller flere skiløbere med.

Den 21de oktober viste observationerne, at vi havde passeret den 82de grad. Dette var jo forsaavidt et ret tilfredsstillende resultat, som bidrog i høj grad til at hæve humøret, og da det paagrund af længre tids overskyet vejr, væsentlig havde været »Lina«, som godtgjorde at vi drev i den rigtige retning, fik den ved en festlig tilstelning, som i dagens anledning blev afholdt sin velfortjente og med akklamation modtagne skaal og »længe leve!« Og der blev talt mange smukke og fra hjertet kommende ord til dens pris og det baade paa prosa og vers.

Vi mærkede nu, at vinteren var kommet for fuldt alvor. Den 31te oktober havde vi allerede 32 kuldegrader, og rummene ombord begyndte at bli svært kolde og ukoselige. For saameget som det bare stod i vor magt, at holde kulden ude, byggede vi op snevægge paa udsiden af hytte og halvdæk. Det viste sig at være et heldigt paafund; der blev straks hele vinteren udover langt lunere ombord, selv iden strængeste kulde, end der havde været forrige vinter. Og at lægge i ovnen, derom kunde der bare være tale i yderste nødsfald.

Ogsaa skibssiderne barrikaderede vi paa samme maade, som ovenfor nævnt med solide mure, som vi byggede op af is, sne og vand. Isen spillede murstenens rolle, saa tættede vi med sne og slog vand over hvorpaa det hele frøs sammen til en tæt, uigjennemtrængelig masse.

Jeg fik nu min fulde hyre med at sætte »elektricitetsværket« igang. Det gjaldt at ha maskineriet i fuld orden og benytte hvert vindpust baade nat og dag for at skaffe drivkraft til maskineriet og faa akkumulatorerne fyldte, saa vi istedetfor den sol, som nu forlængst havde sagt os farvel, kunde ha det dejlige elektriske lys til erstatning og opmuntring. Men jamen var det mangengang en sur fornøjelse at staa derude og stelle med møllen i den bittre frost og den endnu bittrere, bidende sno.

Den 4de november kom en binne med to unger paa besøg og fik en venlig modtagelse. Det var nemlig netop da forbi med resten af vort tidligere ferske kjødforraad. Vi aad straks en af ungerne op af lutter kjærlighed, lod hundene faa indvoldene af slagtet og skaffede resten en hæderlig begravelse i vort forraadskammer.

Ved midten af denne maaned begyndte den plan mere og mere at modnes hos dr. Nansen, som han og hans ledsager Johansen siden saa beundringsværdigt gjennemførte, – over isen at søge at om muligt naa polen og derfra hjem.

Ved dette tidspunkt havde vi nemlig igjen havt adskillig tilbagedrift. Selve kartet over vor drift begyndte idetheletaget nu at antage et højst forunderligt udseende. Jeg ved ikke noget bedre eller mere nærliggende at sammenligne det med end med en skjælvhændt mands skrift. Ganske vist viste kartet fremgang, naar dets slutningspunkt blev sammenholdt direkte med udgangspunktet. Men forholdsvis altfor liden fremgang og ad altfor mange krinkelveje. Heraf drog dr. Nansen den slutning, at det skulde komme til at ta betydelig længre tid end paaregnet for at naa polen, og at det endogsaa var tvilsomt, om vi vilde kunne naa den. Størst var sandsynligheden for, at vi vilde komme til at drive – forbi den. Og ud fra disse betragtninger var det da, at han efterhaanden var begyndt at omgaaes med sin plan om ved hjælp af en ekspedition med hunde og slæder at naa den, ikke gjennem, men over isen.

En dag paa dette ovennævnte tidspunkt, da han havde gjennemtænkt sin plan, kaldte han løjtnant Johansen ind til sig, forklarede ham planen og spurgte ham, om han vilde være med paa en saadan ekspedition. Hans hensigt var selv i følge med bare én til, i begyndelsen af marts maaned næste aar, naar solen atter var i vente, at drage ud, forsynet med kajakker, slæder og hunde, samt med proviant for 100 dage, for om muligt at naa Nordpolen og ialfald saa langt nordover som muligt. Derpaa skulde de sætte kurs for St. Josephs Land og derfra over til Spitsbergen for at støde paa skib, hvormed de kunde rejse hjem. Johansen erklærede sig straks villig til at være med, og fra denne dag af blev der straks ivrig gaaet igang med forberedelserne til ekspeditionen. Naar de gik fra borde, skulde Sverdrup overta kommandoen paa »Fram« med Scott Hansen som næstkommanderende. Denne sidste skulde ogsaa lede observationerne med mig som assistent. Selv sluttede baade Nansen og Johansen af hensyn til de mange forberedelser til ekspeditionen straks med sine tidligere sysselsættelser ombord for udelukkende at kunne hellige sig til denne, og hvad der med den stod forbindelse.

Jeg ved ikke, hvorvidt dette er fortalt nogetsteds før af nogen anden, men det bør ialfald ikke forbigaaes. Nemlig, at hvem af os andre dr. Nansen vilde ha henvendt sig til med det til Johansen stillede spørgsmaal, om vi vilde være med paa ekspeditionen, vilde han ha faaet samme ubetingede ja. Dette nævner jeg ikke, hverken af lyst paa den ene side til at skryte os andre op eller paa den anden for paa nogen maade at forringe det modige i de tvendes færd. Men saa aabent øje, som vi naturligvis alle maatte ha for de mange, uhyre besværligheder og den mulige livsfare ved færden, var vi samtidig ogsaa allesammen lige fast overbeviste om, at de, som nu skulde forlade os, vilde være hjemme længe før os og dertil ha naaet ganske andre resultater end os, om de blot nogenlunde havde lykken med sig. Og livsfare, det kunde vi, som blev tilbage paa »Fram« jo ligesaa godt komme i som dem ude paa isen. Chance stillet mod chance ansaa vi det imidlertid ikke alene som en udmærkelse, men ogsaa som et heldigt valg, at Johansen gik med. Og han var vor prægtige, gode kammerat, en af de bedste, saa vi undte ham det af hjertet.

Det første, som blev syet istand med ekspeditionen for øje, var teltet og soveposerne, hvilke sidste blev gjort af rensdyrskind. Da dette var besørget flyttede de ud paa isen et godt stykke fra os og slog lejr. Her blev de liggende nat og dag i 14 dage, kogte sin mad og levede som nomader, for at faa en prøve paa, førend de drog ud, hvorledes de vilde greje sig. Og desuden fandt de paa denne maade allersikkrest, baade hvad de kunde greje sig med, og hvad de hovedsagelig vilde faa brug for, da det jo gjaldt kun at føre med sig det mest nødvendige paa en slig færd. Den 4de december drog vi allesammen ud i gjæstebud til dem paa – havrevælling.

Den 12te december var en længe eftertragtet mærkedag, idet vor observation den dag viste 82°, 30' og den højeste rekord, som var sat af tidligere polarfarere var 82°, 27' n. br. Det siger sig selv, at dagen blev festligholdt paa tilbørlig maade.

De allerede tidligere begyndte kjøreture, fik nu med ekspeditionen for øje et noget andet og mere alvorligt præg. Der blev paa slæderne lagt saa tunge læs, som hundene antagelig vilde komme til at maatte trække under færden. Det viste sig, at de gjennemgaaende var baade kraftige og villige. Om det saa var bare hvalpene, drog de noksaa tunge læs.

I selve juleugen fik vi et forfærdeligt snevejr, det voldsomste, vi endnu nogensinde havde været ude for. Snefaldet var i flere dage saa tæt og stridt, at det var uraad at vaage sig om bare en tre fire skridt væk fra skuta, vilde vi ikke resikere at tabe det af sigte og gaa os væk. Og her at gaa sig væk, vilde vel omtrent være ensbetydende med at gaa i ring, til man segnede af træthed og kulde og laa der for altid. Vi havde nemlig samtidig en temperatur af ÷40 grader. Barometerstanden var i disse dage saa lav, at ingen kunde erindre noget lignende.

I slig kulde var det ikke altid saa let at greie sig for frost. Naar vi skulde ud maatte vi beklæde ansigtet med maske. Dette hjalp godt ellers, men ikke for vor arme næsetip. Den var det rent ilde for, og mere end engang trodde vi, at vi havde frosset den fordærvet for alle tider.

Især paa grund af det græsselige vejr blev dagene før jul mest mulig tilbragt inden døre. Tiden fordrev vi med læsning, skrivning, musik og kortspil og saa naturligvis ogsaa med forberedelser til den forestaaende julefest. Stemningen var, stygvejret tiltrods, ganske god, saasom »Linas« usvigelige orakelrøst fortalte os, at driften nu gik hurtig nordover.

Som tidligere allerede omtalt, var det noget, som vi alle følte os overbeviste om, at Nansen og Johansen vilde komme hjem længe før os. De skulde derfor fra enhver af os ta med sig et brev til hjemmet, men dette maatte i omfang være saa lidet som bare muligt for pladsens og vægtens skyld. Vi fik os derfor allesammen udleveret hver et ark papir afsamme størrelse, og siden blev det vor egen sag, hvormeget indhold vi kunde faa pakket sammen paa dette ene ark. Scott Hansen var den, som drev det videst. Hans brev lod sig ikke læse uden lupe, men under denne blev det noksaa tydeligt.

Julekvælden kom med tung, overskyet himmel. Stormen ulede fremdeles udenfor og skreg og peb i vanter og rig. Og stak vi næsen ud af kahytten, fór snedrevet rasende imod os og piskede os i ansigtet med skorpioner. Det var jo ikke det allerhyggeligste julevejr netop, og under slige forholde havde tankerne dobbelt lyst til at søge hjemover og dvæle ved forestillingerne om julehelg og barnejubel om det tændte juletræ derhjemme og ved modsætningen lade en føle sig yderligere ensom og trykket tilmode.

Nej, væk med dem, disse farlige, syge stemninger, og op med humøret. Desuden »Lina« viser jo stadig den rette vej. Tænk om vi, hvad der kan være grund til at tro, skulde ha passeret den 83de grad? Muligheden herfor drev Scott Hansen og mig op paa dæk trods det gyselige vejr, om det muligvis gjennem en revne i skyerne skulde lykkes os at lure os til en observation. Men først anden juledag var vi saa heldige at knibe os til det, og da fandt vi, at vi var paa 83°, 22' n. br.

Vi fik i anledningen efter aftensbordet champagne, der var destilleret af Blessing og prydet med vignetter, hvorpaa stod, »83° n. br.« Desuden tobak, cigarer og cigaretter foruden frugt og kage. Salonen var i anledning julehøjtider i dekoreret med flag og vort »Fram-mærke.« Der var idetheletaget i det ydre gjort alt, forat vi skulde ha det festligt, men hvordan det nu var eller ikke, den rigtige feststemning vilde trods de agtværdigste bestræbelser fra alle hold, ikke rigtig komme op. Men derved var der altsaa ingenting at gjøre. Den oprigtige munterhed stiller ikke til tjeneste paa kommando.

Saa stod vi da atter ved aarsskiftet. Ved aftensbordet nytaarskvælden holdt dr. Nansen en tale, i hvilken han dvælede ved de, i det forløbne aar indvundne resultater og udmalede, hvad sandsynlighed talte for, at vi i det kommende aar vilde opnaa. Og efter hans mening var der da al mulig udsigt til, at næste nytaarsaften, den vilde vi kunne komme til at feire i vore hjem. Vor førers egen tillidsfuldhed virkede ganske naturlig ogsaa paa os andre, især da vinden nu en lang tid havde været os usædvanlig gunstig. Derfor blev ogsaa nytaarskvældens hele stemning langt hyggeligere og muntrere end julens havde været.

Forresten begyndte det nye aar noksaa faretruende. Anden nytaarsdag fik vi nemlig en ualmindelig voldsom isskruning. Der aabnede sig vældige revner i isen i skibets umiddelbare nærhed og observationsteltet, hundehusene og meget andet, som vi havde ude paa isen, var stærkt truet af de fremvæltende isblokke. Vi maatte derfor gaa igang med hurtigst muligt at faa alting reddet ombord, og hundene, stakkar, havde nær druknet inde i sine huse, førend vi fik dem ud. Vi maatte i sidste øjeblik sprænge dørene.

Men skruningen blev voldsommere og voldsommere, og den 3die januar om aftenen rent forfærdelig, saa vi ikke engang følte os trygge for skibet mere. Og nu gik flytningen den anden vei. Proviantsager for folk og hunde, alslags redskab, beklædningsgjenstande og anden udrustning blev i største hast fra skibet bragt iland paa isen, saalangt væk fra de farligste raaker som muligt. Der blev sat to mand til vagt, hvorpaa vi andre, trætte efter slidet, gik tilkøjs, men i fuld paaklædning og for aabne døre, færdige til paa første vink at springe op, og komme os iland.

Imidlertid gik denne nat forholdsvis rolig hen. Paafølgende dag gik vi igang alle mand med at sy os sejldugsposer til at føre med os de mest uundværlige fornødenheder i, om det skulde bli nødvendigt at forlade »Fram« i isen. Da poserne var færdige fik hver mand sig udleveret, hvad han skulde ha med sig i sin sæk, hvorpaa denne blev pakket og anbragt ved køjen, saa hver mand kunde gribe sin i et øjeblik og løbe.

Det skruede stadig fremdeles, og den 5te januar ved femtiden om morgenen begyndte skrugaren at entre rækken. »Fram« krængede voldsomt over, isskavl og snemasser væltede ind – saa det saa rigtig stygt ud. Heldigvis holdt snesejlet ikke saa lidet imod, saa der kom ikke netop saameget ind paa selve dækket, Det meste blev liggende og trykke op over siden til langt, op paa vantet.

Vi fortsatte fremdeles med at bjerge alslags ting iland, men da skibet nu krængede saa voldsomt, at det ikke var godt at vide, hvad der i næste øjeblik kunde ske, fik vi ordre til at ta vore poser og rømme iland paa isen. Saa hurtig kom dette paa, at baade jeg og flere med mig, ikke fik tid til at ta med os skikkelig forsyning af klær engang. Der var en knagen og en dur, det smalt i skuta som kanonskud, knald paa knald, saa vi maatte tro, at den i næste øjeblik blev klemt og knaset i stumper og stykker.

Hundene blev sluppet løs paa isen og maatte skjøtte sig selv der. Ingen havde tid til at offre dem en tanke nu. Alle hænder var beskjæftiget med at redde, hvad endnu reddes kunde, og bringe det i sikkerhed og opmærksomheden forøvrigt henvendt paa og alles tanker samlet om ismassernes brydning imod »Fram«.

Udover dagen sagtnede skruningen noget, saa vi nu uden egentlig fare kunde vove os ombord og faa hentet vore klær. Alt, hvad vi havde bjerget, blev bragt hen til et koss i omtrent 500 meters afstand fra skibet. Omkring dette kosset saa det nu ud livagtig som i en smaaby efter en større brand, eller om De heller vil, som paa Youngstorvet i Kristiania morgenen før markedstid. Proviant, klær, videnskabelige instrumenter og alslags redskab, kjøkkensager, kjælker, kajakker, skibundter og meget andet laa hulter tilbulter rundt omkring. Der var ingen orden i noget, og det, som en skulde ha fat i i øjeblikket, var det naturligvis umuligt at finde.

Det var med sorgfulde, bekymrede blikke, vi saa fra vort koss ned paa »Fram«, der den laa krænget over i isens knugende favntag. Der var vel neppe en eneste af os, som trodde, at hun skulde gaa sejerrig ud af den kamp. Dertil var de jætter, som angreb hende, for forfærdelige i sin styrke. Indtil hundene, saa forstod de, at der var noget farefuldt paafærde. De flokkede sig omkring os og fulgte os i hælene den hele tid. Og ved denne lejlighed var det, at »Suggen« la sit brave, opoffrende sindelag for dagen ved uopfordret at indtage vagtpost ved vore sager.

Ja, det var et smertefuldt men samtidig et imponerende syn at se vor stolte »Fram« kjæmpe med ismasserne, idet de drønnende og ofte næsten som brølende af raseri styrtede sig indover hende for at knuge hende nedi dybet under sig. Og selv stønnede og skreg og sukkede hun under kampen, forsøgte ligesom at rejse sig og komme unna, men kunde ikke.

Men knuse hende, nej, se det magtede de vilde kræfter alligevel ikke. Da de tilsidst havde udtømt sit raseri, saa de ikke kunde mere, laa vort kjære »Fram« der lige hel og uskadt. Hendes egen, indre styrke viste sig at være ismassernes værste angreb voksen. For stort værre skruning end den, hun nu havde prøvet kræfter med, var det ikke tænkeligt, at vi skulde kunne komme ud for. Ja, det var noget til skude, og nu havde hun da ogsaa faaet – isdaaben!

Dette i forbindelse med den, den 6te januar tagne observation, der viste, at vi nu havde slaaet Locks verdensrekord med 9 minutter, gjorde, at stemningen blev helt belivet. Vi festligholdt dagen og drak i et glas punsch baade vor egen og »Frams« skaal.

Da skruningen nu havde givet sig, bar det igjen til med at flytte ombord. Og da det var gjort, gav vi os alle mand til med iver og kraft at løsgjøre vort kjære »Fram« fra ismassernes uhyggelige favntag. Vi anfaldt is- og snevoldene med spet og hakker, og nogle timer efter laa den igjen fri og frank, som den før anfaldet havde gjort. Men aldeles sikkre for, at ikke en ny skruning af lignende eller maaske endnu voldsommere kraft skulde kunne indtræffe, kunde vi jo ikke være. Og vi holdt os derfor fremdeles i flere døgn, nat og dag, fær dige til at kunne retirere, om noget skulde indtræffe.

Udover i januar maaned havde vi siden prægtige aftener med maaneskin og spillende nordlys. Dette sidste var ofte af en rent betagende pragt, i sin uafladelige skiften gjennem alle regnbuens farver, i det blafrende vilde jag, hvormed de snart i blussende karmosinrødt, snart i blændende hvidt eller grønt jog opover mod zenith, tændtes og sluknede og tændtes igjen. Ingen malers pensel, var han end verdens ypperste kunstner, skulde kunne magte bare at gi en mat forestilling om den majestætiske glans og pragt i dette luftskuespil.

Al den uventede forstyrrelse, som isskruningen havde bragt; gav os i disse dage ellers meget at bestille for helt at komme iorden igjen ombord. Og hertil kom ogsaa udrustningen til Nansens og Johansens forestaaende ekspedition, som nu begyndte at rykke os temmelig ind paa livet. Alle hænder var i denne tid uafbrudt i travl virksomhed, men i den mørke polarnat, maatte jo de forskjellige arbejder mangengang gaa noksaa sent, især da det elektriske lys ofte var i ustand, saa vi var henvist til, hvad vi havde af lamper. Og hverken med lamper eller parafin var vi i nogen videre grad udrustet. De første bestod af det mest almindelige slags, og hvad vi havde af reservedele var ikke meget. Vore arbejdslygter var to almindelige bliklygter af detslags som benyttes i husholdningerne; de lyste daarligt og det mindste vindpust var nok til at faa dem til at slukne. Naturligvis sinkede dette os ikke saa lidet i arbejdet, ikke at tale om de mange ærgrelser, som det forvoldte os. Om den daarlige udrustning i ovennævnte henseende var frivillig og gjort med hensigt, derom skal jeg ikke kunne udtale mig; – Nansen var jo, som rimeligt, ængstelig for alt, der kunde hidføre fare for ildløs ombord, – hvilket bl. a. kom for dagen i den strænge forordning om, at der ikke maatte bruges lys i lugarerne. Men forsigtighed i denne retning maatte vel kunne iagttages alligevel, og da vil jeg for min del tilraade senere polarekspeditioner ikke at spare paa udrustningen med lamper og lys, for det er utroligt for et savn det blir deroppe ikke at ha det.

Men den voldsomme travlhed fik heldigvis tiden til at gaa, mørket og de med samme følgende ulemper tiltrods, og driften havde desuden ogsaa været upaaklagelig. Observation, som blev tat den 21de januar, viste, at vi befandt os paa 83 0, 42 n. br. Samtidig begyndte ogsaa dagslyset at dæmre i den sydlige horizont, og vi glædede os rent som børn til soltidens tilbagekomst.

Selv var dr. Nansen ivrig optat hele tiden med at prøve alt til ekspeditionen færdiggjort redskab, om der fandtes mangler ved det, og vælge ud det bedste og bekvemmeste. Som f. eks. med beklædningen. For straks at finde, hvad der egnede sig bedst under en færd som den forestaaende, flyttede han og Johansen atter ud paa isen den 12te februar og overnattede der, iført klær af ulveskind, i sine rensdyrssoveposer. Det viste sig, at den beklædning ikke strak til, og næste dag satte de en vadmelsdres paa sig under ulveskindsdragten og tættede fodposerne bedre. Det hjalp.

Det var Nansens ønske at komme afsted snarest muligt, straks det blev dag deroppe. Travlheden tog derfor snarere til end af, og selv undte han sig hverken skikkelig madro eller nattesøvn. Den tid, som blev tilovers fra de mange forskjellige gjøremaal, der optog vor tid til langt ud paa nat, benyttede vi til at fuldføre vore breve til dem derhjemme. Foruden brevene havde Nansen ogsaa lovet at ta et fotografi med fra hver af os, og desuden nedskrev vi allesammen paa et og samme papir et telegram fra hver af os, som skulde sendes videre efter adressen ved hans og Johansens hjemkomst. Thi, som tidligere allerede nævnt, der var ingen af os, som et øjeblik tvilede om, at de vilde komme hjem til Norge længe før os.

Saa ivrig, som der var blet drevet paa med udrustningen, kom ekspeditionen alligevel ikke afsted til den fra først af bestemte tid. Der gik endogsaa en hel uge hen over denne; altid var der noget, som var glemt eller endnu stod igjen at gjøre. For ingen kan ane, hvilken umaadelig masse ting, som der ved en saadan anledning maa tænkes paa. Noget maa man have med saagodtsom af alt, men for vægtens skyld hellerikke mere end netop det højst nødvendige. Det saa vi bedst da slæderne stod der fuldpakked. Noget af det sidste, som vi opdagede var nødvendigt, var – hundesko, for at hundene ikke skulde skjære fodsaalerne istykker og bli saarbente. Skoene lagede vi af rensdyrskind, og bare arbejdet med dem sinkede igjen nogle dage. Den sidste termin for afrejsen blev omsider sat til 25de februar.

Aftenen forud holdt vi afskedslag. Salonen blev i anledningen dekoreret med flag og vort banner. Mange hjertelige ord med tak for samværet i de forløbne et trefjerdedels aar blev udvekslet og afskedsskaalen drukket i et glas vin, som blev hentet frem af Scott Hansen i anledningen.

Afrejsen kom dog ikke til at foregaa før den 26de ved totiden. Nansen holdt til afsked en tale til os, idet han overdrog Sverdrup kommandoen ombord. Han takkede os allesammen for, hvad vi hver paa vort omraade og efter evne havde gjort for ekspeditionens fremgang, og bad os, at vi ogsaa i fremtiden maatte gjøre vort bedste. Saa blev hundene forspændt for slæderne; Sverdrup, Blessing, Scott Hansen, Mogstad og Hendriksen fulgte de bortdragende paa vej. De var i den anledning selv udrustet med proviant for to dage og førte med sig telt og soveposer. Bestemmelsen var at de skulde følge en hel dagsmarch. Efterat et sidste haandtryk var udvekslet satte toget sig i bevægelse. En efter omstændighederne pragtfuld illumination, som vi i anledningen havde arrangeret, saavel ombord paa »Fram« med elektrisk lys, som rundt omkring paa iskossene med forskjellige brændbare stoffe, blev tændt og lyste prægtigt op i den mørke eftermiddag. Og fra bakken tordnede fire æresskud løs. Vi havde ladet kanonerne grundig, saa det gav et voldsomt drøn. Derpaa et »længe leve!« og et tre gange tre hurra for Nansen og Johansen og et sidste lev vel!

Rigtig det sidste blev det nu ikke da. Ekspeditionen kom den dag ikke meget langt, førend man opdagede, at slæderne var for tungt paalæssede. De bar ikke vægten og en af dem var allerede gaaet istykker. Der blev derfor hurtig gjort helt om. Der maatte gjøres istand to slæder til, som den overskydende vægt skulde fordeles paa. Vi fik derfor paanyt travlt, og først den paafølgende dag ved elvetiden var vi færdige, saa ekspeditionenatter kunde drage afsted.

Da mørket indtraadte, tændte vi baal paa iskossene og en buelampe oppe paa udkigstønden. Det elektriske lys brændte stærkt og klart, og saa højt, som det var anbragt, lyste det, tiltrods for den tykke luft, langt udover og fulgte de bortdragende som en skinnende stjerne i kvælden, – som en retledning og en sidste hilsen.

Den næste dags eftermiddag kom de af kameraterne, som havde fulgt de bortdragende, tilbage, trætte og vaade. Det indtryk havde de faaet allerede af dette forholdsvis korte stykke vej, at Nansen og Johansen vilde faa mange hindringer og mange og store besværligheder at kjæmpe med, men ogsaa den faste overbevisning, at de to nok vilde naa saa langt mod nord, som det overhovedet for menneskelig udholdenhed og villiekraft var muligt.

Men slig som det nu, efter al denne sjau saa ud ombord paa »Fram«! Som i et stort hus paa en flyttedag. Alslags gjenstande og redskab laa slængt om hinanden i et eneste rot, saa det blev en hel ny sjau atter at faa ryddet tilside og hver ting anbragt paa sin rette plads igjen.

En omstændighed kom vi hurtig paa det rene med, nemlig at udrustningen til Nansens og Johansens ekspedition havde taget meget stærkt paa vore beholdninger af alslags materialer og redskaber. Om vi derfor i dette øjeblik skulde være blet nødsaget til at forlade vort kjære »Fram«, vilde det sandelig ikke seet saa særdeles rart ud for os. Men heldigvis var der neppe nogen fare forhaanden i den retning netop nu.

Alt, hvad vi havde af slæder og kajakker var taget med, af ski var der ikke mere end et eneste par tilbage til mands, og det værste var, at omtrent alt træmaterial var forbrugt, saa det var ikke godt at vide, hvad vi skulde gribe til for at forarbejde os nye.

Marts maaned kom, og den 2den fandt vi, at vi nu havde passeret den 84de grad.

Dagen efter var det søndag. Da havde vi igjen faaet det ryddigt og hyggeligt inde i salonen og i vore lugarer. Bestemmelsen var, at vi den dag skulde holde fest for at fejre saavel den 84de som solens første tilsynekomst. Medens vi om formiddagen sad nogle stykker af os inde i salonen og diskuterede udsigterne for Nansen og Johansens ekspedition, – hvilket jo i disse dage var det thema, om hvilket alles interesse samlede sig – kom Petterson ned og fortalte, at han ude fra isen hørte hundeglam og en menneskelig stemme, som han syntes lignede Nansens.

Denne meddelelse bragte os alle i en vis fart op paa dæk. Jeg greb kikkerten og entrede op i udkigstønden paa stortoppen. Herfra kunde jeg straks paa den modsatte side af et stort iskoss se en mand, der gik frem og tilbage, ligesom søgte han efter en overgang.

Det maatte enten være Nansen eller Johansen, derom kunde der jo ikke herske tvil, men hvem af dem? Og aarsagen til tilbagekomsten? Skulde den ene være forulykket, siden den anden kom alene tilbage? Vi skyndte os imidlertid saa hurtigt som muligt imøde med ham, som kom, ogsaa for i tilfælde at kunne yde den anden hjælp.

Den hjemvendende var Nansen selv. Han kom tilbage med otte hunde og en paalæsset kjælke. Den glædelige efterretning fik vi da straks, at der ikke var tilstødt Johansen noget. Aarsagen til tilbagekomsten var, at de i de forløbne dage havde faaet erfaring for, at endnu var kulden for haard, at de havde formange kjælker, og at bagagen fremdeles var for tung. Fordi det paa grund heraf gik for langsomt med den øvrige karavanes marsch over den ujevne is, havde Nansen gaaet afsted iforvejen med sine otte hunde for hurtigere at naa skibet og bringe Johansen undsætning. Denne skulde imidlertid ligge stille med resten af kjælkerne og vente paa ham.

Tiden var for langt fremskreden til at der kunde gjøres noget denne dag i den retning, hvorfor dette blev opsat til den paafølgende dag. Men tanken paa, at medens vi ombord holdt fest, skulde vor kjære kamerat ligge alene derude i isen uden andet selskab end en flok glubske hunde, den kunde vi alligevel ikke godt forlige os med. Derfor bad Scott Hansen og jeg om, at vi maatte faa lov til, vi to, straks at drage ham imøde og holde ham med selskab kvælden og natten udover, til de andre kunde komme efter næste dag. For at vi sammen kunde ha det lidt hyggeligt derude, tog vi med os piber og tobak samt sprit til en aftentoddy, og med de samme hunde, som Nansen var kommet tilbage med, drog vi derpaa afsted. Da hundene fulgte sine egne endnu ganske friske spor, var det let nok at finde vejen, og tidligere end vi efter Nansens beskrivelse havde ventet, fik vi øje paa teltet, saasom Johansen nemlig ikke var blet liggende stille, men havde tænkt som saa: Hvad jeg rejser idag, sparer vi imorgen. Da hundene foran vor slæde fik øje paa sine kamerater, satte de afsted i vildt løb, saa vi kom svingende op foran teltet til Johansen i fuldt firsprang. Han havde netop saavidt slaaet lejr og faaet teltet sat op, da vi kom. Der var glæde over gjensynet paa begge kanter, og han takkede os bevæget for den udviste, kameratslige opmærksomhed.

Jeg vil afslutte dette kapitel med en kort skildring af denne aftens og nats ophold ude paa polarisen hos vor ven Johansen, fordi den gav os et ganske godt indtryk af en og anden af de viderværdigheder, som en slig slædeekspedition med taalmod maa finde sig i.

Til aftens skulde vi, efterat vi havde lagt fra os inde i teltet, koge chokolade; Scott Hansen var ude og fandt fersk is, og jeg skulde fyre op paa primusen. Det sidste var nu lettere sagt end gjort, for da jeg skulde helde parafin paa beholderen, viste det sig, at oljen var bundfrossen. Saa maatte vi til at varme boksen mellem hænderne, til vi fik oljen saavidt optinet, at den vilde flyde. Det var et langvarigt og koldt arbejde; oljen vilde bare komme nu og da i tykke draaber, og vi maatte holde paa med arbejdet skiftevis, hver vor tur for ikke at fryse fingrene fordærvet. Hvordan Johansen vilde grejet dette alene, skjønner jeg ikke. Sandsynligheden taler for, at han maatte ha lagt sig uden noget varmt i livet.

Endelig fik vi da med forenede anstrængelser saapas olje paa primusen, at vi fik den til at brænde. Kjedlen blev sat over, og is og chokolade hakket istykker og fyldt paa. Teltet blev snart fuldt af damp og os fra apparatet, saa vi ikke kunde se hinanden men bare høre hverandres stemmer. Medens vi ventede paa at kjedlen skulde koge, fordrev vi tiden med munter passiar, da en af os pludselig opdagede, at gulvet blev brunt. O, ve! Der var hul i bunden paa kjedlen, og følgelig randt den skjønne blanding af is og chokolade ud, efterhvert som den smeltede. Vi reddede, hvad reddes kunde; det var saavidt, at hver af os fik sig en liden skvæt. Dertil haardt brød og stivfrosset smør, der smaldt som et lidet pistolskud mellem tænderne, hvergang vi tog en bete. Men humøret var lige godt for det, og da vi siden skulde ha toddyvand, og ikke havde nogen kjedel at koge i mere, vidste vi raad for uraad og brugte dertil et bliklaag. Det tog tid, fordi vi maatte gjenta processen flere gange, og vi fik paa den maade mange men smaa toddyer, ledsaget af ligesaa mange taler. Saa sa vi »god nat!« Scott Hansen og Johansen krøb i den dobbelte sovepose og jeg i den enkelte. Og saa skulde vi da til at sove i 40 graders kulde. Men for mit eget vedkommende ialfald gik det bare saa som saa med søvnen. Jeg havde tydeligvis ikke faaet vanen; lukkede jeg soveposen til, vilde jeg kvæles, og aabnede jeg den, skar kulden mig gjennem marv og ben. Det var saavidt, jeg af og til faldt hen i en døs.

Næste morgen, da vi ved nitiden var krøbet ud af vore poser, var det samme besvær som foregaaende kvæld med at faa os lidt varmt til frokost. Saa blev lejren nedrevet, bagagen pakket og fordelt ogsaa paa vore slæder og hundene forspændt. Vi skulde netop til at drage, da vi i det fjerne fik øje paa tre skiløbere. Det var Nansen, Sverdrup og Hendriksen. Og snart bar det nu i følge med dem i susende fart tilbage til »Fram«. Paa flere steder maatte vi gaa og kjøre paa isflag over aabne raaker. Saa hidsige var hundene efter at faa komme hjem til skuta igjen, at de, ret som det var, gik for uvorrent paa og plumpede i. Men endelig kom vi da alligevel frem i god behold, og klokken tre om eftermiddagen var vi ombord igjen. De kan tro, at baade hundene og vi var glade da ved at faa et ordentlig maal mad og siden kunne »strække os paa alle fire.« Vi gik tidlig til ro, og jeg for min del sov som en sten, og det samme tror jeg nok, de andre ogsaa gjorde. For, jamen havde det været en ordentlig slidsom tur dette.

Først efter tre dages forløb frøs raakerne saapas til, at vi kunde hente bagagen.

Dette var altsaa Nansens og Johansens andet forsøg, førend de for tredje gang og da for alvor drog ud paa sin lange og eventyrlige færd.

VIII.

Fra afskeden med Nansen og Johansen til midtsommer 95.

Den kloge lærer af erfaring. – Nye beregninger og ny travelhed. – For sidstegang sammen med Nansen og Johansen. – Hvorledes jeg fik afskedstunden indpræget i mit kjød. – Farvel, farvel! – En »udtømmende« udrustning. – Arbeider, som vi før maatte lade ligge. – Elegante herremænd. – Att og fram er lige langt. – Humørsygen og et raad til andre, som vil paa nordpolsfærd. – Vor ven Amundsens aandelige »livselexir.« – En opgave, som krævede sagkyndighed. – En skuffelse. – Hvad vor frihedsdag havde i sin magt. – Hvordan vi festligholdt den syttendes. – En ballancekunstner. – Kjedelig afslutning paa glæden for mig. – Forskjelligt sommerarbejde. – Faretruende raaker i isen. – Et festmaaltid. – En lidet opmuntrende midtsommerobservation, men bedre lykke næste halvaar.

ALLE gode ting er tre, heder det jo. For en saa villiestærk og paa opnaaelsen af de maal, han satte sig, saa bestemt karakter som Nansens, blev de to mislykkede forsøg kun en erfaring, som han drog sig til yderligere nytte for sin ekspedition. Især det sidste havde lært ham, at en slædeekspedition over polarisen med Nordpolen som det tilsigtede maal – om man rak saalangt – var en ekspedition af en ganske anden karakter end den, han og Sverdrup med kamerater i sin tid havde foretaget over Grønlands indlandsis. De mangfoldige iskoss og skrugarer la her tusen hindringer ivejen, og allerværst var kanhænde de store aabne raaker, der, ret som i det var, laa og gapte imod en, og tvang dem til at gjøre lange, tidsspildende omveje for at komme omkring og videre frem.

Han havde nu af praktisk erfaring lært, at hvad det hovedsagelig gjaldt, var at indskrænke bagagens mængde og vægt til et minimum, samtidig som den dog skulde indeholde forraad nok for saa lang tid, som efter hans beregning maatte medgaa til om muligt at naa polen og derfra tilbage til Franz Josephs land. Og med sin sædvanlige energi gik han øjeblikkelig igang med beregningen heraf, saavelsom med beregningen af de forskjellige, kunstige ernæringsstoffes næringsværdi. Hermed arbejdede han utrætteligt, nat og dag, til han havde sine beregninger paa det rene.

Ogsaa alle vi andre fik det travelt i hver krog med de nye forberedelser til ekspeditionen. Kjælkerne skulde forstærkes og adskillige forandringer gjøres i beklædningen. Navnlig havde ulveskindsklærne vist sig ikke at være heldige til at ligge i om natten, fordi de om dagen ude i luften blev stivfrosne, haarde og fulde af rim. Istedet blev der sydd natteklær af tæpper.

Bestemmelsen blev nu, at ekspeditionen skulde drage afgaarde omkring midten af marts. Slædernes antal blev indskrænket til alt i alt tre med otteogtyve hunde. Efter den nye beregning skulde de med denne udrustning uden overanstrængelse kunne tilbagelægge mindst to mil om dagen, (o: geografiske mil), de medførte livsfornødenheder var beregnet paa at vare mindst hundrede dage og i tilfælde de fik anledning til at skyde bjørn og sælhund endnu længre. Den samlede vægt af alt det, som de ligelig fordelt paa de tre slæder førte med sig, udgjorde 660 kgm.

Den 14de om morgenen skulde ekspeditionen endelig drage afgaarde. Aftenen forud tilbragte vi omkring en rygende bolle »Fram-punsch« i hyggelig passiar. Vi andre var noksaa vemodig stemt; de muntreste af hele selskabet var ubetinget de to, som nu skulde si os sit endelige farvel. Baade Nansen og Johansen talte gjentagne gange, snart i alvor, snart i spøg om saavel den svundne tid, som om, hvad fremtiden kunde bære i sit skjød.

Morgenen oprandt med vakkert vejr og 32 kuldegrader. Det var oprindelig bestemt at Scott Hansen, Hendriksen, Mogstad, Petterson og jeg skulde eskortere de bortdragende, og ligeledes vilde kapt. Sverdrup følge et stykke paa vej. Saa stor lyst, jeg havde til det, opgav jeg det imidlertid frivillig, fordi han, som den dag havde tørn i kabyssen, gjorde ophævelse over, at han skulde bli uden hjælp. Havde jeg ikke gjort dette, var jeg kanske sluppet for den mindelse, jeg for min del fik fra ekspeditionens afreise. Jeg vilde nemlig da sandsynligvis havt nok med at gjøre istand min egen oppakning for turen; jeg og de fire andre skulde nemlig overnattet i selskab med Nansen og Johansen og jeg skulde som følge heraf ha baaret med mig paa min ryg ulveskindsklær, telt, kogeapparat og proviant. Nu derimod kom jeg til at hjælpe til med at spænde hundene for trækslæderne, og ved den lejlighed var det, jeg fik min erindring om ekspeditionen i ordets egentligste forstand indpræget i mit kjød.

Blandt hundene var der en liden djævel, som paa grund af sin spinkle bygning havde faaet navnet »Barnet«. Den var gløg, ivrig og agtpaagivende, af bygning svagere end alle de andre, men forstod alligevel udmærket at bjerge sig overfor dem. Den livlige lille herremand havde, jeg ved ikke af hvilken grund, lagt mig for had, – for ligesom jeg selv var glad i hundene var de ogsaa glade i mig – og denne sin antipathi imod mig, gav den nu i afskedsstunden et »føleligt« udtryk, idet den, da jeg skulde til at spænde den for sin slæde, satte sine skarpe tænder tværs gjennem mine ulveskinds benklær og dybt ind i laaret paa mig. Biddet var ingenlunde saa ganske ubetydeligt, saa det var klart nok, at det var »hjerteligt« ment, men under dr. Blessings behandling blev det alligevel snart læget.

Endelig var karavanen færdig, og under kanonskud, hurraer og et »længe leve Nansen og Johansen!« satte den sig i bevægelse og forsvandt efterhaanden i det fjerne.

Og dennegang for at vi ikke skulde se vor fører og vor kamerat igjen, førend ved hin saa mærkværdigt samtidige hjemkomst til gamle Norge.

De, som havde fulgt Nansen og Johansen paa vej, havde vi atter ombord den paafølgende dag. De havde kun det, som var godt og opmuntrende at berette. Omlastningen af slæderne var afgjort heldig og hellerikke var isen, saalangt som de havde fulgt dem og derfra kunde øjne, besværet af nævneværdige hindringer. Turen havde derfor hidtil gaaet bra, og den første nat ude paa aaben is havde bevist, at udrustningen imod kulden svarede til de gjorte beregninger. Desuden bar det jo nu mod sommer og stigende temperatur, eftersom solen steg højere og højere paa himmelen, saa vi i den retning følte os temmelig trygge for vore kammerater derude.

Men nu maatte vi ogsaa til at tænke paa os selv. Det er før i min bog nævnt, at udrustningen til slædeekspeditionen havde taget ikke lidet paa vore forraad af forskjelligt, og af voksne hunde havde vi bare en eneste tispe tilbage. Af kjælker og kajakker havde vi, som tidligere nævnt, ingen og kun klejnt med træmateriale at lave nye af. Efter mange overvejelser frem og tilbage maatte vi senere hertil brække istykker en af skibsbaadene.

Vort første arbejde var at bringe iland paa isen et forraad af proviant og klær for det ikke umulige tilfælde, at vi i en hast skulde bli nødt til at forlade skibet. Dernæst gik vi igang med at rydde bort resterne af al den sne- og ismasse, som under den sidste, voldsomme skruing havde taarnet sig op langs skibssiden om bagbord. Da saa det var unnagjort, kom turen til at efterse vort tøj og vaske og stoppe dette, noget som kunde trænges i højeste grad, efterat den megen anden travle sysselsættelse nu i saa lang tid havde hindret os i dette, ikke uvigtige arbejde. I flere dage var vi nu allesammen hver vor egen vaskekone, skomager og lappeskrædder. Jeg vil ikke paastaa, at det var førsterangs, hvad vi præsterede i disse retninger, men alligevel tør det nok hænde, at mangen en derhjemme, baade mænd og kvinder, ikke vilde havt ondt af at se, hvorledes det gaar an at nytte alting ud til det yderste og spinke og spare og vide at hjælpe sig, naarman er nødt til det. De bukserne, vi gik i, vilde utvivlsomt vakt adskillig opsigt paa Karl-Johan, om ikke netop for sin elegances skyld. Vi maatte, ret som det var sy nye forstykker, lappe og bøte med nyt tøj, og maatte dertil ta, hvad vi havde, uden hensyn til farven. Mest var det jo graat og brunt, saa vi snart mere kom til at ligne slaver end frie folk. Og Dere skulde seet vanterne vore! Vi stoppede og lappede, saalænge der var muligheds raad for at faa en søm til at holde. Saa tog vi lapperne af igjen og satte etpar nye vanter udenpaa de gamle fillerne, saalænge vi havde. Og tilsidst bestod vore hænders beklædning bare af flere lag filler udenpaa hinanden. Det var rimeligt nok, da det meget udearbejde deroppe i isen sled fælt baade paa vanter og fodtøj. Ja, fodtøjet, ja! Dere skulde seet strømperne vore; det var tilsidst absolut umuligt at afgjøre, af hvilken eller hvilke sorter garn de var strikket. Vel var det ikke saa, at vi endnu strængt taget var tvunget til at gaa saaledes klædt, for vi havde jo endnu beholdning af nyt i reserve, men da den ikke var stor nok i forhold til den tid, vi maatte belave os paa at komme til at skulle bli liggende oppe i isen, maatte vi som forstandige husholdere ogsaa tænke paa fremtiden og indrette os derefter.

Uagtet vinden hele marts maaned ud var gunstig, var driften underlig nok ganske ubetydelig. Den ene observation efter den anden viste bare en forskjel paa faa minuter. Gaadens forklaring laa naturligvis deri, at der blæste fra en anden retning oppe i det store polarbassin, saa resultatet paa isen blev, som naar to skyver paa fra hver sin kant. Saa det var jo noksaa forklarligt alligevel, om just ikke særlig opmuntrende. Alligevel tog vi det med forholdsvis ro – mere resigneret mærkelig nok, end vi vilde ha gjort det forrige aar. Vi havde dengang mindre erfaring og større fordringer, led derfor ogsaa mere under skuffelserne. Vi havde nu lært ikke at stole saa fast paa vore sandsynlighedsberegninger; vi var blet mere skeptiske overfor dem end før. Naar det saa hændte, at de gik endogsaa bare tilnærmelsesvis i opfyldelse, følte vi dette som en glædelig overraskelse. Resultatet af vor drift i hele marts maaned var 12' nordover. Det var jo ikke meget, men det var da bedre end ingenting.

Den 2den april sa vinteren os endelig sit ordentlige farvel for dennegang. Da saa vi nemlig midnatssolen igjen. Aa, hvor det løftede humøret at kunne hilse den velkommen! Vi glædede os rent som børn. Vi trallede og dansede, hvor vi færdedes, og Amundsen, der fungerede som hoforganist ombord, »sveivede« i sin overstrømmende glæde alle de melodonter af, som vort orgel var forsynet med.

Ellers gik det nu som før op og ned med humøret. Heldigt var det, at humørsygen, naar den kom, ikke angreb os alle samtidig, – ialfald ikke lige voldsomt. Forstod saa de, som befandt sig ved forholdsvis lyst humør og godt mod, at en eller flere af kameraterne var i det onde hjørne den dag, blev opgaven saaatsige at spille Davids rolle overfor kong Saul, at søge mest muligt at opmuntre dem og faa deres tanker ledet ind paa ting, som ellers plejede at adsprede dem og interessere dem. Og da vi jo nu havde havt mere end tid nok til grundigt at studere hinandens egenskaber, særheder og specielle interesser, vidste vi ogsaa altid saa nogenlunde, hvorledes vi skulde gribe tingen an. Som oftest løb derfor humørkurene noksaa heldigt af, men undertiden hændte det jo rigtignok ogsaa, at tungsindet i den grad havde bemægtiget sig baade den ene og den anden, at man maatte overlade det til tiden og den humørsyges egen, aandelige modstandskraft at helbrede ham.

Jeg vil idetheletaget efter mine erfaringer fra dette vort treaarige ophold saalangt udenfor den civiliserede verden og med naturforholde som de deroppe og isørkenens trøstesløse ensomhed stadig for øje, udtale, at den, som vil være med paa en nordpolsfærd, han maa nøje prøve sig selv, hvor stort forraad han har af karakterstyrke, taalmodighed og frejdigt humør. Skorter det ham herpaa i nogen af disse ting, da bør han heller bli hjemme, hvor kvalificeret han ellers maaske maatte være for færden. Allerede nu følte vi sandheden heraf allesammen, skjønt vi alle havde ret til at sige, at vi hidindtil havde holdt os godt. Men vi vidste ogsaa, at der skulde komme endnu en vinternat til, med et tredie og værre men forhaabentlig ogsaa sidste stormangreb paa os. Og da først skulde vore evner i ovenomtalte retning staa sin egentlige og fulde prøve.

Den iblandt os, som sædvanligvis greb til den muntreste medicin imod humørsygen, og for hvem denne viste sig at være en sand sjælens »livselexir«, var vor ven, maskinist & organist Amundsen. Han greb til orgelet. Dette var baade indrettet til at spille paa, med tangenter og pedal som et almindeligt orgel. Men desuden var det ogsaa arrangeret som lirekasse med et stort repertoire af indlagte musiknummere, alvorlige og lystige mellem hinanden. Og Amundsen, han holdt sig til sveiven han, og »sveivede« baade al mulig humørsyge ud af sig selv og – os ud af salonen!

Havde han først sat sig til orgelet, gav han sig som regel ikke, førend han havde spillet hele repertoiret, rub og stub, igjennem. Det var simpelthen ikke til at holde ud i længden. Vi maatte fortrække. Han maatte være ubetalelig som lirekassespilleriet menageri eller ved en karussel. Han frydede sig selv umaadelig ved tonernes herlige lyd, men satte absolut ikke pris paa publikum. For naar han endelig havde opnaaet at spille os alle ud af salonen, var han i sit mest straalende humør.

Solen steg nu fra dag til dag højere paa himmelen og kulden aftog. Rigtignok viste termometret endnu under 20 grader, men alligevel kunde vi paa mangt og meget godt mærke, at det vaaredes. Alt arbejde, som i vinterens løb paagrund af kulden havde maattet foregaa inde i salonen, blev nu flyttet over til rummet. Oppe paa dæk blev snemassen rundt hytte og skylight fjernet, og snart havde vi igjen sollyset, det dejlige, opmuntrende sollys ind til os i salen, lugarer og kabyds.

Jeg har før nævnt, at det kun var smaat bevendt med materialer til ski, kjælker og kajakker, – ting, som vi imidlertid paa en eller anden maade maatte se at bli forsynet med, om ogsaa vi skulde bli nødsaget til at forlade »Fram« og søge hjem over isen. Det eneste, brugelige materiale, vi havde, var endel runde egetræsstokke. Men saa manglede vi igjen en sag? Amundsen og Petterson blev da i sin egenskab af mekanikere overdraget at lave os en brugelig saadan. I flere dage strævede de nu, bistaaet af Mogstad og Hendriksen med denne ikke saa ganske letvindte opgave. Endelig fik de da laget et brugeligt sagblad og fik sat en sag op ude paa isen, med hvilken de siden saa smaat begyndte at »gnage« og »gnisse« sig frem gjennem tømmeret. Imens steller vi andre hver med vort. Sverdrup har pudset Nansens skrivemaskine, Scott Hansen og Blessing arbejder med de videnskabelige eksperimenter, og jeg har som »fritidsarbejde« ved siden af mine faste pligter lavet fotografirammer til at anbringe billederne af mine kjære derhjemme i.

En virkelig skuffelse oplevede vi den 25de april. Da bragte tispen »Susine« hele elleve hvalper til verden, – én til hver af os, som var tilbage. Men desværre, hunden havde sit hus ude paa dækket og fødte der i den noksaa stærke kulde midt om natten. Og da vi om morgenen kom til, var allerede otte af hvalperne døde og bare tre ilive. Dem fik vi da øjeblikkelig sammen med moderen bragt ind i salonen, hvor de fik det lunt og varmt og straks kom sig godt. Men et pokkers uheld var det, som virkelig gjorde os mismodige, for vi havde jo havt saa inderlig god brug for alle elleve til opdrætning som kjørehunde, for det tilfælde, at vi skulde komme til at maatte forlade »Fram«.

Dagene gaar og – 17de maj staar igjen for døren.

Underligt nok! Medens andre højtidsdage som julefesten, paaskehelgen og pintsen f. eks., og ligeledes vore egne fødselsdage eller de kjæres derhjemme snarere fyldte os med vemod og tungsind end med nogen festglæde, havde 17de maj atter dette aar paa os den stik modsatte virkning. Hvad skrev dette sig fra? Var det det, at fædrelandskjærligheden og frihedsglæden er en saa stærk og glødende følelse i ethvert godt og hæderligt menneskes bryst, at den som solen har magt til at sprede selv de mørkeste skyer? Tanken paa, at nu hejsedes der tusen paa tusen flag derhjemme, nu klang fædrelandssangens toner udover fjeld og dal, over land og strand, over bygd og by, fra gamle og unge, fra fattig og rig, – det var i ethvert tilfælde saa milevidt fra, at dette virkede nedtrykkende paa os, at vi tvertimod allerede en god stund, før den store dag oprandt, alle som en havde været ivrig sysselsatte med at finde ud, hvorledes vi selv paa den værdigste og mest imponerende maade paa vor høje breddegrad skulde fejre dagen. Der var derfor i disse dage bare glade, ivrige ansigter at se ombord, En festkommite blev nedsat og følgende program udarbejdet og vedtaget for festligholdelsen:

»Kl. 5 morgen udpurring ved orgelmusik og 1 – ét – skud fra salutbatteriet.

Kl. 11 fanetog fra skibet til nærmeste iskoss og tilbage igjen. Fremmøde af samtlige under sine respektive faner eller mærke. Ved togets opløsning salut fra batteriet.

Kl. 1 festmiddag med tale for dagen og taffelmusik.

Kl. 4 præmieskydning og derefter idrætsstevne og gymnastisk opvisning.

Om aftenen selskabelig sammenkomst med punschebolle, violinmusik og taler.«

Saa storslagent et program fortjente at ha held med sig, og det havde det ogsaa. Frihedsdagen oprandt med prægtigt solskinsveir og bare 14 graders kulde. Festkomiteen tørnede tidligt ud for at lægge den sidste haand paa arrangementet saavel i salen som udenbords, og til fastsat tid satte 17de majprocessionen sig i bevægelse. Kaptejn Sverdrup gik i spidsen med et stort norsk flag og derefter kom Scott Hansen med »Frams« standard, Mogstad sad stoltelig paa en med et bjørneskind beklædt kasse oppe paa en slæde, som blev trukket af syv af de ældste hundehvalpene. Han havde foran sig plantet en fane – Scott Hansens banner – der var syet sammen af to røde lommetørklæder, i hvilken fane der igjen paa papir – paa blaa og hvid bund – var kunstfærdigt afbildet en »horizont«, en sekstant, kompas og en kviksølvflaske. Efter ham fulgte Jakobsen med sin fane, der ogsaa var rød, paasyet en løve med økse i presset messing. Amundsen og jeg førte vort »Birkebejnerbanner«, – jeg desuden bevæbnet med rifle og med sabelbajonet paa skistaven. Saa kom Petterson med »mekanikernes fane«, der havde en kugleregulator til symbol. Toget afsluttedes af Blessing med sit fotografiapparat og af Bentsen, der som »musikkorps« fra sit trækspil sendte tonerne af »Ja, vi elsker dette landet«, kraftigt og begejstret udover polarørkenens ismarker.

Oppe paa iskosset blev samtlige faner plantet og fædrelandet mindet i nogle faa, hjertelige ord og med et trefoldigt hurra, hvorpaa Blessing med sit apparat »tog os« allesammen i den festlige stund. Saa drog vi atter tilbage til »Fram«, hvor vi igjen blev fotograferet og et firefoldigt hurra udbragt for Nansen og Johansen med et hjerteligt ønske for held og fremgang for dem, der de nu færdedes. Klokken 12 drønnede salutten for dagen fra »Fram«s kanoner med ti vældige skud og saa gik vi ombord for en times tid efter at indtage vort festmaaltid, der sandelig heller ikke gjorde skam af sig. Det bestod af makrel, tunge, saucisser med blomkaal, ris med syltetøj, melk og en halv flaske maltekstrakt til mands. Men desuden overraskede ogsaa dr. Blessing os med en ægte, veritabel norsk dram til maden, idet han under almen jubel plantede en hel flaske tiaarsgammel akkevit paa bordet. Dette forhøjede feststemningen ubegribeligt og løste i samme grad tungebaandene. Fædreland, familie, venner og bekjendte blev erindret over en lav sko, og for hver, mere officiel skaal, som blev drukket, blev der saluteret med to skud. Saa jeg skulde mene, det gik højtideligt til! Efter middagen kaffe med en cigar og saa en liden middagshvil.

Klokken fire tog »folkefesten« med præmieskydning, ballanceren paa stram line, m. m. sin begyndelse. Der var for præmieskydningen opsat ikke mindre end seks forskjellige præmier, fire for trampolinsprang, samt en »damernes pokal,« repræsenteret af – 12 snes æg, og endelig tre præmier for de bedste præstationer paa stram line. De vigtigste præmier bestod i champagne, og tre- og tostjerners kognak. Man vil spørge mig: Havde I slige fine varer ombord? Men dertil kan jeg med tryghed svare nej. Præmierne var alle opstillet som »veksler paa ubestemt sigt.« De skulde nemlig først indløses ved hjemkomsten til Norge. Naaja, »loven er ærlig, men holden besværlig,« som skrevet staar. Da vi først var kommet til norsk havn, havde vi saamen alt andet at tænke paa, og der vankede desuden da baade til præmievinderne og de andre saa rigeligt, baade af champagne og det andet, saa der var vist ingen som trængte til at bringe sine fordringer i erindring.

Men tilbage til vor 17de maj og vor folkefest.

Skydningen afløb meget heldigt. Mogstad var den lykkelige vinder af 1ste præmie – to fl. champagne – og Sverdrup af 2den. En beskeden 5te præmie faldt paa mig, bestaaende i en flaske »fremtids-kognak.«

Det fornøjeligste ved hele »folkefesten« var imidlertid ubetinget »linedansen«. Oppe fra bakken paa »Fram« var en trosse spændt ud over en buk, der var reist ude paa isen i nogen afstand fra skibet og gjort stramt fast ved et isanker længre ude over en dobbelt talje, der tillod os at stramme trossen efter behag. Til ballancerstang brugte d’hrr. linedansere en bunkaare og saa bar det ivej, ud fra »Frams« fordæk og hen til bukken. Det var for de flestes vedkommende et syn for guder at se paa. Det var aabenbart, at hvad de end havde lært i sin ungdoms vaar, ballancerkunst var det ikke. Naar de saa, efterat de under umaadelig munterhed havde gjort de vildeste bugtninger og vridninger frem og tilbage og sparket ud til alle fire verdenshjørner endelig endte med at dratte ned paa sin ende, blev der et brøl af latter. Alle var jo imidlertid ikke lige klodsede, – Mogstad og Jacobsen, som erobrede en 2den og 3die præmie, endogsaa ret respektable, og 1ste præmievinder, kaptejn Sverdrup, la endogsaa en saadan sikkerhed for dagen, at man kunde tro, han i sin tid havde optraadt som linedanser. Han ballancerede hele linen ud med en elegance, der vakte almindelig beundring.

Desværre, denne saa hyggelig begyndte og fortsatte 17de maj-fest skulde for mig personlig faa en alt andet end behagelig afslutning. Da vi gik over til programmets næste nummer – trampolinsprangene – skulde jeg starte, men var saa uheldig at glide og forvride højre hofte noksaa stygt. For ikke at forstyrre morroen for de andre blev jeg siddende og se paa, men maatte støttes under armene, da vi skulde ombord. Ligeledes maatte jeg ha hjælp til at komme i min køj, og dagen efter var hoften stiv og smertede voldsomt. Efter nogle dages forløb var jeg atter nogenlunde bra igjen, saa jeg med anvendelse af nogen forsigtighed igjen kunde optage mine daglige pligter.

Fraseet denne for mig noksaa kjedelige afbrydelse forløb vor 17de maj-fest helt og holdent aldeles fortræffelig. Ved punchebordet om aftenen blev de forskjellige præmievinderes navne oplæst under megen jubel og morskab. Der veksledes med skaaltaler, sang, violin og orgelmusik hele kvælden lige til klokken to om morgenen, og alle var enige om, at denne 17de majfest i høj gad havde bidraget til at friske os alle op og sprede det tungsind, som det daglige livs ensformighed og de ofte lidet forhaabningsfulde udsigter for resultaterne af sommerens drift, bragte til at sænke sig over os som et lag af tunge, mørke skyer.

Men forresten, for tiden var ogsaa ellers forholdene skikket til at holde os ved godt humør. Vejret var fremdeles straalende og vinden god, Temperaturen steg paa etpar dage helt til ÷10 grader. Vi gik igang med at faa dækket helt ryddiggjort for sne og is. Hundene fik rejsepas ud paa isen, og da vi saa alle mand tog fat med skufler og spader og svabere, var det ikke længe, førend vi i det glade straalende solskinsvejr kunde fryde os ved atter at foreta promenader paa det bare, renskurede dæk.

Saa kom turen til at efterse provianten nede i rummet og i oplaget ude paa iskosset. Dette sidstnævnte forraad blev atter bragt ombord og anbragt oppe paa dækket forud, da vi frygtede for, at det kunde ta skade i den stigende temperatur, udsat direkte for solen, som det var derude. Men paa dæk maatte vi ha det, for i paakommende tilfælde, hurtig atter at kunne bringe det ud paa isen.

Det var nu lange tider siden vi havde havt anledning til at skyde bjørn, og efter vore erfaringer fra forrige sommer kunde det ogsaa endnu vare en stund, førend anledningen viste sig. Med vort forraad af ferskmad var det derfor nu totalt forbi, og det eneste i den retning, vort haab foreløbig stod til, var at vi kunde støde paa fugl. Snespurv og ismaage havde ogsaa allerede vist sig, men uden at det endnu havde lykkedes os at skyde nogen. Det hændte, at vi havde dem paa skudhold, og medens vi saa rendte ned efter gevær og ammunition, – vips væk var kanaljerne! Siden anbragte vi de nødvendige skudvaaben med tilbehør oppe paa dæk, for straks at ha dem ved haanden.

En beklagelig ting viste sig ved gjennemgaaelsen af provianten og hvad derunder hørte: Vi maatte begynde at spare paa tobakken. Vi fik os fra nu af tildelt en fast vægt pr. mand for maaneden af dette vort omtrent eneste nydelsesmiddel. Det var haardt, men det maatte til.

Den 11te juni viste thermometret for første gang iaar over nul grader. Vi havde tidligere havt tildels noksaa stærke snefald. Disse i forbindelse med varmen gjorde isen porøs og dannede tillige et underlag af vand, som omtrent umuliggjorde udflugter. Men nu, i den lyseste tid, at være udelukkende henvist til et trangt skibsdæk, var ikke morsomt. Vor kjære »Lina« havde ogsaa nu i længere tid vist sig temmelig vægelsindet. Drev vi den ene dag i nordlig retning, drev vi gjerne næste dag det samme stykke vej tilbage. Sligt vriompejseri kunde nok sætte selv en hærdet taalmodighed paa prøve, men vi kom da over dette ogsaa, sigende som kjærringen sa, da hun skurede bordet med katta: »Du lyt taale det, pus!«

Efterat den før omtalte sag med megen møje var lavet og egetræsvirket med ikke mindre mas opskaaret, sattes al kraft ind paa at faa kajakker, kjælker og ski istand. I isen rundt omkring skibet saavelsom i nærheden havde der dannet sig store raaker og revner. Og fra disse kunde der lettelig opstaa skruninger, der kunde blive skjæbnesvangre for skibet. Det gjaldt derfor, at vi var forberedte paa alle muligheder. Af samme grund blev ogsaa en af skibets storbaade praktiseret ud paa isen for at tjene os som midlertidigt opholdssted i tilfælde at noget galt skulde indtræffe med »Fram«.

Den 20de juni skjød jeg en tejste. Jeg serverede den stegt for kaptejn Sverdrup til frokost. Det var den første ferskmad paa lange tider og som saadan en dobbelt lækkerbidsken. Saa lidet det var, og saa godt, som den smagte ham, kunde Sverdrup alligevel ikke bekvemme sig til at spise den op alene, men maatte absolut dele med os andre. Der var noksaa meget fugl at se, men vi var gjennemgaaende uheldige med at faa fat i den og først den 7de juli havde vi faaet saapas mange skudt, at vi denne dag – en søndag – kunde servere stegt fugl til middag. For en mad for os, som nu ikke havde smagt ferskt paa et halvt aar!

Ved foretagen observation den 22de juni godtgjordes det, at vi nu befandt os paa 84° 31' n. br. Paa fire maaneder havde vi saaledes i det hele avanceret 28' nordover. Det var ikke meget opmuntrende netop, men vi fik haabe paa, at den sidste halvdel af sommeren og høsten blev bedre. Næste dag havde vi jo St. Hansaften og den derpaa følgende dag, St. Hansdagen, toaarsdagen for vor afrejse hjemmefra.

Maatte det være et godt varsel!

IX.

Midtsommerfest. – Vinterforberedelser.

Et tilbageblik, – En besejret fiende. – Verdens nordligste St. Hansfest. – En fejlagtig antagelse. – Varietéforestilling paa det nye elegante «Fram-teater». – En hyggelig aften.– Store raaker med ildevarslende spaadomme for høst og vinter. – Vi væbner os mod faren. – Travlhed uden- og indenbords. – En kjedelig lækage. – Mislykket jagt paa narhval; bedre held med kobben. – «Lina» viser sig vægelsindet. – «Frams» slagside, og hvordan han blev den kvit. – Et arbejde som gik med liv og lyst.

TÆNK, allerede to aar!

Man skulde ha trodd, at to aar tilbragt i disse omgivelser og i denne – om ogsaa frivillige – afspærring fra yderverdenen og civilisationens goder maatte ha forefaldt os aldrig at ville ta ende.

Men det var ikke saa. Vi syntes snarere, at tiden var gaaet mærkelig fort, – som man siger for et ord: at man ved ikke selv, hvor den er bleven af. Og naar vi nu saa tilbage paa disse to aar, maatte vi – alt mismod og nedstemthed, som undertiden havde trykket os, tiltrods – indrømme, at idethele store taget havde ekspeditionen hidentil havt held med sig. Vi havde allerede naaet længre mod nord, frem mod alle polarforskeres store drøm, end noget levende menneske før os. For sygdom havde viden hele tid været mærkelig forskaanet, takket være vel først og fremst vor egen, sunde konstitution, men dernæst ogsaa det friske, af alslags virksomhed optagne liv, vi førte, og last but not least «levemaaden» ombord. Skjørbugen, denne sjømændenes farlige fiende, som man tidligere havde vænnet sig til at betragte som et uundgaaeligt onde, man med taalmodighed havde at finde sig i og efter evne at medicinere imod, denne fiende havde dr. Nansen med sin omhyggelig valgte proviantering, ved fødemidlernes store næringsværdi og gode tilberedning og den stadige afveksling, vore maaltider kunde byde os paa – thi ogsaa fordøielsesorganerne trænger afveksling! – saa at sige aflivet. Fram-ekspeditionen har faktisk godtgjort, at man kan holde skjørbugen borte. Men da maa d’hrr. rhedere rigtignok ikke byde sine mandskaber paa og disse ta tiltakke med slig griseføde af halvraaddent saltkjød og «levende» skibskavringer, som det endnu den dag idag – ihvorvel der nu er indtraadt en smule bedring i forholdet – desværre er saamangen en norsk sjømands lod at ødelægge sin fordøjelse og heldbred paa.

Men tilbage til toaarsdagen og St. Hans!

Med det held for øje, som i disse to aar gjennemgaaende maatte siges at ha fulgt ekspeditionen, blev der fatted beslutning om, at vi skulde feire denne St. Hans-aften og St. Hans-dag paa en hertil svarende, værdig maade. Mine læsere faar maaske det indtryk, at vi var svært forhipne paa at «lave fest» ombord paa «Fram», men De maa tro mig, at naar en virkelig anledning som denne forelaa, saa der intet søgt eller arrangeret blev ved tilstelningen, var der intet middel saa heldigt og sikkert virkende som dette til at løfte den almindelige stemning, hindre unyttige længsler og farlige grublerier fra at trænge sig ind og formørke solen for os, intet, der mindede os saa frejdigt opmuntrende om, at vi havde en opgave at leve for, et maal at kjæmpe for baade for vor egen æres skyld og for vort fædrelands.

Jo, vi vilde fejre «lysets fest», fejre den med opbydelse af alle de midler og evner, som stod til vor raadighed. Der blev straks valgt en festkomité – den bestod endda af Scott Hansen, Amundsen og mig –, og vi gik straks igang med at lave program og arrangere.

Programmet var følgende:

«St Hansaften afbrændes et mægtigt St. Hans-baal, og St. Hansdags morgen klokken otte præcis blir der purret ud med ét skud fra salutbatteriet og med orgelmusik.

Klokken 10 formiddag præmieskydning og – i tilfælde ingen ishindring – kaproning. Derpaa festmiddag og kaffe. Og saa en middagslur.

Klokken præcis 9 aften 1ste optræden paa det nye, elegante og komfortabelt indredede teater af den berømte negerkomiker Hannibal Nikodemus Nebukanezar Sebedæus (Scott Hansen), af den bekjendte humorist og visesanger Ohlsen (Amundsen), af leilighedssangeren Lasse, (Petterson), samt af den fænomenale kupletsanger Tone Octarisen (undertegnede).

NB. Kaproningen foregaar paa Frognerkilen og præmieskydningen paa Græsholmen.

Efter teaterforestillingens slutning afholdes dans paa fordækket, og staar scenen da til fri afbenyttelse for sangere og talere.»

Som man ser, var det ikke smaatterier, vi bød paa; men for at kunne gjennemføre et saa vidløftigt program maatte vi ogsaa tilgavns bruge vor opfindsomhed og lægge os alvorligt i sælen.

Af alskens, til ingenting ellers brugbare, men desto mere brændbare sager byggede vi paa et iskoss i skibets nærhed op et vældigt baal. For at faa det til at flamme rigtig pragtfuldt, heldte vi det over med svartolje, (den tidligere i min bog omtalte raa petroleum). Dernæst blev begge Frams storbaade sat ud i en raak og et løb opmærket for kaproningen. Fordækket paa styrbords side blev ryddet, blev indklædt med sejl, pyntet med flag og faner og indrettet til det nye, elegante og komfortable teater. I halvdækket paa samme side havde vi jo gratis den mest udmærkede scene; belysningen besørgedes af en petroleumslampe, og bestiklugaren brugte vi til paaklædningsværelse og frisørstue. Som man ser, var det under storslagne forholde festkomiteen havde at arbejde, og vi fik derfor allesammen nok at bestille.

Klokken otte St. Hansaften gav et kanonskud signalet til, at baalet skulde tændes. Det blussede voldsomt ivejret med engang. Røgen drev i tykke, vældige masser med vinden afsted i retning af Franz Josephs land som en hilsen fra os til Nansen og Johansen, som vi trodde, maatte befinde sig paa de kanter nu, saalænge efter deres afrejse fra skibet1).

Baalet saa virkelig storartet ud, der det flammende og knittrende steg op mod den rødmende aftenhimmel, sendende en regn af funklende gnister udover ismarkerne. Vi stillede os i gruppe op omkring det, og blev saaledes fotograferet af Blessing. Derpaa drog vi tilbage til skibet, spiste en god aftensmad, bl. a. med vor nationale norske smørgrød paa bordet, bænkede os siden om en bolle rygende Frampunsch og tilbragte aftenen hyggeligt sammen, livligt optaget af og interesseret i det store program for den paafølgende dag.

Den oprandt med samme straalende veir, som vi havde havt dagen iforvejen. Efter frokosten blev der paa klokkeslettet, præcis kl. 10, startet til kaproning. Scott Hansen og Juell skulde ro den ene af storbaadene med langaarer og Hendriksen og Bentzen den anden med haandaarer. Begge baadene blev godt roet, men de med haandaarerne rak først frem og vandt præmien – kr. 10 –, der var opstillet af kaptejn Sverdrup. Den ivrige og yderst spændende væddestrid blev saavel af kampdommerne som af det talrige publikum fulgt med levende interesse og sejerherrerne lønnet med tordnende bifald.

Endelig skulde vi nu som post no. 3 paa programmet havt præmieskydning, men denne blev i sidste øjeblik, paagrund af den langt fremskredne tid, indstillet. Vi foretrak i ro og mag at faa indtage vor festmiddag, for derpaa ved en god middagslur at styrke os til aftenens store og anstrængende program.

Allerede en god times tid, førend teatersalonen begyndte at fyldes til trængsel af det talrige, festklædte publikum, hvoriblandt bemærkedes en mængde af «Frams» notabiliteter, saavelsom repræsentanter for kunsten, pressen og literaturen, havde vi – de optrædende – havt en svare sjau med at kostumere os, frisere os og gjøre os dejlige. Da min optræden først kom længre ud i programmet, hjalp jeg de andre med paaklædningen. Vor vigtigste sminke var – trækul, og med dragter grejde vi os, som vi kunde bedst. Og snart kunde Scott Hansen fremtræde som en værdig konkurrent til selveste Geo Jackson som negerkomiker, Amundsen blev – med forholdsvis smaa midler – en overmaade realistisk lazaron, og Petterson som «resande handvärkaregesäll» træffes ikke naturligere paa nogen norsk landevej.

Da alt var færdigt til at forestillingen kunde ta sin begyndelse, blev publikum anmodet om at indfinde sig, medtagende punschebolle og piber – (det er ikke i alle teatre, man har det saa gemytligt!) – Mogstad «samlede sig» som orkester foran «lamperækken» med sin violin, og publikum indtog sine respektive pladse.

Det var bestemt, at muntrationen skulde aabnes med en tale for dagen, og dette hverv var overdraget mig. Mogstads orkester udførte som ouverture «Ifjor gjæt’ eg gjejta», og saa traadte jeg frem, unægtelig med en smule «lampefeber», men den forlod mig straks og gav plads for en virkelig rørt stemning, da jeg paa alles ansigter kunde læse, hvor fornøjet de var over vore beskedne anstrængelser for at faa lidt morskab istand.

Jeg vil her faa lov til at anføre de ord, jeg sa ved denne anledning, ikke fordi der er noget særlig mærkeligt ved dem, men fordi de gav udtryk for, hvordan vi allesammen paa dette tidspunkt saa paa ekspeditionen, og for, hvad vi trodde om Nansen og Johansen. De lød efter optegnelserne i min dagbog saaledes,

»Kamerater!

Dette vel den St. Hansfest, som er blet fejret længst nord2). Lad os derfor fejre den med glans, fejre den, saa den aldrig gaar os af minde. Lad os iaften gribe saa dybt i det gode humørs forraadskammer som muligt for at kvæle polarlivets triste stemning. Det er jo ogsaa idag toaarsdagen, siden vi kastede los og gav os skjæbnen ivold. Vi kan vel ogsaa paa denne tid tænke os Nansen og Johansen vel iland (!) og maaske ombord paa et eller andet fangstfartøj paa vejen hjem og det med forbausende resultater.

»Det er idag løvsalernes højtid, men – mine herrer! – De maa ha festkomiteen undskyldt. Den har ikke kunnet bringe tilveje nogetslags løv; løvet maa vi overlade til dem derhjemme, maa overlade til dem at kunne boltre sig i det frodige græs under skyggefulde løvtrær. Vor tumleplads er polarregionens sne- og ismarker. Dens bacillefrie luft er det, vi indaander og er tilfreds dermed. Vi tømmer vort glas for dagen, for Nansen og Johansen og for vore kjære i hjemmet!«

Skaalen blev drukket under almindelig tilslutning. Vi sang »Derhjemme, ak derhjemme, der var det godt at bo«, og saa tog forestillingen sin begyndelse. Amundsen sang »I et vinhus vil jeg sige,« o. s. v., og gjorde sine sager udmærket og det samme var tilfældet saavel med Scott Hansen som med »bror Pettersons gesäll«. Efter forestillingens slutning gik vi over til dansen. Damer havde vi rigtignok ikke til vore balkavalerers raadighed, men alligevel gik dansen med liv og lyst over tilje afvekslende med forskjellig anden muntration. Aftenen tilbragtes helt til totiden om morgenen under en saa gjennem hyggelig og belivet stemning, at der i de lyse lier derhjemme kanske ikke blev fejret en muntrere St. Hansfest end vor deroppe i ismarkerne.

Der dannede sig denne sommer flere og større raaker i isen lige i skibets umiddelbare nærhed, hvilket ikke havde været tilfældet forrige Haar. Efter de erfaringer, vi nu havde om, hvorledes isen tog til at skrue i den raak, som havde dannet sig omkring »Fram«, var disse større raakers tilsynekomst et alt andet end beroligende syn, saa det var med bange anelser vi tænkte paa, hvad høsten og vinteren kunde komme til at bringe.

For at vi kunde være forberedte paa alt, selv paa den værste mulighed, – at vi virkelig for alvor skulde maatte forlade skibet, blev derfor nu i sommertiden al kraft sat ind paa at faa et tilstrækkeligt antal kjælker, kajakker og ski istand, ordne os med telte, madposer og mangfoldige andre af de ting, vi trængte til en isvandring. Isen i skibets nærhed kom snart til at se ud som et fuldstændigt skibsværft. Der brugtes nu baade sag, økse og høvl. Larmen fra tømmermændenes og snedkernes arbeide fik akkompagnement af smedens taktfaste hammerslag. Da egetræsstokkene var udnyttede saa langt de rak, tog vi, som tidligere nævnt, petroleumsbaaden istykker og brugte de gode materialer i den til forskjelligt.

Foruden de truende, aabne raaker var der endnu en ting til, som gav os grundet aarsag til ængstelse. »Fram« havde helt siden skruningen forrige høst trukket vand.

Vistnok var ikke lækagen af den betydning, at den under almindelige omstændigheder kunde give aarsag til uro. Men da »Fram« laa højere med forstavnen end med agterenden, kom det indtrængende vand til at sige agterover og samle sig under maskinrummet. Der blev derfor rammet ned en pumpe, hvormed vi holdt skuta læns. Der var forsaavidt for øjeblikket ingen fare forhaanden. Men lækagen var der nu alligevel og beviste, at »Fram«, tiltrods for sin gjennem solide bygning, under sin kamp mod ismasserne dog havde faaet en skavank. Vi stod forsaavidt magtesløse, som det var os umuligt at faa greje paa, hvor lækagen var, og faa den rettet. Det var hellerikke godt at vide, hvorledes det vilde gaa under haardere sammenstød med isens vældige magter.

Under saadanne omstændigheder kunde vi jo umulig føle os trygge, men havde kun et at gjøre: sætte al kraft ind paa at møde, hvad som maatte komme.

Da vi tænkte os, at slippe ud af den faste is og faa brug for maskinen, blev denne taget fra hinanden og hver eneste smaadel efterseet, gjort ren, pudset og oljet, hvorpaa maskinen blev sat sammen igjen, for at være færdig til at bruges, hvad øjeblik det skulde være. En lignende eftersyns- og pudsningsproces blev foretaget med det elektriske batteri.

I raakerne omkring skibet viste der sig ofte narhval og sælhund. Vi offrede mange unyttige skud paa hvalen, indtil vi blev kloge af skade og indsaa, at om der skal kugle til en »trønder«, saa maatte der det, som var endda haardere til for en hval. Saa skulde vi prøve med harpuner. En fangstbaad blev sat ud i raaken; Blessing sad agter med en rifle og Hendriksen stod forud i plikten med en harpun. Men der var ikke tale om at komme dem paa fangsthold, dertil var de altfor sky.

Ellers gaar tiden hurtig med allehaande arbejde, og en eller anden uberegnet sjau. En slig fik jeg en dag med vore isthermometere, der havde behaget at fryse fast i isen for os Her maatte der gaaes frem med list og lempe. Jeg fyldte hullene med grovt salt og i løbet af dagen fik jeg de to øverste thermometere op. For ogsaa at faa op det sidste, som hang dybest, strødde jeg omkring hullet sod og aske, forat solen kunde virke kraftigere og med tiden smelte isen om thermometeret. Og med anvendelse af en god del forsigtighed og en god slump taalmodighedssalve lykkedes det os at faa thermometeret op i uskadt tilstand.

Blessing er fremdeles optaget med at tage blodprøver. Dette har han holdt paa med lige siden vi forlod Kabarova. Han skjærer et lidet snit i øresnippen og »tapper« os paa denne maade. Ellers har vi daglig havt hver vort at stelle med. Jeg har afløst Bentsen i kabyssen. Han er derpaa gaaet igang med at arbejde »sko« under slædemejerne til brug i tørt føre. Da træ nemlig er det bedste i slaskeføre om sommeren, contra aluminium og staal. Petterson har holdt paa med at smide et nyt slags harpuner, der er bestemt til – efter de tidligere, mislykkede forsøg – for alvor at gjøre det af med narhvalen. Desuden smider han ogsaa pumpespigere til kjælkerne. Som materiale benytter han jerntraad, der før har været brugt til surringer, og benytter primus’en til esse. Som før sagt, man hjælper sig under forholde som vore, som man kan.

Medens vi ventede paa resultaterne af den Pettersonske harpun, var vi noget heldigere med sælhundene, end vi hidindtil havde været med hvalen. Ogsaa kobben var temmelig sky af sig, men vi skjød da alligevel nogle stykker, saa vi nu indimellem al »preservingen« af og til fik os et maaltid ferskmad. Jeg tror ikke, at kobbesteg hjemme i vort fædreland gjaldt eller gjælder for nogen særlig herremandskost. Men os smagte den som den delikateste kramsfugl, det ved jeg, og man skulde bare seet os, førstegang den blev serveret, med hvilken graadighed vi allesammen kastede os over herligheden.

»Lina« – vor kjære »Lina« – havde nu en temmelig lang tid vist sig alt andet end venligsindet imod sine tilbedere og la en ægte kvindelig vægelsindethed for dagen. Snart pegte hendes luner i den retning og snart i den, men altid i en forkjert. Observation, som vi tog den 31te juli, godtgjorde, at vi siden St. Hansdag yderligere var drevet tilbage 4 minutter. Samtidig holdt vejret sig surt med slud og snefok. Isflaget runt omrkring skibet blev stedse mere og mere istykkerhakket og skibet begyndte at svinge med isen. Det saa idetheletaget ud til, at vinteren allerede var i anmarsch. Dette i forbindelse med at vort friluftsliv paagrund af de miserable isforholde maatte indskrænkes til spaserture oppe paa dækket, bidrog ikke til at hæve humøret, og stemningen ombord – især med de truende udsigter for vinteren for øje – var ofte alt andet end løftet. Et held var det da forsaavidt, at forholdene gav os saa meget at bestille, at der ofte liden eller ingen tid blev tilovers til grublerier. Efterat storbaadene var sat ud paa isen, kom turen til »folkevandringen,« der ogsaa blev bragt iland for at lette skibet saa meget som muligt, noget som kunde bli af adskillig nytte under en skruning. Mangfoldige andre ting, færdige kjælker og kajakker, proviant, o. s. v. blev ogsaa bragt iland og i god sikkerhed paa det største af iskossene, og alslags forarbejder og forberedelser gjort med den størst mulige omtænksomhed og forudseenhed. For alle tilfælders skyld blev der oprettet et depot af proviant og anden udrustning ombord paa »Fram« ogsaa, svarende til det, vi havde iland. Begge oplag var beregnet paa at skulle strække til for mindst 70 dage og meningen var naturligvis, at om det ene skulde gaa tabt for os, havde vi det andet i reserve.

I treogtyve maaneder havde vort kjære »Fram« nu liget fast i isen som i en anden tørdok. Men én ulempe var der med dette. Helt siden den voldsomme skruning forrige høst, der pressede hende voldsomt over til styrbord, var skibet blet liggende over i denne vinkel. Alle vil kunne forstaa, hvor ubehagelig denne »slagside,« som det med et teknisk sjømandsudtryk heder, maatte være for os ombord. Bare vi skulde frem og tilbage over dækket nødte den os til at sætte »sjøben«. Naturligvis var dette ogsaa en slem hindring for os i alt vort arbeide; vi kunde omtrent ingenting sætte fra os uden med fare for at det skulde ramle ned. Vinkelen, som skibet laa over i, var paa 6,5 grader, og saaledes jevngod med, at vi hele tiden skulde ligget hardt bidevind.

Den 9de august skede der imidlertid en forandring i dette forhold, – foreløbig dog bare saaledes, at vi fik «samme paa anden maade», som det heder i gamle «Hanna Winsnæs».

Da revnede nemlig isflaget, som vi havde ligget indesluttet i, lige ved selve skibet. Idetsamme isflaget brast, gled «Fram» paa styrbords side ned fra den høje isbedding, hun havde staaet paa. Det var ganske imponerende at se paa for dem, som i øieblikket befandt i sig ude paa isen, hvorledes «Fram», der saalænge havde ligget som en død masse fastnaglet til sit leje, pludselig ligesom fik liv og begyndte at røre paa sig. Og for os, der befandt os ombord, lød det idetsamme, som om hun gav et lettelsens suk ifra sig ved at faa ryste islænkerne af og atter faa glide ud i og føle sig favnet af sit rette element.

Vi havde nu aabent vande paa styrbords side. Til bagbord laa vi derimod fremdeles fast i isen. Vi fik nu slagsiden til den modsatte kant, men ikke saa voldsomt som før. Det var, som om iskjæmpen havde maattet slippe taget med højre næven, men endnu huggede til med venstre for til det yderste at holde os fast.

Vi begyndte derfor at spekulere frem og tilbage paa, hvordan vi skulde faa ogsaa den venstre væk, og besluttede tilsidst at prøve med en dosis krudt. Der blev gjort forsøg med en ladning paa tre klgr., som blev anbragt agtenfor skibet til bagbord. Scott Hansen stak ud i en pram og tændte minen ved hjælp af et elektrisk batteri. Det gav et storartet smeld, og isstykker og vand skvat og sprutede himmelhøjt, men nejmen om «Fram» saameget som ruggede paa sig. Endnu havde isnæven ikke sluppet taget; det var en altfor liden dask, den havde faaet. Vi lo allesammen, som saa paa; vi skjønte jo, at her maatte der andre boller til. Vi begyndte allerede at gjøre alting istand for den næste dag at sende en ganske anderledes kraftig ladning ivej, da vi med engang fór op ved et svagt bulder, som hurtig tiltog i styrke. Scott Hansen og Petterson, som laa ude i prammen ved iskanten og holdt paa at hale den elektriske ledningstraaden ind, maatte flygte i huj og hast. For det var isen, som under bulder og brak pludselig var revnet, den andre næven, som slap taget, og lod «Fram» majestætisk glide frit ud i aabent vand.

For et syn efter saa lang tids forløb atter at se hende ligge og vugge sig i sit rette element efter «afløbningen» og spejle sin høje rig i det blanke vand. Vi glædede os rent som smaagutter allesammen, naar de i vaarløsningen igjen faar anledning til at sætte smaaskuterne sine ud i dammene. Der blev straks munter travlhed med at finde frem trosser og isankere for at faa skuta trygt fortøjet.

Imidlertid var der ved denne naturrevolution blit en svare forvirring i mange af vore ejendele, som nu paa de løsrevne isflak gik i drift, det ene hid, det andet did. Det gav adskilligt mas at faa det sanket ihob igjen, især da vi ogsaa saa os nødsaget til at flytte vort depot paa iskosset.

Men glæden over «Frams» frigjørelse var saa stor og almindelig, at alt det meget arbejde, som sagt, gik fra haanden med liv og lyst og under stadig morskab og munterhed.

For mit eget vedkommende fik jeg det travlt sammen med Scott Hansen at flytte buret med de meteorologiske instrumenter og observationsteltet saavelsom dybmaalingsinstrumenter og adskilligt andet hørende til den videnskabelige udrustning over til det nye flak, vi havde valgt os efterat det gamle var gaaet i drift. Det var slit, men »morro lel,« som manden sa, han fik juling paa sin bryllupsdag.

Ja, saaledes er vi menneskebørn beskafne. Nogle dages daarligt vejr og skuffelser med hensyn til driften kunde ofte trykke vort sind slig, at vi saa alle udsigter stængte og var i alvorlig fare for at synke hen i en ligefrem sløvhedstilstand, af hvilken vi med magt maatte rive os ud for at faa det os paahvilende arbejd fra haanden.

Med en begivenhed som den foran fortalte var det som skoddevæggen brast og alting laa i sol og højlys, skinnende dag omkring os.

Og godt var det. For det var dog det første tegn, som til syvende og sidst skulde føre os frem og hjem.

Fodnoder

1)

Saa var dog ikke ganske tilfællet. Nansen og Johansen laa fremdeles og kjæmpede sin kamp med isen, om end sydligere end «Fram» Nansen skriver herom i «Fram over polhavet» bind II, side 155 nederst: « . . . . . og her ligger vi fremdeles nord i drivisen, koger og braser med spæk, spiser sælkjød, saa tranen drypper af os, og ikke ved vi, naar vi skal faa en ende paa dette liv; – kanske har vi endda en vinter foran os. Mindst af alt hadde jeg trod vi skulde være her endnu» Det samme var det, som heller ikke vi havde tænkt os. Forf. anm.

2)

Det var det ogsaa. Ifølge «Fram over polhavet» befandt Nansen og Johansen sig da paa 82° 4.3' n. br. Forf. anm.

X.

En slitsom høst. – Tredje vinter i polar-isen.

Onde anelser. – Rokket tillid. – Færdige til udrykning. – Værre end de ydre farer. – Et slitsomt arbejde. – Gode »miner« til slet spil. – »Op og bjerg baadene!« – En bitterlig sur morgensjau. – Mere skruning og storm. – Ud i hundevejr. – Vi forhaler »Fram« ind i havn. – Flyttesjau. – En forvandling. – Et stridens emne bragt ud af verden. – Humørmennesker og en undtagelse. – Noget, der ikke var raad med. – Scott Hansen og jeg maser med at bygge observatorium. – Værre slit end nogensinde. – Et ækkelt stræv til stadighed. – En mærkedag, men med lidet gunstige varsler. – Vor største bekymring. – Vi bygger hundehuse og Petterson smedje. – Vinternat og hvordan Amundsen og jeg værgede os mod tristheden. – Et interessant fund. – Oktober maaned gaar ud med skruning og november ind med storm og styggevejr. – Hvad det for os vilde sige at passere 60de længdegrad. – Et nødvendigt magtbud. – Jubel, thi 60de er passeret. – Festforberedelser og Sverdrups tale i dagens anledning. – En kjedelig julehøjtid. – Vanens magt. – Hvad vi fik i julegave.

DET var den tredie vinter i polarisen, vi nu gik imøde. Den fyldte os alle med frygt, mere og paa en ganske anden maade, end nogen af de to foregaaende. Vi havde fornemmelsen af, at der denne vinter vilde blive mere storm, stærkere nedbør, voldsommere skruninger, kortsagt flere farer at værge sig imod, end tidligere. Saaledes ansaa vi det nu temmelig sikkert, at der etsteds straks vestenfor os, men uden at vi vidste, hvor det laa, eller hvor langt mod nord det strakte sig, maatte findes land. Og dette land, mente vi, var helt overdækket af umaadelige gletschere. Vort haab var, at vi nu allerede maatte befinde os til luvart af det. Skulde »Fram« nemlig blive presset op imod det i polarnattens mørke, vilde hun dermed ogsaa være viet til undergang, hvor solid hun end var bygget.

Men selv om vi undgik en stranding af denne art, var desværre alligevel tilliden til »Frams« modstandskraft ikke mere den samme, klippefaste som før, efterat skibet var begyndt at lække; især da det fremdeles vedblev at trække ikke saa ganske lidet vand, da hun var kommet løs af sin isbedding. Tidligere kunde der været en mulighed for, at hun havde lækken ovenvands, nu havde vi vished for, at det maatte være nogetsteds i bunden.

Det gjaldt saaledes virkelig at ha sine sager iorden, for paa et øjebliks varsel at være parate til at gaa fraborde. Allerede nu – dette er hentet fra mine dagbogsoptegnelser omkring 13de–14de august – havde vi hver vor sæk med tøj staaende færdigpakket paa dæk. Slæder, ski og skistave, snesko, bjørnespyd og meget andet – alting stod parat. Ude paa isen var to storbaade og to andre baade placerede, dels for at tjene os til bolig, i tilfælde »Fram« skulde blive nedskruet, og ligeledes for at lette skibet saa meget som muligt, da hun endnu med sin temmelig store kullast og proviantbeholdning stak noksaa dybt.

Det, som endnu stod tilbage at gjøre, forat vi skulde kunne sige, at vi var helt færdige, var at faa proviantdepoterne i fuld orden. Der blev arbejdet hermed i flere dage. Desuden blev alt, hvad der hed tønder og sække ombord, fyldt med kul og bragt iland paa isen. For at kunne faa bruge saamange foustager som muligt, tog vi slige ting som olje, salt og tran og tømte det over i kasser og damejeanner.

Jeg sa tidligere, at tankerne paa den nu forestaaende vinter fyldte os med frygt paa en ganske anden maade end før. Thi det var ikke bare de ydre farer! Selv om der intet tilstødte os, selv om vi fik færdes ligesaa trygt nu, den kommende vinter, ombord paa »Fram« som tidligere, vilde vi alligevel holde vinteren ud? Vilde vi for tredie gang kunne leve dette liv uden at knække sammen aandelig? Jo, vidste vi bare sikkert, at det ogsaa blev den sidste vinter, og naar den var gjennemlevet, at det da bar hjemover!

Men det var dette, vi sletikke kunde være saa sikkre paa. Vi trodde paa det i vore lyse timer, men vi tvilte i vore mørke. Og med disse tvil hviskende ind i øret paa os, var tanken paa den kommende, uundgaaelige vinternat som at stirre ind i et uhyre, sort svælg, af hvilket der ikke var nogen udgang.

Man maa som vi, der har gjennemlevet to lange polarnætter for at forstaa tilbunds den virkelige gru, hvormed vi imødesaa den tredie, og derfor ikke beskylde os for fejghed.

Arbejde – virksomhed for haand og hjerne! Det var stadig den bedste medicin mod grublerierne. Og endnu havde vi nok at sysselsætte os med – heldigvis! Siden, da saagodtsom alt virkeligt arbejde var unnagjort, blev det værre, – aa, meget, tifold værre!

Et uhyggeligt iskoss, som vi efter »Frams« afløbning havde havt drivende om styrbord i en ikke ganske farefri nærhed af skuta, gav saaledes Scott Hansen og mig adskilligt at bestille. Vi var den 14de august hele dagen optat med at lave to undervandsminer til bæstet, hver med otte prismer bomuldskrudt. Efterat disse var istandgjort og vi havde faaet nyisen rundt omkring brudt op og to liner med lodder paa, fik vi minerne med sine elektriske ledninger fordelt under isen. Og saa skulde vi til at smelde løs. Alle de andre stod forventningsfulde ombord eller ude paa isen for at iagttage virkningen; Sverdrup og Blessing hver forsynet med øjebliksfotografiapparat for at »ta situationen« i det store eksplosionsøjeblik.

Jeg sluttede den elektriske strøm. Vi ventede os alle et vældigt drøn; men – o, ve! – saa kom der bare et elendigt knald omtrent som af et lidet pistolskud, og nogen virkning paa isen var der nu slet ikke tale om.

Da vi igjen fik halet minerne til os, viste det sig, at tændhætten ganske rigtig var eksploderet, men uden at gjøre nogen virkning paa bomuldskrudtet, som laa der aldeles uskadt, men ødelagt af det indtrængende vand.

Godt! Kameraterne fik sig naturligvis en god latter paa vor bekostning, men vi tabte derfor ikke modet, gjorde bare saa gode »miner« til slet spil som muligt og mente, at imorgen var der ogsaa en dag.

Morgendagen kom. Da la vi ud en mine paa elleve prismer bomuldskrudt. Men da grunden til det mislykkede forsøg dagen forud var, at bomuldskrudtet ikke taalte vand, anbragte vi dennegang krudtet i vandtætte sække, og tændte saa an. Virkningen var storartet. Det smaldt som en kongelig gebursdagssalut. Næsten trefjerdedele af kosset blev bortsprængt og isflakene omkring revet op i mange dele. En anden mine til at faa resterne af kosset fjernet, fik vi derimod ikke til at virke. Her viste det sig siden, at fejlen laa i fængrørene.

Endnu etpar nye forsøg foretog vi, og havde idetheletaget meget stræv med disse minerne, baade med at faa dem istand og faa anbragt dem der, de skulde ligge. En line maa man jo ha trukket hen under isen, hvorfor man maa hugge op baade her og der og gjøre mange brydsomme omveje. Saa skal minerne hales ud til sin plads og fastgjøres i begge ender, og saa er det de elektriske batterier med tilbehør. Det sidste forsøg, den 16de, var med en mine paa tolv prismer bomuldskrudt. Den fik vi heller ikke til at eksplodere, men satte nye fængrør i og tænkte som saa: »Bedre lykke næste gang«.

Men næste dag fik vi andet at tænke paa. Om morgenen ved otte tiden, medens vi endnu laa i vore køjer, blev vi med engang skræmt op ved raabet: »Flaket har revnet! Op og bjerg baadene!«

Flaket, det var det isflak, hvorpaa vi havde bragt vore ting »i sikkerhed«, efterat »Fram« var kommet flot. Under de sidste dages storm og styggeveir var det skrumpet temmelig sammen, og nu kom katastrofen.

Den vagthavendes allarmsignal gjorde, at vi for op af køjen og i klæderne. Vi rev paa os i en fyk og en fart, for vi vidste, hvad det gjaldt, om vi skulde miste baadene, og især den ene storbaaden. Jeg tror ikke, nogen af os brugte over to minutter, før vi var paaklædt og paa dæk. Toilettet var rigtignok derefter, men ingen soldat kunde, naar allarmtrommen gaar, været mere præcis paa pletten, end vi var.

Isen var revnet paa flere steder, ogsaa lige under storbaaden, som dog var anbragt paa et forholdsvis stort koss. Saa maatte vi da i den sure, begende sorte morgen til at trække vore ejendele – det værste arbejde var med storbaadene – over til andre og tryggere steder. Saadanne fandtes der forresten snart ikke mange igjen. Hele ismarken saa ud til at blive mindre og mindre at stole paa. Men vi fik da ogsaa dennegang bjerget tingene vore.

Samtidig var isen idetheletaget begyndt at skrue stærkt. Flaket omkring »Fram« revnede paa flere steder, og under skruningen blev skibet flere gange løftet op for atter at dukke ned, naar isen slaknede.

Scott Hansen og jeg fik, springende fra isflak til isflak, med meget stræv reddet liner og andet tilbehør til vore sprængminer. Vi havde derfor allesammen i det sidste faaet en øvelse i at ballancere paa isflak, som var ganske agtværdig, og vi kunde vist snart ta mesterprøven, om saa forlangtes.

Udover formiddagen stilnede skruningen af, men begyndte igjen paa en frisk og med voldsomme tag ved totiden. Om natten huggede det i skibsbunden altiet, som om vi var gaaet paa et undervandsskjær. Begge skibspumperne blev for sikkerheds skyld, taget op og »skibmanet«, sat ned igjen og drevet rundt omkring.

Imidlertid faldt barometret stadig, og vinden friskede paa, stadig fra samme, lidet hyggelige kant, fra hvilken vi nu en god stund havde havt den. Den 20de august røg det op til en hel storm, som gjorde adskillig ugagn. Blandt andet blæste solskjærmen for »meteorologburet« ned og stenderne brukket, og »Fram« begyndte at drive i alle retninger mellem isflakene. Forat vi ikke skulde blive fjernet altfor langt fra det isflak, hvor vi havde vore oplag, blev skuta gjort fast til isen med to trosser. Hundene, som holdt til derude, var det vondt at se paa. De sprang hylende frem og tilbage fra flak til flak, og først langt ud paa kvælden blev de saa trætte, at de la sig ned. Vi kunde saavidt skimte ryggene deres over foksneen, som laa høj omkring dem.

Vi skulde ellers den 20de ha iagttaget en solformørkelse, men det blev der ingenting af. Det vil sige, lidt af den fik vi jo se, men hverken begyndelsen eller enden. Dog saapas alligevel, at vi kunde konstatere, at vore kronometre befandt sig i den skjønneste overensstemmelse med »sand tid«, og at saaledes ogsaa de tagne observationer hidtil forhaabentlig allesammen var all right.

I sligt uhyggeligt vejr, som det vi i disse dage havde den hele tid, var det et surt slit at maatte arbejde ude paa isen. Den 21de f. eks. var der et rent hundevejr. Stormen ulede og peb omkring os, og snedrevet piskede os i ansigtet. Men ud maatte vi alligevel, Scott Hansen og jeg for vore meteorologiske apparaters skyld og Hendriksen for at hale op en pose, som han havde hængende ude for at samle »hypopoder« (etslags smaa infusorier) til Blessing, der selv ikke kunde gaa ud, da han i den sidste tid havde været hanglesjuk, som man siger, og maatte ta sig lidt i agt. Det var i det voldsomme snefok næsten umuligt at orientere sig, da sneen fór lige i øjnene paa os som millioner af knappenaalstik og gjorde os ganske blinde. Da vi endelig efter meget mas var ombord igjen, mærkede vi først, at vi var blet dyvaade helt ind til skindet, og det gjennem en beklædning som vor. I den grad var snedrevet tæt og voldsomt og melfint – trængende sig ind overalt.

»Fram« laa fremdeles ikke godt, tiltrods for sine to trosser og isankerne. Nogle dage senere gik vi derfor alle mand igang med at forhale hende ind i en bugt og hen til fast iskant. Det uheldige var imidlertid, at bugten var helt bedækket med is saa tyk, at vi kunde gaa paa den. Ved hjælp af gangspillet og ved talje paa trossen og tillige ved, saagodt, som det var muligt for os, efterhaanden at bryde isen op foran baugen, fik vi da lidt efter lidt siig paa hende fremover. Det gik godt om ikke saa braadt, og ved aftenstid samme dag var vi allerede kommet et pent stykke paa vej. Næste dag tog vi fat paa en frisk og benyttede os nu af issag til at skjære raak foran bougen. Og allerede ved middagstid laa »Fram« sikkert fortøjet inde i bugten, med en smal strimmel nyis mellem sig og fastisen og med tre isankere »iland«.

Det ene isanker løsnede under stærk vind om natten den 4de september, og vi maatte straks ifærd med at faa ankeret fast igjen og »Fram«, som var begyndt at svaje ud fra iskanten, halet indtil igjen. Derpaa gik vi igang med at flytte forskjelligt, som hidtil var blet liggende paa isen ved vor forrige lejrplads, hen til den nuværende. Ligeledes blev fangstbaaden og smedjen med tilbehør flyttet did. Ogsaa Scott Hansen og jeg maatte foreta forskjellige flytninger, foruden opsætning af sejldugsteltet, som var blæst ned for os, saa der i flere dage var sjau nok. Efterat flyttesjauen var over gik enhver til sine dagligdagse sysler igjen.

Jeg har før nævnt, at vi endnu havde de voksne hunde ude paa isen. Nu slap vi ogsaa en dag de smaahvalper, vi havde, derud, og Mogstad passede dem. Men den isekspedition havde de nok ikke godt af. Vaade og skidne var de, da de blev sluppet ud, og to af dem fik stygge krampeanfald, saa Mogstad havde sin fulde hyre med at faa dem ombord igjen. Etpar bragte vi ned i salonen, de andre la vi i en lun kasse paa dæk, og de, som havde faaet krampeanfaldene, kom sig derpaa lidt efter lidt. Om eftermiddagen blev der varmet vand, og alle hvalpene blev badet af Sverdrup og Mogstad, hvorpaa de blev puttet i en sæk med sagflis til de var rigtig godt tørre. Saa blev de i en anden sæk baaret ud paa isen, hvor der af forkappen var lavet nyt hus til dem, og hvor de fik et lunt og godt leje i høvlflis.

Dagen efter slap Mogstad dem foranden gang ud paa isen igjen, men da skulde Dere seet for syn! Saa skinnende rene og pene var de nu, saa vi knapt kunde kjende dem igjen. Og sligt spillende liv der var blet i dem. De hoppede og dansede og sprang, som de var besatte. Etpar af dem gjorde rigtignok en liden kolbøtte ud i raaken, men klarede sig selv op igjen, og syntes efter gaardsdagens varme bad ikke nu at ha nogen skade af det kolde. Ja, det var en forandring. Ellers gik livet ombord nu sin vante gang en stund udover. Hver syslede med sit, og altid var der nok at gjøre for alle. En sjau, som flerheden af os helst vilde være kvit, var den turvise tørn i kabyssen. Der var enkelte, som sletikke kunde forlige sig med kokketjenesten, og dette pligtarbejde havde tidligere i tidens løb mangengang givet anledning til private rivninger, ofte af noksaa ubehagelig art. Vi havde bare en eneste iblandt os, som ligte kjøkkenarbejdet noksaa godt, og det var Lars Petterson. Og glade var vi derfor alle, da det nu med hans eget, fri samtykke blev bestemt, at han skulde overtage kabyssen alene. Medens enkelte af de andre, som tidligere havde havt sin tørn der, kun havde grejet opgaven saa som saa og under adskillig og berettiget kritik, tiltrods for, at de altid havde forlangt og tillige faaet en mand tilhjælp, mente Petterson paa, at det arbejde, det grejde han godt alene. Ja, han tilbød sig endog i fristunder at arbejde for os, om der var noget, vi vilde ha gjort. Og det skal siges til hans ære, at han fór ikke med skryt. Uden at bruge spor af hjælp, holdt han byssen i en orden saa mønsterværdig, som den neppe tidligere havde befundet sig i, og stellet var ogsaa ellers godt og maden vel tilberedt. Men det bedste ved det hele var, at et stof til uro, strid og uafladelige rivninger for fremtiden hermed var bragt ud af sagaen.

I slutningen af august havde vinden endelig vendt sig og var os nu en længere tid gunstig. Og en observation, som vi foretog den 12te september, godtgjorde, at vi nu kunde fejre den 85de breddegrad. Dette var alligevel ikke saa daarligt et resultat i løbet af en fjorten dages tid. Humør-barometeret, som under al den megen modvind og alt det vonde vejr og slit og slæb, vi nu en lang stund havde havt, just ikke havde staaet synderlig højt, steg med engang ganske storartet. Slige stemningsmennesker var vi allesammen blet under forholdenes magt, – naturligvis mere eller mindre. Den eneste, hos hvem der tilsyneladende aldrig var nogen forandring at se, ligesaalidt i humør som i væsen, var kaptejn Sverdrup. Han var og blev stadig den samme rolige, jevne, klart beregnende mand. Det saa nærmest ud, som om der ikke fandtes den ting til, der kunde bringe denne mand ud af ligevægt. Om dette virkelig forholdt sig saa, eller om det var mandens enestaaende evne til selvbeherskelse, der lod det se saaledes ud, medens han kanske led som vi andre og kanske vel saameget som vi andre indvendig, – derom skal jeg ikke kunne udtale mig. Men lige beundringsværdig blev denne urokkelige ro i ethvert tilfælde.

Den 14de september forlod midnatssolen os for iaar. Og mere end etpar, tre uger vilde der hellerikke hengaa, førend solen ogsaa kom til at forlade os om dagen og ta afsked med os for godt for dennegang. Saalangt mod nord, som vi nu befandt os, steg solen nemlig, naar den først begyndte at vise sig, temmelig hurtig paa himmelen, men dalede om høsten, naar den forlod os, ligesaa hurtig.

Saa stod da den lange vinternat der allerede og gløttede paa døren og spurgte, om vi var færdige til at ta imod den?

Jaja, der var vel ingen raad med det? Ta imod den, det var vi pent nødte til, enten vi likte det eller ikke. Og vi havde desuden selv med fri villie og med frit overlæg givet os polarisens farer og uhygge ivold. Der var ingen, som dengang tvang os, og da fik vi ogsaa som mænd finde os i, hvad skjæbnen førte i vor vej. Det var grej nok skuring, det!

De paafølgende dage fik Scott Hansen og jeg et adskillig brydsomt arbejde igjen. Den stadige uro i isen havde nemlig ødelagt det observationshus, som vi havde havt paa det nye isflak, men et observationshus maatte vi ha. Ombord var det ikke raadeligt at bringe de mange, fine instrumenter. Der var der altformeget jern, som vilde komme til at øve skadelig indflydelse paa dem, og kunde vi faa et godt og sikkert observationssted til dem ude paa isen, var det det bedste.

Vel, saa gik vi til at bygge, – opføre et ordentlig solid hus med isblokke til grundmur. Scott Hansen skulde være bygmester og jeg fragte materialerne frem. Det sidste var en ordentlig sjau. Isblokkene, som vi havde bestemt os for at bruge til grundmuren, laa spredt omkring et iskoss et godt stykke vej ifra os. Der formede jeg dem saa nogenlunde til med en øks, stablede dem op paa slæden og skulde saa med syv hunde foran kjøre dem ned til byggepladsen. Men det var de værste trækdyr, jeg nogensinde har havt at gjøre med. Da de iforvejen omtrent ikke var trænet til sligt arbejde, vilde de gjøre alt andet end trække. De gav sig til at slaas indbyrdes foran slæden, eller de la sig plat ned i sneen. Saa maatte jo svøben frem og svinges over de gjenstridige. Fy, for et mas! Jeg holdt paa i flere dage med denne iskjøring, førend vi var færdig, og jeg tør sige, at det var et arbejde, som slet baade paa kræfterne og taalmodigheden. I det sidste fik vi imidlertid god bistand af kaptejn Sverdrup og ud paa formiddagen den sidste dag ogsaa af Hendriksen, Juell og Bentsen. Da en revne i isen havde afbrudt færdselen til vort ishentningssted, maatte jeg med Hendriksens hjælp søge op et nyt, som vi endelig fandt paa den modsatte side af en raak. Men dette blev slit værre end værst. Efter etpar vendinger med hundene indsaa vi straks, at det eneste, her var at gjøre, var at bære vort bygningsmateriale bort til kanten og først der læsse paa slæden, da vi ellers kunde resikere at miste baade hunde og slæde i raaken. Hendriksen slæbte paa isblokker, saa sveden randt af ham, og jeg kjørte med samme resultat, for nu havde vi ikke mindre end fire mand at holde med is, saa der var ikke pusterum at faa. Men ved middagstid var endelig huset færdigt. Vi plantede det norske flag paa taget og indviede vort observatorium højtidelig med en skaal saavel for bygmesteren som for hans medhjælpere, – deri ogsaa hundene, deres trassighed tiltrods, indbefattet. Men ikke, fordi jeg tror, de paaskjønte vor ædelmodighed.

Et arbejde, som hver eneste dag forvoldte os meget slit og mas, var at lænse maskinrummet for det vand, der stadig sivede ind fra den skjulte lækage. Vi benyttede til dette arbejde askehejsen og askepøsen. Der var nemlig allerede for meget is dernede nu til at pumperne kunde bruges., Amundsen stod nede i rummet og øste op i vand og is og to mand hejste op og slog det ud over rækken. Vi kunde holde paa med dette arbejde fra morgenen af og helt til klokken 5 om eftermiddagen i et kjør omtrent, saa en skjønner, det var ikke lidet, skibet trak. Det blev derfor besluttet, at man skulde hugge hul i isen om styrbord og prøve paa at faa den underskruede is op, for siden at gjøre forsøg med at »maure« udenbords.

Den 22de september var etslags mærkedag; det var nemlig akkurat to-aarsdagen for, at vi kom fast i isen. Scot Hansen tog desuden om eftermiddagen en observation, der godtgjorde, at vi nu befandt os paa 85° 2' n. br. og 82° 5' ø. l. gr. Vi fejrede begge begivenheder med en punschebolle og havde hele aftenen travlt med paa kartet ved passerens hjælp at maale ud hvor langt vi i disse to aar havde drevet. De resultater, vi forsaavidt kom til, var forresten ikke opmuntrende, naar hensyn toges til det lange tidsrum, hvori vi nu havde holdt paa, og endnu mindre, da vi gav os til at maale paa kartet i den retning, vi skulde frem. Det eneste, som vi faktisk havde at stole paa, var, om vi til sommeren kunde faa bruge dampmaskinen, det vil sige, om vi kom ind i tilstrækkelig store raaker, som gik i den forønskede retning. Ellers kunde der, efter de tidligere indvundne resultater at dømme, gaa baade to og tre aar endnu, førend vi endelig slap ud af vort fængsel. Vor største bekymring var og blev alligevel vor kjære »Frams« lækage. Det gik imed os ligesom med en mand, der bærer paa en skjult sygdom. Han vil saa nødig tro, at der er nogen virkelig fare paafærde, men symptomerne er der og pirker daglig i ham. Skjøndt vi snakkede saa lidet som muligt om denne lækken, følte vi alligevel instinktmæssig, at det var den, som ikke alene vi selv, men ogsaa de andre stadig havde i sine tanker.

Ved udgangen af september maaned sank temperaturen helt ned til ÷25°. Som følge heraf blev det nu nødvendigt at skaffe hundene, der tidligere havde holdt til paa den aabne is, et ordentligt husly. Det samme maatte gjøres med smedjen, hvor Petterson siden isbristningen hellerikke havde havt tag over hodet. Saa nu maatte der til at arbejdes og mases med dette. Til de voksne hunde tog vi og lagede hus af en hel del proviantkasser. Vi tog dem og stablede oppaa hinanden og tættede med sne, og til hvalpene gjorde vi hus paa samme maade af forlugekappen. Husene blev saa lune, at naar der udenfor var 25 graders kulde, var, der derinde bare syv grader.

Smedje byggede Petterson sig paa samme maade, som vi tidligere havde bygget observationshuset. Han var saare stolt over sit bygværk, da han var færdig og svært glad over at kunne faa arbejde under tag igjen.

Han kaldte det for »Polarisens smedje & mekaniske værksted« og lod male et vældigt skilt med dette storartede navn paa, som han satte over døren.

Den 6te oktober viste solen sig for sidste gang denne høst og vinternatten begyndte. Som et middel imod vor farligste fiende i mørketiden, fandt Amundsen og jeg paa, at vi skulde indlede etslags skriftlig korrespondance med hinanden om allehaande emner. Den skulde nedskrives i en bog, som skulde opbevares hos en af os. Som thema for vore betragtninger satte vi saaledes bl. a. op en sammenligning mellem tidligere polareksp editioner og vor, og kom da herunder til følgende resultater:

»Ingen ekspedition havde været saalænge uden forbindelse med land og samkvem med andre mennesker.

Ingen saalænge været uden ferske fødemidler og havt saa lang polarnat, som vi. Men samtidig havde desuagtet:

Ingen havt bedre udrustning, bedre sundhedstilstand og mindre strabadser.

Ingen naaet frem til en saa høj, nordlig bredde som vor eller havt slige videnskabelige resultater at opvise.«

Amundsen og jeg fortsatte denne skriftlige meningsudveksling et langt stykke udover vinteren og kom begge til den anskuelse, at det var os til stor hjælp i vore triste timer. Det blev fra nu af og udover mere og mere paatageligt, at de, som havde en eller anden aandelig interesse at falde tilbage paa, var de, som la for dagen den største modstandskraft mod de mørke tanker. Dette sender jeg ogsaa som et vink til dem, som maatte ville være med paa senere ekspeditioner af lignende natur.

Den 7de oktober fandt Jacobsen paa en skitur, han foretog udover isen, en rækvedstok. Den blev om eftermiddagen af Sverdrup og finderen fragtet hjem paa en slæde. Den var omtrent otte fod lang, – øjensynlig drivved, som var passeret ud gjennem Lenaflodens munding. Det var iethvert tilfælde et interessant fund.

Den 19de oktober viste vore observationer, at vi befandt os paa 85° 45' n. br. Temperaturen var ÷29°. Det værste arbeide var paa denne tid unnagjort og naar der ikke kom noget særligt paa, som optog os en enkelt dag, benyttede vi nu tiden hovedsagelig til udflugter paa ski for at skaffe os god motion og god madhug og ikke mindst for at faa dagen til at gaa og friske paa humøret.

Med forskjellig slags beklædning var vi nu godt forsynet, men det, som det skortede os paa var vanter. De, vi havde havt med os hjemmefra, var forlængst udslidte, og vi vidste nu ikke bedre raad end at prøve paa at sy os nye af gamle bukser og lignende materiale. Men det viste sig snart, at detslags vanter ikke duede videre i den stærke kulde. Naar vi nyttede næverne til arbejde, gik de endda an og da tog vi dem paa. Men til brug paa vore skiture og lignende, sydde vi os vanter af ulveskind, som vi paa den maade kom til at betragte som etslags stadsvanter.

Den 25de oktober begyndte isen igjen at bli betænkelig urolig. Den slog en vældig revne lige om bagbord, saa vi atter maatte til at flytte en hel del af vore sager, der blev stærkest truet. Uroligheden holdt sig ogsaa de følgende dage; der opstod flere raaker og skruede af og til temmelig stærkt og det lige ind paa skibet. Skruningerne var jo ikke saa voldsomme, at vi fandt os beføjet til at rømme iland, men alligevel havde vi alting indtil vore skibskister parat ved svalkelemmen og holdt stadig øje med isen. Imidlertid fik vinden drift paa ismasserne og skruningen ophørte efterhaanden.

November maaned kom og med den tog snestormene sin begyndelse. Den 11te fik vi en saadan fra s. s. o. med en hastighed af optil 15. m. Temperaturen var helt nede i ÷38°. En uhyggelig dag! Den musik, som vækkede os om morgenen, var stormens ul og hvin og hvasse skrig i takkel og taug, og satte vi hodet ud gjennem salondøren, piskede snedrevet os i ansigtet, saa vi rent mistede pusten og havde vor nød med at faa døren lukket til igjen. Det var, som et gammelt ord siger, et vejr, som man ikke engang vilde slippe en hund ud i. Men for vore hunde lod det ikke til at være saa værst »hundevejr« alligevel. De holdt til som ellers ude paa isen, brød sig ikke om at krybe i ly inde i husene sine, men havde lagt sig flad ned i sneen. De var snart ganske nedsneede, saa vi saavidt kunde se hoderne deres stikke frem som under en hvid natkappe.

Ellers holdt »Frams« mandskab sig hele denne dag omhyggelig inden døre. Bare vi, som skulde aflæse meteorologien, maatte ud og prøve paa, om det skulde kunne lykkes os. Men det var et haardt arbejde. Ikke engang vore skindklæder skjænkede os den fornødne beskyttelse mod vinden og snedrevet. Vi fandt de forskandsninger, vi havde opført paa isen, nedsneede og havde den allerstørste møje med at finde vore instrumenter igjen. Vi fik den paafølgende dag et stridt arbejde med at grave vore sager frem af snefonnerne. Da kom ulveskindsvanterne godt med. Det var første gang, vi brugte dem, og vi fandt, at de var udmærkede.

Vi drev nu stadig vestover og kunde saaledes snart vente at passere den 60de længdegrad, – hvilket vilde sige det samme som, at vi da havde drevet over det ukjendte polarhav mellem de nysibiriske øer og Franz Josephs land. Vi imødesaa denne begivenhed med virkelig længsel. Den betød nemlig hverken mere eller mindre, end at vi, naar dette var opnaaet, kunde betragte vor opgave som løst, og at vi fra nu af havde ret til at sætte alle anstrængelser ind paa atter at komme ud af isen og faa sætte kurs for hjemmet. Og havde vi først passeret den 60de, vilde ogsaa i saa henseende meget være vundet. Thi vi var da kommet ind i kjendte farvande, hvorfra andre end vi tidligere med held havde klaret sig ud.

Det begyndte at vise sig, at snart en og snart en anden af ekspeditionens medlemmer følte sig uvel, at sundhedstilstanden kortsagt ikke var saa god som før. Aarsagen hertil maatte utvilsomt søges i mangel paa bevægelse. Den temmelig bratte overgang fra stadigt og anstrængt arbejde til forholdsvis uvirksomhed, der jo i og for sig ikke egentlig var heldig, blev hellerikke af de enkelte tilstrækkelig ophævet ved bevægelse i fri luft. Kaptejn Sverdrup maatte derfor paabyde alle som en hver eneste dag at ta en tur paa allermindst to timer ude paa isen. Da længere udflugter ikke var tilraadelige paagrund af det herskende mørke, foretoges disse friluftsbevægelser helst som spaserture lige i skibets umiddelbare nærhed.

Flere dages snetykke og overskyet himmel umuliggjorde i denne tid alle observationer. Først den 27de november fik vi saapas klar himmel, at vi kunde tage en stedsbestemmelse. Da denne var udregnet, viste det sig til vor store glæde, at vore forhaabninger om snart at kunne passere den 60de længdegrad allerede var opfyldte. Den var passeret; vi befandt os nu paa 85° 29' n. br. og paa 57° 41' ø. l. Jeg behøver neppe at forsikkre, at dette resultat blev modtaget med ligefremme jubelraab. Ja, jeg tror, jeg tør sige, at under begge de to nu henrundne aar, som vi havde ligget bundet til isens og vindenes nykker, havde stemningen aldrig været saa høj hos os. Det var, som vi løftedes højt, højt op i lys og glade forventninger, fra et mørkt, taagefyldt dyb af mismod.

Det var længe siden, vi nu havde følt os oplagte til at tømme et glædens bæger. Vi, som altid tidligere havde fejret vore kameraters fødselsdage, havde saaledes ladet vor ven Blessings, der indtraf den 29de september, hengaa i stilhed. Lidt bedre forpleining var det eneste, hvormed dagen pegede sig frem foran de andre. Hverken han selv eller vi, hans kamerater, var i det rette humør. Det vilde været at gjøre vold paa os selv, om vi havde prøvet paa at se »feststemte« ud.

Lidt bedre, ja betydelig bedre humør var det over os paa kaptein Sverdrups fødselsdag, den 31te oktober. Da havde vi gaaet heldig klar af en tidligere omtalt skruning og havde vinden godt med os. Sligt lettede altid sindet. Vi tilbragte dengang aftenen hyggeligt sammen med sang og musik og siden med et gemytligt slag kort.

Men at vi nu faktisk havde passeret den 60de, det var noget det! Det maatte fejres og fejres med glans! Vistnok kunde vi ikke se noget land – kunde hellerikke nære haab om endnu at faa noget at se; men efter vore beregninger maatte vi ha passeret Kap Fligely paa Franz Josephs lands nordpynt, og dette skulde nu befinde sig i en 50-60 sjømils afstand ifra os.

Scott Hansen, Amundsen og jeg maatte nu som ved tidligere anledninger overtage hvervet som festkomite. Den 28de om morgenen var vi meget tidlig oppe for at arrangere. Salonen blev som sædvanlig dekoreret med flag og faner. Fram-standeren med det norske flag over fik idag hæderspladsen, og rundt paa sidevæggene blev fanerne placeret. Til standeren blev der i dagens anledning fæstet et vers, saalydende:

»Saa fandt du da frem en lykkelig dag.

Kap Fligely dig længe holdt stangen.

Vi hejse nu vil vort fædrelands flag,

for du blev ej i vildnisset fangen.

Saa kommer du hjem en lykkelig dag,

hvor kjendte sjøer dig slikker.

Du holdt, hvad du lovet, da du kaldet blev »Fram«,

derfor tusene tak vi dig skikker!«

Derpaa purrede vi ud med kanonsalut og orgelmusik. Ogsaa Petterson havde været tidlig paa benene og kunde opvarte til frokost med fersk kage.

Alt arbejde, med undtagelse af kjøkkenarbejdet i kabyssen og de meteorologiske aflæsninger, fik i dagens anledning hvile. Ved 1-tiden holdt vi stor festmiddag og samledes om aftenen omkring en punschebolle, foruden at der blev trakteret med forskjellig slags konfekt. Kaptejn Sverdrup udbragte skaalen i dagens anledning, til hvilken han knyttede en tale, hvori han ønskede os tillykke med de indvundne resultater og mindede os om, at vi nu kunde anse os for at være kommet indenfor den civiliserede verdens meridian, saasom den længdegrad, vi befandt os paa, ogsaa skar Kabarova, hvor der var baade kirke og præst. Vistnok laa vi endnu paa en temmelig høj breddegrad, men efter hvad observationerne i den sidste tid havde godtgjort, tog ogsaa højden af i samme mon som længdegraden minkede.

Vi kunde derfor nu alligevel ha godt haab om fremdeles at drive mod syd og vestover og saaledes imødese en sikker befrielse af vort isfængsel indenfor et ikke altfor langt tidsrum. Og han vilde nu tillige takke os for det gode forhold, vi altid havde bestræbt os for at vise ombord, og bad os om med taalmodighed at afvente befrielsen.

Tiden gik, og julen nærmede sig med stærke skridt. Kokken begyndte allerede sine forberedelser med kagebagning og lignende, men med festmaaltidet forøvrigt havde det kun daarlige udsigter. Forrige vinter kunde vi da idetmindste paradere med fersk bjørnesteg paa bordet, men dennegang? Ikke mere ferskmad end bag paa min haand, og ikke viste der sig nogen anledning til at faa noget heller.

Altsaa maatte vi baade julekvælden og juledagene nøje os med de almindelige, hermetiske sager. Bevares vel, de var meget gode og velsmagende i og for sig selv, men nu havde vi levet paa dem saa vel og længe, at de omtrent ingen smag havde i munden paa os. Vi syntes, det smagte ens altsammen, og det var noksaa pudsigt at se, for nogen ørrende smaa portioner der skulde til for at mætte f. eks. slige kraftkarer som Hendriksen og Bentsen. De fleste derhjemme vilde utvilsomt ha sagt, om de havde seet den opdækning, vi bænkede os om julekvælden, at det var svært til god mad – og jamen var maden bra nok. Men hvad hjalp det os, naar dette nu i toaars tid havde været vor stadige bespisning. Vi havde med glæde byttet altsammen bort mod det tarveligste stykke ferskt kjød eller fersk fisk. Og saa kom dertil denne tungsindigheden, som altid skulde overfalde os paa disse højtidsaftener og ligge og tære os med sin sugende hjemve, med fantasier om kimende kirkeklokker og tændte juletrær og alt dette, som nu bare gjorde ondt og værkede som et aabent saar.

Som julekvælden gik hen, saaledes ogsaa juledagen. Hele dagen rundt gik elleve tause mænd omkring hinanden uden at mæle et ord omtrent indbyrdes, udenom det allermest nødvendige. At sige, at det var den kjedeligste jul, jeg har oplevet, er ikke nok; det var den mest sørgmodige, og den samme fornemmelse havde vistnok alle de andre. Vi begyndte ligefrem at undgaa hinandens selskab for i mest mulig ensomhed at kunne frit overgive os til vore egne, sygelige grublerier. Og denne »julestemning« blev ingenlunde forbedret ved de sidste observationer, da disse godtgjorde, at vi var drevet tilbage istedetfor frem.

Det var nu vor julegave. Og saaledes vippede vore forhaabninger og vor sindsstemning med dem op og ned som en baad i sjøgang. Snart højt oppe paa bølgetoppene, snart dybt nede i bølgegraven, saa dybt, at det kunde se ud for os, som om vi aldrig skulde skjære op igjen.

XI.

Fra nytaar 96 til det vaares.

Nytaarsbetragtninger. – En god nytaarsgave. – Ufrivillig dovenskab. – Af min dagbog i januar. – Hvad to og et halvt aars uafbrudt samvær har at betyde. – Nervesyge og paa pinebænk. – Februar kommer med isbristning og skruning. – Den sidste vinternat forbi? Voldsom temperaturforandring og en general storm. – Ubehagelige dage. – Der danner sig nye raaker. – Som at tørne ud i bare skjorten. – Efter stormen. – Kunde været værre. – En kjærkommen visit og et kraftigt goddag. – Vi fraadser i fersk bjørnesteg. – Velkommen sol! – En lykkedag. – »Prøv det sjøl.« – En heldig overbevisning. – Nyt hurra for »Lina.«

NYTAAR 1896!

Hvad skulde det nye aar bringe os? Godt eller ondt, fængsel eller frihed?

Ja, den som paa forhaand kunde sige dette.

Endskjøndt nej? For sæt, at det var mig forundt at løfte paa en flig af fremtidens forhæng, at jeg fik skue ind i den, og at det, som jeg saa, var et skib af en underlig kort og bred konstruktion og med tre høje master med udkigstønde paa toppen af stormasten, der fremdeles ved aarets slutning som nu ved dets begyndelse laa indfrosset mellem højt optaarnede ismasser? Sæt, at det var dette syn, fremtiden viste mig, saa jeg ogsaa maatte vide, at de mænd, som jeg kunde skimte ombord, gaaende rastløst urolig frem og tilbage paa dækket som vilddyr i bur, uafladelig frem og tilbage, frem og tilbage, det var mine kammerater og mig selv. . . . .

Nej, nej! Lad mig da heller ingenting vide, men faa lov til at haabe.

Det vil jo alle forstaa, at nu, da vi, som nævnt, havde ret til at anse den os betroede opgave som gjennemført1), maatte vor higen efter at komme løs, bryde os ud af isen og faa vende stævnen hjemover mod dem, som sad i angst og længsel efter os derhjemme, blive stærkere end den nogensinde havde været. Og derfor blev ogsaa tvilene om at faa se vort haab gaa i opfyldelse, desto mere nagende.

Kunde vi ikke tilbringe nytaarskvælden i nogen særdeles munter stemning, – den var snarere noksaa nedtrykt hos samtlige, – forsøgte vi ialfald paa at bibringe aarsskiftet et saa festligt præg som det var os muligt. Klokken tolv ønskede vi hinanden et hjerteligt »godt nytaar!« og lod slaa otte glas paa skibsklokken. Det klang underlig højtideligt i det stille vejr.

Jeg var den, som var gaaet op paa dæk for at udføre dette højtidshverv. Jeg kjendte da straks, at det trak ifra n. v., hvilket vilde sige, at vinden havde vendt sig til fordel for os. Jeg øjeblikkelig hen for at se paa »Lina«. Ganske rigtig, ogsaa den havde forandret retning til det bedre. Lad mig her straks, for at undgaa senere misforstaaelser, skyde ind, at nu, da vi vilde sydover og hjem, var det ikke mere de sydlige vindretninger, som var vor ven, men nordenvinden. Altsaa, akkurat som før, men bare stik modsat.

Den, som skyndte sig ned i salonen for at bringe kameraterne dette glædelige nytaarsbudskab, var jeg.

Dere kan tro, at det lyste op i ansigterne paa dem med en eneste gang. Det var akkurat, som de var blet forvandlet. Passiaren kom pludselig igang, og vi tilbragte en rigtig hyggelig times tid sammen, – den første i det nye aar – i samtale om alskens ting, mest naturligvis om vore fremtidsudsigter.

Hele januar maaned var der lidet eller ingenting at gjøre ombord udenom det dagligdagse stel i kabyssen o. l. Det eneste skulde da være, at Amundsen tog sig til at lave blikhylser istand til miner, som senere paa aaret skulde bruges til at sprænge isen med, og at Scott Hansen fyldte hylserne og gjorde et par forsøgsminer istand. Ellers omtrent ingenting af interesse. Et par citater tat iflæng af min dagbog fra denne tid, viser kanske allerbedst forholdene:

»9de januar. Den eneste, som har lidt sysselsættelse er Amundsen, som holder paa med at arbejde krudtminer. Hendriksen hugger op vandhullet hver morgen og er svært hjælpsom, om der er noget, som skal gjøres. Intet nyt at bemærke. Vinden er god, den er fra . .« (s. s. v.)

»14de januar. Dagdriverliv som igaar. Sverdrup konstruerer baadtyper. Scott Hansen lader og steller istand en krudtmine af de af Amundsen arbejdede, for at forsøge virkningen gjennem et boret hul i isen, som er ca. 3,5 mtr. tyk. Blessing tog i eftermiddag nogle luftelektricitetsprøver. Petterson er i kabyssen, jeg ved meteorologen. Idag blev finnesko udlaant til de, som vilde ha . . .«

»21de januar. Ja, hvad skal jeg skrive om? Den ene dag er jo akkurat lig den anden. De samme mennesker og dyr, den samme isørken rundt omkring, den samme bevægelse af væsenerne i denne ørken. Den samme aand. . . . .«

»23de januar. Sendte loddet ud til 3000 mtr. og inden middag var det atter indhalet igjen, men ingen bund. Scott Hansen og jeg tog i formiddag en stedsbestemmelse. Scott Hansen sætter nye bunder i sine skaller. – Jacobsen fører ind i skibsjournalen, . . . Amundsen driver med fabrikation af krudtminer . . . .«

I samme dur gaar det hele januar maaned igjennem. Men dette dagdriverliv ovenpaa høstens og forvinterens travle virksomhed og ofte næsten for voldsomme slit var alt andet end heldigt. Var man anlagt iforvejen for pirrelighed og humørsyge, skulde denne uvirksomhed ikke bidrage til at forbedre stemningen. Især, som vi jo endnu havde vinternatten tyk og tæt og knugende omkring os, stængende for udsynet og hviskende os sine onde, mismodige tvil ind i det ofte altfor aabne øre.

Og glem saa ikke dette: Elleve mand har nu tilbragt over to og et halvt aar i dagligt samvær, saa tæt ind paa hinanden, som det overhodet er muligt. Der fandtes neppe den ting mellem himmel og jord, som vi ikke havde snakket op og op igjen om, indtil det uudholdelige, jeg kunde gjerne sige det kvalmende modbydelige. Følgelig endte det med, at vi simpelthen ikke alene selv lod være at snakke, men hellerikke mere taalte at høre andres passiar. Ja, det var et underligt samliv dette, naar jeg nu tænker tilbage paa det, – et samvær, hvori vi ofte var bidske mod hinanden, og glæfsede efter hverandre som sinte dyr, skjønt vi sletikke inderst i vort hjerte mente det. Vi havde jo tvertimod lært i denne lange tid grundigt at kjende og vurdere hinandens egenskaber. Men det lange ørkesløse liv havde endt med at gjøre os i den grad sygeligt nervøse, at vi ordentlig følte trang til at skrige, naar der var noget, som tirrede os. Og det skulde der omtrent ingenting til. Saa gik vi da hver for sig vore spaserture paa dækket og talte kun det allernødvendigste indbyrdes.

Et ganske pudsigt udslag fik denne sygelige ømfindtlighed, naar vi om kvælden var samlet nede i salonen, og der var f. eks. to af os, som begyndte at diskutere et spørgsmaal, som tilfældigvis interesserede dem begge. Der var nemlig etpar iblandt os, som havde en slig kjæphest, som de gjerne red sammen. Da skulde man seet paa os andre. Da vi sad tause, optaget af vore egne funderinger, og de to snakkede højt, efterhaanden højere og højere, ivrigere og ivrigere, var det jo en fysisk umulighed for os at undgaa at høre paa dem. Vi holdt det gjerne ud en stund uden at si noget, skjøndt dette snak op ad stolper og ned ad vægge – som det ialfald i det humør, vi befandt os i, forekom os at være – plagede vore trommehinder noget forfærdeligt. Men tilsidst, naar det aldrig vilde holde op, blev det os uudholdeligt. Og da kunde man se først en, saa en til, saa endnu en, først begynde at vride paa sig, som laa de paa en pinebænk, saa pludselig rejse sig med et energisk ryk og et udtryk med øjnene til de snakkesalige, som ikke var at misforstaa, og derpaa rende ind i sin lugar og smelde døren i efter sig.

Hele januar maaned havde vi føjelig vind, og den 31te viste observationerne os, at vi nu befandt os paa 84° 51' n. br. og 29° 59' ø. l. Stemningen ombord var derfor i denne tid idetheletaget meget god. Vi var nemlig nu drevet over til samme længdegrad, som Vardø ligger paa. Naturligvis var ikke dette ensbetydende med, at vi nu bare simpelthen kunde stikke sydover og hjem. Aa nej! Det var nok saare langt ifra det endnu og endnu vilde vi ha et langt stykke vej at drive og faa meget at kjæmpe med, før vi kunde haabe at faa bryde os ud. Men noget var vundet, og vi fik være glade for det.

I februar maaned begyndte isen at sprække og skrue. Baadene saavelsom vort depot ude paa isen blev stærkt truet, saa vi fik det travlt igjen med at bjerge og bringe vore sager bort til sikkrere forvaringssteder. Lige i nærheden af skuta aabnede der sig temmelig respektindgydende raaker, saa vi gik i stadig frygt for en gjentagelse af den isskruning, vi forrige aar havde været udsatte for. Der blev derfor stadig, nat som dag, holdt skarpt udkik med isens bevægelse, saa den ikke skulde overraske os uforberedte.

Den 12te februar saa vi for første gang atter det velsignede dagslys igjen. Aa, for en lykkefølelse, det fylder sjælen med, efter den lange, sorte vinternat atter at se lyset. Det var som at vaagne og puste ud efter et langt, ondt mareridt. Den 12te var ogsaa ellers en af de gode dage. Vinden var vedvarende gunstig, saa vi vidste, at vi maatte være drevet et godt stykke sydover. Derfor var det med et frejdigt haab om, at den vinternat, som nu var forbi, ogsaa havde været vor sidste. Vi hilste dagslyset velkommen. Den 15de februar tog vi en observation, som viste, at vi nu befandt os paa 84° 20' n. br. og 23° 20' ø. l. Dette gik jo rigtig, som om det var bestilt!

Den 21de fik vi en ligesaa pludselig som voldsom temperaturforandring, idet thermometeret fra ÷47 grader steg helt op til ÷6. Barometerstanden gik samtidig den modsatte vej. Ikke nogensinde tidligere paa hele turen havde vi havt saa lav barometerstand. Vinden var fra s. s. o. og øgede paa udover dagen, til den om aftenen gik over til orkanagtig storm med snedrev. Saa voldsomt tog vinden, at det var omtrent en umulighed at vove sig ud under aaben himmel. Rigtignok føltes vinden under den pludselige temperaturforandring fra voldsom kulde til, hvad vi under vore forholde kaldte mildvejr, omtrent som en lun sommerbris hjemme, men vindtrykket var uhyre, og sneen piskede os saa ihærdigt i ansigtet, at vi hurtigst muligt ærbødigst drog os tilbage. En anden, ret kuriøs følge havde den pludselige temperaturforandring: Vi overfaldtes allesammen af hodepine, som imidlertid lettede lidt, efterat vihavde tat os hver en dosis antipyrin.

Stormen varede med uformindsket kraft ved i flere dage, medens temperaturen derimod atter dalede ned i ÷30 grader. Tænke paa at udrette nogenting i dette vejr, var der ikke tale om. Hellerikke var opholdet i salonen videre hyggeligt, da det viste sig umuligt for stormens skyld at faa lagt i kaminen. Den gav røg fra sig som en fabrikpibe, saa vi holdt paa at kvæles. Vi opholdt os derfor for det meste paa fordækket i ly under snesejlet og tilbragte tiden med at spasere frem og tilbage. Eller vi drog os tilbage til vore lugarer.

I denne storm aabnede der sig endnu flere raaker omkring skibet, end der allerede var i forvejen, og det begyndte at skrue tildels noksaa haardt. Vi maatte derfor flere gange ud paa isen for at bjerge sagerne vore, og vi gik i en stadig ængstelse for, at skruningen skulde drive ismasserne ind over os og tvinge os til at forlade skibet. Undertiden dannede raakerne hele store indsjøer, der i flere dage hindrede os fra at komme til vore observationshuse og adskillige andre ting, der var drevet fra os med det løsrevne isflak. Vi gjorde gjentagne forsøg paa at komme over raaken, men maatte tilsidst opgi dem og vente taalmodigt, til vejret bedagede sig en smule. Det var ikke sødt at være med under disse landingsforsøg. For slig som det blæste, og i 30 graders kulde! Da føler man det dobbelt. Trods vi var iførte vore allervarmeste skindklæder, kjendte vi vinden som et isnende pust igjennem marv og ben. Det var akkurat, som vi skulde tørnet ud i bare, tynde skjorten.

Men endelig fik da ogsaa denne stormen blaast sig træt, og da vejret bedagedes en smule, var det første, vi havde at gjøre, at gi os til at lede efter vore sager ude paa isen. Det var nemlig altsammen nedsneet. Det var et koldt arbejde, at grave det frem igjen, men det, blev da gjort. Vel færdige med dette, var det at forsøge at faa en observation. Efter stormens styrke at dømme, var der nemlig grund til at befrygte det værste, at vi atter havde drevet betydelig nordover. Observationen lettede os heldigvis for en stor del af vor frygt. Vi var drevet noget tilbage, men ikke nær saameget, som vi havde antaget.

Det var nu ikke mindre end seksten maaneder, siden vi havde nydt den ære at hilse paa hs. majestæt polarbjørnen, og over et aar, siden vi havde smagt ferskt bjørnekjød. Der blev derfor ligefrem begejstring ombord, da Petterson, som havde noget at ordne med sejlindklædningen paa fordækket, tidlig om morgenen den 28de februar kom springende ned og meldte, at der var en bjørn med unge i farvandet ude paa isen. Kaptejn Sverdrup, som først havde faaet meldingen, kom øjeblikkelig i klæderne, greb en rifle og sprang op, og alle vi andre kom hurtig efter. Imidlertid havde bjørnene i mellemtiden atter fjernet sig lidt, – de følte sig kanske lidt usikre overfor sligt et underligt og for dem ikke tidligere præsenteret væsen som »Fram« –, og spørgsmaalet var nu, hvordan vi med list og lempe skulde faa dem paa skudhold. For nu at lade slig en lækkerbidsken slippe os ud af hænderne, det vilde dog være altfor harmeligt. Men Petterson fandt paa raad. Som et lyn fór han ind i byssen, fik ild under komfyren i en fart, la smør og flæsk og tørret løg op i en stegepande og til at brase, saa det lugtede stegt flæsk og brunsket løg lange veje. Vinden bar heldigvis lige i retning af de bortdragende gjæster, og det var ikke længe, før vi. mærkede, at den søde duft havde naaet dem og havde begyndt at pirre deres næsebor og vække lækkersyge lyster tillive hos dem. De tidligere betænkeligheder ved at hilse paa »Fram« paa nærmere hold var glemte; de gjorde med engang helt om og kom sættende henimod os i fuldt firsprang, binnen først og ungen lige efter. Da de var indenfor passeligt skudhold, la kaptejn Sverdrup riflen til kinden og smeldte løs med sigte paa moderen. Hun stupte ende i bakken, men rejste sig igjen med et brøl af raseri og smerte. Saa smaldt kaptejnens rifle engang til og endnu engang. Men da laa bjørnen ogsaa »todt« for godt. Ungen, som var blet ræd ved at se moderen stupe, var først fløjet bagom en skrugar og vilde gjemme sig der. Men da den saa, at moderen blev liggende, forstod den øjensynlig ikke dette og vovede sig frem af sit skjul for at gaa hen og snuse paa moderen. Dermed var den solgt, stakkar. Den fik en kugle ind i halsen og ud gjennem nakken, som det siden viste sig, og sank om ved moderens side. Da vi kom hen til dem, var der endnu saavidt liv i den.

Nu kan Dere forlade Dere paa, vi fik det travelt. Tænk, igjen at faa dejlig, fersk bjørnesteg efter saalænge at ha levet paa denne kjedelige preservingen, som vi var saa lutene lej af! Vi slængte bjørnene op paa hver sin kjælke og fragtede dem hen til skibssiden. Og her blev der nu slagtesjau, saa det stod efter. At vi havde bjørnesteg til middag, siger sig selv, og at vi var friske karer med god madhug endnu, det kunde vor kok bevidne, da han betragtede, hvad der var tilovers af den ikke fattigsligt tilmaalte beværtning.

Den 4de marts kunde vi atter hilse solen velkommen. Og et hjertelig velkommen var det, det vil vist ingen tvile paa. Det var en glædesdag for os alle, da vi stod i sluttet skare forsamlede paa agterdækket, og den ved ellevetiden om formiddagen tittede frem i horizonten, og nikkede gemytligt til os, akkurat som om den vilde sige: »Goddag, gutter, ligger Dere der endnu og venter paa mig?«

Ja, det var nok saa det. Vi laa der endnu, og i fem maaneder havde vi ventet paa den kjære ledsager. Hvad hjertet er fuldt af, flyder munden over med. Vort første ønske, da solen steg op over horizonten, og som straks højlydt blev udtalt, var at den nu ikke mere maatte forlade os, men vise os vejen hjem til gamle Norges fjelde og strand og grønne lier.

Der havde en uges tid iforvejen, – samme dag, som vi skjød de to bjørne – været en noksaa kjedelig strid mellem nogle af kameraterne. Ja, jeg har før omtalt, hvorledes ødsligheden og mørkelivet deroppe efterhaanden havde virket paa vore sind, saa det var jo ikke saa underligt, om det undertiden kom til smaa sammenstød. Dette var det alvorligste, vi havde paa hele turen og havde desværre affødt endel bitterhed. Men i dette øjeblik, da vi samlet i klynge hilsede solen velkommen, smeltede alle bittre tanker for dens lys – akkurat, som det gaar med troldene i eventyret, naar de faar solen at se – og vi følte os atter alle som trofaste brødre og kampfæller, beredte til at dele godt som ondt.

Det var idetheletaget en af vore lykkedage denne, da ogsaa de tagne observationer var os gunstige og godtgjorde, at driften sydover gik pent og over forventning. Vort haab om at skulle komme ud af isen nu til sommeren var derfor ogsaa stærkere end nogensinde, saa det var med godt humør over hele linien og af oprigtigt hjerte, vi denne dag holdt solfest. Vi spiste en flot middag. Som første ret fiskepudding med smeltet smør og fersk bjørnesteg som anden. Dertil grøntsager og dessert og efterpaa kaffe, »den herligste af alle drikke«. Efter aftensbordet blev der baaret ind en bolle af vor traditionelle »Fram-punsch«, og da vi, nøjagtig tolv timer efter vort gjensyn med solen, gik til ro, var det med følelsen af, at dette havde været en af de allerhyggeligste, festlige sammenkomster, vi nogensinde havde havt ombord.

Og godt var det, at der kom slige prægtige lyspunkter som dette indimellem al tristheden og ensformigheden. For ellers var det kanske ikke saa godt at vide, hvorledes det var gaaet i længden med samlivet ombord, saa nervøst ømfintlige, som dette polarliv havde gjort os. – Ja, men behøvede Dere da at bli saa nervøst i ømfintliged vil maaske mange komme og spørge. Og de vil kanske fortælle os, at det var umandig af os, og at kjække, voksne karer ikke gir sig sit daarlige humør ivold, især da vi jo havde det bedre ombord paa »Fram« end andre sjøfolk plejer at ha det. Og jeg svarer dem bare paa al denne overlegne hjemmeklogskab: »Prøv det sjøl.« Jeg tænker, naar prøven skulde gjøres, at piben kanske da vilde faa en anden lyd.

Den 14de marts havde vi igjen en mærkedag. Det var nemlig aarsdagen for Nansens og Johansens afsked med os. Det er i et tidligere kapitel nævnt, at vi alle ombord paa »Fram« antog for sikkert, at de to nu forlængst var naaet hjem, – nemlig forrige høst allerede – og at de ikke alene havde med sig gode budskaber, om sin egen færd, men ogsaa havde bragt vore hilsener til dem derhjemme frem i god behold. Saa vidste de da derhjemme, at vi ialfald til for et aar tilbage havde havt det godt ombord paa »Fram,« saa de ikke behøvede at leve i altfor stor ængstelse for os. Godt for os var det, at vi selv kunde leve i denne tro. For havde vi vidst, hvad vi siden fik vide, at Nansen og Johansen paa denne aarsdag efterat de havde forladt »Fram« laa i vinterhi paa et ukjendt land i en stenhytte, de selv havde lavet sig, og hvor de havde ligget helt siden slutningen af august 1895 og levede et fuldstændigt vildmandsliv, istedetfor, som vi trodde, at sidde tilbords i en hyggelig familiekreds derhjemme, – havde vi da kunnet ane dette, havde vi neppe følt os saa glade ved at mindes dagen, som vi nu gjorde2). Nu festligholdt vi dagen efter fattig lejlighed og udbragte en hjertelig skaal for de to, med forvisning om, at deres navne nu fløj verden over derhjemme og med ønske om, at det snart maatte forundes os at faa trykke deres hænder.

Hele marts maaned var vejret mildt, men der var samtidig ogsaa megen taage og tyk luft, saa det var umuligt at faa gjort nogen paalidelig observation. Vinden var for det meste v. til v. s. v. Efter vindretningen at dømme kunde der saaledes være grundet frygt for, at driften gik bagvendt og ikke fram, og der manglede da hellerikke paa ulykkesprofeter i den anledning. Men »Lina« vidste tappert den rigtige vej, og hende tryggede vi os til. Og da vi saa endelig en dag fik observation, godtgjorde denne nu som saamange gange tidligere, at »Lina« havde ret. Og vi sa igjen, som vi saamangen gang før havde sagt: »Hurra for »Lina«! Hold det bare gaaende!«

Fodnoder

1)

Højeste observerede nordlige breddegrad havde vi naaet den 25de november med 85° 57.5' n. br. Og højst sandsynligt er det da at vi om natten har passeret 86de breddegrad.

2)

» . . . kom den 6te august. 1895 til fire brædekte øer, paa nordsiden af denne ørække paa omtrent 81° 30' n. br. og henimod 7° østligere end her. Naadde hid den 26de august 1895 og fandt det sikkrest at overvintre. Levede af bjørnekjød. . . . . Vi antar at være paa Giles land.«
Fridtjof Nansen : »Fram over Polhavets (Bind II. Side 316.)

XII.

Vor krig med isen begynder.

Hvad april bragte. – En utækkelig lejrplads. – Vi flytter vore ejendele ombord igjen. – Farlig skruning, men heldig alligevel. – Et tilsprang. – En gjæst. – Vinden, ikke strømmen aarsag til vor drift. – Løfterige raaker og spejlinger. – Første sprængningsforsøg. – Vor sidste 17de maj i isen. – Det ryger af »Frams« skorsten. – Pinse-storvask. – Et mineskud med gode, men to med flaue resultater. – Sprænger os løs tilsidst. – To bjørnebesøg og megen fugl. – Voldsom skruning ved midtsommer. – En frydefuld musik. – Sæt maskinen igang!

APRIL! Denne maaned, om hvilken man siger, at den farer med alslags skøjerstreger. Som følge hvoraf vi tar vor mon igjen ved efter evne at narre andre og os selv indbyrdes »april!«

For vort vedkommende ombord paa »Fram« gav maaneden ingen særlig opmuntrende løfter, da den kom, saa den forsaavidt ikke har forespejlet os noget, for siden med et frækt smil paa læberne at bryde sine løfter.

Isen begyndte at sprække stærkt, og der aabnede sig flere, temmelig store raaker, saaledes en ret agtenfor skibet saa bred og lang, at det gik an at drive lidt sejlsport i den, – en adspredelse, som vi ikke undlod at benytte os af, og som var os i højeste grad kjærkommen, saa liden bevægelse, vi i den senere tid havde havt. Men samtidig blev ogsaa isen rent ubehagelig urolig. Snart aabnede den sig her og snart der, paa de steder, hvor vi havde vore oplag og vore instrumenter. Følgen var, at der blev en uafladelig flytning paa tingene frem og tilbage for at faa anbragt dem paa andre og sikkrere steder, hvor de dagen efter befandt sig i en ligesaa truet stilling igjen. Vi maatte ofte ud midt paa natten for at flytte og bjerge, og tilsidst vidste vi omtrent ikke mere, hvor vi overhovedet skulde flytte hen med vore sager.

Dette blev for uudholdeligt i længden. Og da jo sommeren nu nærmede sig, og vi fra tidligere aar havde erfaring for, at faren for at blive nedskruet i sommertiden ikke var saa stor som i de andre aarstider, besluttede vi os tilsidst til simpelthen at ta vore ting – depot, baade, smedje og observationsinstrumenter – ombord igjen. Vi gik straks igang hermed og strævede med det i flere dage. Navnlig var det forbundet med en masse stræv at faa storbaadene – de andre baade forresten ogsaa – bakset frem gjennem den optaarnede is hen til skibssiden og faa dem i rigtig stilling anbragt paa galgen med kjølen ivejret.

Sesaa, nu var da den ting unnagjort. Vi følte os virkelig lettet. Jo tak, saa tog det jamen natten til den 21de til at skrue, saa vi nu begyndte at frygte for – selve skuta! Skruningen satte i fra syvtiden om morgenen med rent overhændig voldsomhed. Vi tørnede ud alle mand og kom i klæderne fortere end fort og op paa dæk.

Det syn, som mødte os her, saa sandelig stygt nok ud. Skrugaren kom væltende nærmere og nærmere, taarnede sig op baade agterud og omkring forstavnen, men bøjede heldigvis af til bagbord, hvor den dog pressede paa i stærke tag gang efter gang.

Et held var det imidlertid, at underisen lige omkring skuta var saa svag, at den brast under de fremvæltende ismasser, saa disse fulgte med og sank, istedetfor at de ellers vilde ha entret rækken og væltet ind over dækket. Det var det, vi mest frygtede for, og det vilde da kommet til at se noksaa stygt ud for os. Nu blev isens angreb heldigvis slaaet sejerrigt tilbage, men at den ikke havde sparet paa kræfterne sine, viste sig blandt andet deri, at den havde arbejdet »Fram« fuldstændig løs af det leje, hvori hun hele vinteren havde ligget fastfrosset, saa skuta, da skruningen endelig havde git sig, laa og flød frit i sit bassin.

En observation, som blev tat samme dag, viste, at vi atter var drevet etpar minutter nordover. »Att og fram er lige langt, ud og ind er lige trangt» Skulde vi holde paa paa denne maaden, kunde vejen hjem bli lang og kroket nok.

At færdes ude paa isen i denne tid var noksaa ubehageligt, undertiden ligefrem forbundet med livsfare. Der var spræk i spræk, aabning efter aabning rundt omkring. For at komme over maatte vi simpelthen springe fra isflak til isflak. Men det var ikke det værste. Værre var det, at snesørpen mangesteds dækkede over forræderiske huller og gav os indtryk af, at der var tryg is foran os, hvor der under en tynd isskorpe og et snelag var aabne sjøen. Det fik ogsaa jeg en dag erfare, da jeg maatte ud til observationshuset. Springende fra flak til flak, havde jeg allerede fjernet mig et godt stykke fra skibet, da jeg – plask! – satte begge benene tvers igjennem den lumske sørpe. Resolut kastede jeg mig fremover og fik tag i nærmeste faste iskant. Det var forsaavidt et held, for jeg var alene og havde ingen i nærheden til at lange mig en hjælpende haand i denne temmelig kritiske situation. Nu kravlede jeg mig heldigvis hurtig op igjen og skyndede mig ombord, saa fort jeg kunde, for at modarbejde virkningerne af det uberegnede, iskolde bad. Der var den dag, dette hændte mig, en liden kulde af 30 grader, saa man kan tænke sig omtrent, hvor behageligt badet kjendtes.

Den 25de april fik vi en liden gjæst ombord, en snespurv, som kom flyvende søndenfra og i flere dage slog sig ned hos os. Ak, om den havde havt talens brug, forstaaet os og kunnet gjøre sig forstaaelig for os! Kanske kunde den da fortalt os mangt og meget, som vi i vor afstængthed saa saart længtede efter at faa besked om. Men vi var glad i vor lille gjæst alligevel, madede den med det bedste, vi vidste, saa den snart blev noksaa tillidsfuld overfor os. Naar den satte sig paa isen eller nede paa dækket, kom naturligvis hundene farende og skulde jage efter den. Den tog derfor sin bopæl paa baadpresenningen og holdt sine maaltider der. Vi døbte spurven med navnet Hansemand. Vi var alle svært glade i Hansemand og interesserede os umaadeligt for hans velbefindende, og han paa sin side lod ogsaa til at hygge sig i vort selskab. For aldrig saasnart kom nogen af os op paa dæk, før den skyndte sig og fløj hen og satte sig paa sin plads. Den vidste, at der da gjerne vankede ikke alene gryn, men ogsaa tørrede tyttebær, som den fandt overmaade behag i. Da den en morgen efter nogle dages forløb var borte, sørgede vi rentudsagt over den; det var, som vi skulde ha mistet en god ven.

Maj maaned gik ind med lovende udsigter, og det lod til, at driften skulde blive rigtig god. »Lina« fortalte os daglig nu, at det bar vestover med os og lidt sydover ogsaa, og det tildels med en ganske respektabel fart. Jeg vil her i al beskedenhed tillade mig atter at snakke om noget, jeg tidligere i min beretning saavidt har berørt, og som jeg sa, jeg senere skulde komme tilbage til. Det er nemlig den af dr. Nansen hævdede theori om polarstrømmen. Efter mit skjøn viste »Frams« drift den hele tid og konsekvent den hele tid, at det ikke var nogenslags strøm, som ismasserne, hvori vi laa indefrosset, førtes afsted med, men at det var de fremherskende vinde, og de alene, som bestemte baade driftens retning og dens hastighed. Et uigjendriveligt vidnesbyrd herom havde vi netop i »Lina«. Drev vi nordefter, pegte den syd; drev vi sydover, pegte den nord. Havde der været strøm i sjøen og vi havde fulgt strømmen, vilde linen naturligvis have hængt ret op-ned, idet den da vilde ha fulgt skibets egen bevægelse. Men fordi vi og isen drev med vinden og den holdtes tilbage af vandet, maatte den pege modsat, som den gjorde. Og det var jo netop af denne grund, den var os et saa paalideligt orakel, og naar den imellem viste sig usikker, var ogsaa dette igrunden bare endnu et bevis. Denne usikkerhed indtraf nemlig altid, naar vinden var sløj og omløbende, eller det længre nord eller syd blæste fra en anden kant, saa isen og »Fram« med den blev gjenstand for paatrykning fra to kanter. Saa beundringsværdig, som dr. Nansens videnskabelige theorier forøvrigt ved denne færd har vist sig at holde stik, vover jeg derfor med hensyn til spørgsmaalet om polarstrømmen, saa lægmand jeg er, at være af en anden mening. Jeg tror endogsaa, at jeg har tilrettelagt ganske gode bevisgrunde for mine anskuelser, hvis rigtighed jeg havde speciel anledning til at iagttage efterat Nansen forlod »Fram«.

Altsaa »Lina« var os i denne tid yderst bevaagen, og en dag, da jeg maalte farten, viste den en drift af 23°. Dette var noget med det hurtigste, vi endnu nogensinde havde havt. Dertil kom, at raaken agterom skibet fra dag til dag udvidede sig mere og mere, tilsidst længre end vi med blotte øjne kunde se. Tænk, om der nu med denne raak ogsaa aabnede sig haab for os om at komme løs af det isbælte, hvori »Fram« endnu laa, og faa bruge propellen, saa vi hurtigere kom sydover? Den 13de maj kunde vi af spejlingerne paa himmelen skjønne, at der var aabent vande ogsaa længre syd.

Det første, vi nu havde at gjøre, var naturligvis at prøve paa at sprænge det isbælte, som skilte mellem raaken og os. Derfor var det igjen at gaa igang med at lade og lægge ud miner. Alle mand blev purret ud for at være med i arbejdet med undtagelse af Amundsen og Petterson, der fik sjau nok med at lænse propelrummet for is og vand og sætte maskinen i fuld færdig stand for paa givet vink at fyre op. Jeg fik min sjau med at ordne det elektriske batteri og ledningen til bomuldskrudtminerne. Vi arbejdede og baksede med disse sprængningsforsøg baade vel og længe. Tiltrods for, at de miner, vi la ud, var noksaa kraftige, var alligevel virkningen paa isen til en begyndelse mærkværdig liden. Vi fik den vistnok til at sprække baade her og der, men ikke, saa det var til at komme ud igjennem. Dette var det lidet trøstelige resultat af en hel dags og en hel nats uafbrudte arbejde. Næste dag paa’n igjen; nu la vi ud etpar miner, som slog rekorden af alle de tidligere. Resultaterne var da ogsaa dennegang betydelig bedre, saa gode, at vi, da vi sluttede om aftenen, havde al udsigt til, saafremt raakerne bare holdt sig aabne, at kunne komme igjennem den paafølgende dag.

Men desværre, da morgenen kom, havde raakerne igjen skruet sig saaledes sammen, at videre forsøg med sprængning for øjeblikket vilde være fuldstændig spildt møje. Hvorfor vi nødtvungent indstillede vor krig, til det behagede raakerne igjen at slaa døren op.

Paaskehøjtiden, som vi efter almanakken skulde ha fejret mellem 2den og 4de april, var gaaet meget stille,

Ja, næsten upaaagtet hen. Det gjaldt i aar i maaske endnu stærkere grad end ifjor, hvad jeg tidligere har fortalt om den sindsstemning, som disse højtider satte os i.

Men hellerikke iaar undlod 17de maj at øve sin lyse, oplivende indflydelse paa os. At de nylig opdukkede forhaabninger om en snarlig befrielse fra vort isfængsel ogsaa heri havde sin ikke ringe del, siger sig selv. Men vi havde iethvert tilfælde greje paa, at dagen skulde fejres, som det anstaar gode nordmænd. Vistnok indtraf den syttendes iaar paa en søndag, men det kunde jo ikke genere os. Den fordel havde vi da ialfald i vort rige, at vi ikke trængte at spørge politimester og amtmand og bisp om lov til dit eller dat i anledning helligdagen. Vi var vore egne »autoriteter«, saa alle vore beslutninger som følge deraf havde den fornødne magtfylde i sig selv.

Altsaa blev der klokken otte om morgenen purret ud med salut og orgelmusik efter hævdet sædvane, hvorpaa vi holdt frokost med kaffe, ferskt brød og kage og forskjelligt koldt. Salonen var dekoreret med flag og faner og de nationale farver. Fanetoget havde det imidlertid iaar sine vanskeligheder med at faa istand, – ja, vel at mærke, ikke af samme grunde som her hjemme i vort politisk splittede fædreland, hvor folk ikke engang kan være enige paa frihedsdagen. Nej, aarsagen var simpelthen, at vi ikke rigtig vidste, hvor vi skulde tage hen. De tidligere aar havde vi havt vort prægtige iskoss, der laa saa akkurat passelig langt borte, – en tyve minutters marsch fra skibet. Men fra det var vi nu skilt med revner og raaker, som ikke var til at passere, allermindst i festligt optog, og det isflak, som »Fram« laa ind til, var saa sørgelig lidet.

Men vort 17de maj-tog skulde vi ha alligevel, enten det nu blev» slig eller slig. Altsaa stillede vi os op i procession med kaptejn Sverdrup i spidsen med det norske flag. Efter ham kom musikkorpset Bentsen med sit trækspil, siddende paa en slæde med ni hunde foran, som Mogstad styrede. Jacobsen bar messingløven paa den røde bund, Scott Hansen skibets stander og paa toppen af stangen en sekstant. Jeg kom med vindmaaler og timeglas fæstet til en stang, Hendriksen med harpun og landse, Petterson med sin maskinistfane og Amundsen med vort »Birkebejnerbanner.« Blessing fotograferede os saavel efter opstillingen som under marschen. For at den højtidelige marsch ikke altfor hurtig skulde være forbi, gik vi isflaket rundt flere gange, den hele tid under musikkens toner. Klokken 12 blev der saluteret for dagen med to skud og kl. 1 serveret en elegant festmiddag, hvis eneste mørke punkt var, at vi ved den anledning gjorde ende paa den sidste rest af vor beholdning af ferskt bjørnekjød; thi udsigterne til ny forsyning var for tiden temmelig smaa.

Men dette var noget, vi i dagens feststemning ikke gad tænke paa, og middagen forløb paa det bedste med mange taler for dagen og ønsker for fædrelandet som for os selv. Vi kunde nemlig idag skaale med fyldte vinglas, idet der af den ædle druesaft var serveret en halv flaske til mands. Jeg skal ikke kunne sige, hvad det var for et »mærke«, men »aargangen« med desto større sikkerhed. For vinen var nemlig lavet af kaptejn Sverdrup af saften af tørrede tyttebær, som var tilsat med sprit. Var det ikke netop nogen »ædel« drue, saa var det hellerikke »laddevin«. Den smagte godt og efterlod ingen tømmermænd.

Det gjorde hellerikke den bolle »Fram-punsch«, om hvilken vi senere paa aftenen samlede os. Vi tilbragte etpar meget hyggelige timer. Baade dr. Nansen og Johansen og flere med dem blev i aftenens løb mindet i varme ord. Vi skiltes ved halvettiden, og kunde vaagne »den attendes,« som er saa ulykkelig for mange af Norges frie sønner, med klare hoder og frisk appetit.

Vejret var den 18de fremdeles godt, men isforholdene temmelig uforandrede. Naaja, var de ikke blet bedre, saa var de hellerikke blet værre, hvorfor vi straks resolut gik igang med at gjøre alting klart ombord, til saasnart isen atter aabnede sig at fyre op og dampen sydover.

Amundsen havde allerede iforvejen foretaget en nøjagtig besigtigelse af maskinen, om ingenting havde forskudt sig under skruningen, men alt var iorden og paa sin rigtige plads.

Saa blev der fyldt vand paa kjedlen. Det var nu to og et halvt aar siden, at der havde været vand paa den! Paafyldningen foregik paa den maade, at vi skaffede vand ombord fra et vandhul paa bagbord side af »Fram.« Vi deltog allesammen i dette arbejde, saa vi var ikke længe om at faa kjedlen fyldt. Derpaa blev skorstenen rejst og saa blev der fyret under!

Da vi atter hørte ilden knittre under kjedlen, saa røgen bolme ud fra skorstenen, og vi snart havde faaet dampen op, saa den susende og hvislende fløi op fra damprøret, – aa, for en lykkelig fornemmelse! Det føltes som et kjært gjensyn efter mange, lange og triste aars adskillelse.

Vi stod rent andægtige og saa paa.

Hundene tog det paa en anden maade, De var yderst pudsige at se paa. Da vi slap dampen ud og gjorde nogle kraftige stød i damppiben, for de afsted, som om pokker var løs, og styrtede ynkeligt hylende hen i en eller anden krog for at gjemme sig. De var alle fødte deroppe, saa denne larm fra den moderne, civiliserede verden var noget nyt for dem, som til en begyndelse aabenbart slog dem med forfærdelse. Men de vænte sig da lidt efter lidt til lyden.

Nu blev al is i maskinbrønden, rundt omkring propelaksen og omkring selve propellen ved hjælp af dampen fjernet og forvandlet til vand. Da dette var gjort, og maskinisten kunde »move« maskinen sin, var dermed alt færdigt til afgang og han selv i perlehumør. Ja, det var ogsaa for os en ren nydelse at lytte til den kjendte larm af stempelstangens taktfaste slag og indaande den varme, oljemættede ós fra maskinrummet. Vi var derfor i en belivet stemning allesammen.

Pintsen indtraf iaar den 24de maj. Vi havde da allerede faaet vor sommer, idet thermometeret viste mellem en og to – varmegrader. Dette var paa vore højder, selv midt paa sommeren, noget storartet. Til pintseudflugter kunde vi desværre ikke benytte dette varme sommervejr, da isen under dets indvirkning var blet daarlig og porøs med fuldt af vanddammer under sneen. Vi tilbragte derfor de to helligdage i al mulig ro ombord med læsning og lidt kortspil og kjedede os kortsagt saa passeligt og pynteligt, som det lod sig gjøre.

Men trediedagen tog vi fat paa et interessant arbejde, idet vi begyndte storvask paa vort tøj. Nu, da vi havde faaet fyr under maskinen, var der varmt vand at faa i overflod, og nede i maskinrummet kunde vi desuden faa tørret i en fart. Det var nu to aar og otte maaneder, siden vi sidst havde havt anledning til denne luksus. Tidligere havde vi til vask maattet varme vand i en kjedel inde i kabyssen, og da vi havde været nødsaget til at spare baade paa vandet og brændselen, forstaar man nok, at det ikke var rar vasken, som da blev præsteret, især da tørkningen maatte foregaa inde i salonen, hvor der var trangt nok før, og hvor denne sjau var ubehagelig i mange retninger og ilde ligt af os alle. Saa denne storvasken med rykende saapevand i lange baner og fuldt af varmt vand til at vri tøjet i var rent en nydelse for os. Ja, hvem vilde nu egentlig tænkt sig det derhjemme?

Den 28de aabnede der sig en raak i omkring to hundrede meters afstand fra os. Den gik, saalangt vi kunde øjne, i sydlig retning, men at komme ind i den var ingen let sag. Det isbælte, som laa imellem raaken og »Fram«, bestod nemlig af tyk skruis, der ikke saadan uden videre lod sig sope tilside. Saa fik vi prøve at sprænge os frem igjen med krudtminer, og det bestemte vi os da for at ta fat paa den næste dag.

Nej, den isen lod sig nok ikke sope væk, den! Den var ganske ualmindelig tyk og fast, og vi maatte derfor ogsaa forberede os paa at sende den en ganske ualmindelig ladning i livet, om vi vilde haabe paa at knække dens halstarrighed. Vi tog derfor ligesaagodt med engang hele krudttønden, som vi havde faaet ombord i Horten ved udrejsen, og satte patroner og elektrisk strømledningsline paa den. Derpaa blev den sænket otte meter under isen, og da dette arbejde vel var unnagjort, fjernede vi os allesammen. Det var mig, som skulde tænde minen. Med de dertil nødvendige apparater forskansede jeg mig bag etpar forsvarlige iskoss, og da jeg saa, at ogsaa de andre befandt sig i tilstrækkelig respektfuld afstand, sluttede jeg strømmen.

Der hørtes et dumpt drøn, vældige ismasser slyngedes til alle sider, og efter dem sprøjtede en uhyre vandstraale højt op i luften. Det var i sig selv et storartet skuespil, men det bedste var, at ogsaa paa isen havde virkningen været ganske overordentlig. Minen havde sprængt og brudt op omkring to hundrede kvadratmeter is – et resultat, som vi hilste med begejstrede hurraer.

Vi trodde os allerede ovenpaa, sikkre paa inden ganske kort at slippe ud. Ja, i den grad sikkre var vi, at máskinisten allerede gik igang med at fyre op for at ha alting klart. Imidlertid blev to miner til gjort istand, en om styrbord og en om bagbord, begge i omtrent otti meters afstand fra skibet og sænket ned til tolv meters dybde. De grejer resten, tænkte vi sejersstolt, men omforladelse; hvorlænge var Adam i Paradis? Scott Hansen skulde slutte den elektriske strøm; jeg var sammen med Petterson gaaet ned i salonen, hvor vi holdt hver vort kronometer under eksplosionen for at forebygge, at de ved lufttrykket skulde faa stød og ta skade. Saa hørte vi et skrald og en dur over hele skuta, mens hun rystede voldsomt. Naa, mente vi, de minerne gjorde nok ordentlig vej.

Men for nogen lange ansigter, vi satte op, da vi kom ud paa dæk og fik se, hvadslags effekt det var minerne havde gjort: Isstykker og vand i en ren syndflod svømmede og strømmede over hele skuta, men isen udenfor – omtrent lige fast. Vi forstod snart fejlen. Minerne havde virket ret op istedetfor til siderne og derfor bare sprøjtet vand og is ende tilvejrs udover skibet, saa isstykkerne ordentlig føk om ørerne paa dem oppe paa dækket, men mærkværdigt nok forresten uden at skade nogen. Selv Mogstad, som havde tat plads oppe i merset for fra dette ophøjede stade desto bedre at kunne nyde det ligesaa ophøjede syn, fik sig en kold overrisling. Al den reelle virkning, minerne havde gjort, indskrænkede sig til et hul og nogle sprækker.

En sidste mine, som blev anbragt i omkring syttimeters afstand fra skibet, og som blev sænket ned til tyve meters dybde, gjorde adskillig bedre virkning, skjønt ikke paa langt nær efter forventning den heller. Vi havde dog alligevel opnaaet at sprænge isen istykker en hel del og bestemte os for at ta resten lidt efter lidt med mindre ladninger. Klokken var imidlertid allerede over 12 om natten, og da vi havde arbejdet hele dagen, kunde vi nok trænge til lidt hvile nu, hvorfor vi efter at ha faaet en god kop »kaffetilsætning« gik tilkøjs og sov de retfærdiges søvn.

Om morgenen var vi oppe igjen ved sekstiden, og meningen var, at vi straks skulde ta fat, hvor vi slap om aftenen. Det havde imidlertid i nattens løb hundene vore sat p. for. Vi havde været saa uforsigtige at lægge forskjellige grejer, som hørte til sprængningsarbejdet, igjen efter os ude paa isen, hvor hundene holdt til dag og nat. Og de – der var jo ogsaa endel hvalper imellem dem – havde ikke forsømt sig. To krudtminer havde de revet lunten ud af, for at komme til noget talg, som var smurt omkring aabningen, og paa en mine havde de bidt ledningen af lige klods ved proppen. Her fik især jeg ekstrasjau; men da rakkerne ogsaa ellers havde gjort al den ugagn, de aarkede, og draget noget hid og noget did, blev der nok at gjøre for de andre ogsaa med at sanke ihob og reparere skaden.

Da dette var unnagjort, skjød vi af to, mindre miner. De slog sprækker nok i isen, men da vinden skruede op imod skibssiden, vilde sprækkerne ikke aabne sig. Vi tog derfor det fornuftige parti at vente, til vinden slog om, førend vi gjorde nye forsøg. Alt i alt havde vi nu afskudt fire større miner, hver paa omkr. 80 kg. og fem mindre paa 5 kg. hver. Desuden tre bomuldskrudtminer med 10 prismer i hver.

Den 2den juni om morgenen, da jeg kom op for at overta vagten, opdagede jeg, at en af raakerne agter havde begyndt at aabne sig og gjorde det mere og mere. Jeg varskodde Sverdrup, som sprang ud af køjen og gav ordre til øjeblikkelig at purre hele mandskabet. Vi slugte lidt frokost og saa op paa dæk og tog fat paa sprængningsarbejdet igjen. Vi lod springe to mindre krudtminer og to med bomuldskrudt. Især de sidste gjorde god virkning og slog ordentlige sprækker i isen omkring os. Og da isen nu begyndte at slakne noksaa meget omkring, tog vi fat med store jernkiler, som vi løsnede flakene med, stykke for stykke. Udpaa eftermiddagen havde vi skuta fri for is helt fra agterenden og hen til lændseporten, og endelig dagen efter gjorde vi os ganske flot. Men ikke saa at forstaa, at vi dermed kunde sætte dampen op og gaa afsted. Nej, desværre, raakerne udenfor var ikke længere af den beskaffenhed.

Medens vi ventede paa, at de skulde aabne paa sig igjen og slippe os ud, havde vi i de nærmest paafølgende dage ikke mindre end to besøg af bjørn. Det første var om natten til den 5te juni, da Hendriksen skulde aflæse »meteorologen«. Han hørte pludselig en underlig, hvæsende lyd i nærheden, og da han saa sig om, havde han bæstet bare i en 40 skridts afstand fra sig. Han og bjørnen var omtrent lige langt fra skibssiden begge to. Hendriksen betænkte sig ikke længe, men satte paa sprang og kom sig ind igjennem svalkelemmen. Nu vaagnede hele hundeflokken og drog løs paa bjørnen, som efter en lang fægtning med de rappe smaa plageaander, endte med, at den hurtigst mulig tog flugten.

Det var den ene. To dage efter, søndag den 7de, stod jeg om morgenen ude paa isen og stirrede dybsindig ned i en raak for at studere den noksaa voldsomme bevægelse, som var i isen. Saa med engang begyndte der paa den modsatte side et græsseligt spektakel af hundene. Og da jeg skulde se op, stod der saa sandelig en bjørn paa den anden bred. Bjørnen saa paa mig og jeg saa paa den, men da saa hundene kom farende, begyndte den at retirere. Jeg ombord, saa fort jeg orkede og skraalte: »Bjørn!« Tre mand kom straks paa isen med riflerne sine for at forfølge. Jeg maatte for min del afstaa fra denne fornøjelse, da jeg havde den meteorologiske aflæsning paa mig kl. 10. Af sporene i sneen saa vi, at der havde været to bjørne. Sverdrup og Mogstad drog straks afgaarde efter dem, og da vi efter en stunds forløb hørte skud paa skud i lang afstand, sluttede vi os til, at de havde fældet karerne, hvorfor fem mand med to slæder og hundesæler drog dem imøde. Vor gjætning holdt stik; de havde fældet begge bjørnene, som nu blev lagt hver paa sin slæde og hundene spændt for. Da vi naadde hjem til skuta, stod middagen alt og ventede paa os, men til kvælds fik vi dejlig bjørnebif.

Der kom ogsaa noksaa meget fugl nu, baade tejster og alkekonger, saa vi allerede den 8de havde saameget i vort spiskammer, at vi kunde servere fuglesteg til middag til alle mand.

Noget paa denne aarstid højst uventet oplevede vi dagen efter, nemlig en ganske voldsom skruning, der holdt paa fra klokken ti om aftenen til klokken tre om morgenen. »Frams« agterende blev løftet højt op, saa hun kom til rent at staa paa næsen. Siden slaknede jo isen efterhaanden, men først den 12te faldt skibet tilbage igjen i sin naturlige stilling. Samtidig spredte isen sig ogsaa saapas, at vi fik manøvreret os ind i nærmeste raak. Der blev fyret under maskinen og dampspillet kom igang til forhaling. Det klang i vore ører, som den dejligste musik.

Nu bare lidt mere aabning i isen, saa vi kunde lure os lidt længre sydover. Det gik vi nu og spejdede efter sent og tidligt. Den 15de om aftenen kom kapt. Sverdrup ned fra tønden og gav ordre til, at der øjeblikkelig skulde fyres op, da han øjnede en smal revne i isen, som vi muligvis kunde klemme os igjennem. Det var allerede køjetid, men der var nok ingen, som var misfornøjet af den grund, naar det var det arbejde, de blev purret til.

Roret, som havde ligget paa dæk, helt siden vi kom fast i isen, blev nu – med noget stræv forresten, fordi det i mellemtiden havde »slaat sig«, – passet indi sine gjænger. De paa isen gjenværende sager blev hentet ombord og ligeledes hundene. For første gang paa to aar og ni maaneder lød kommandoen fra tønden ned til maskinen, der begyndte at arbejde med tunge, taktfaste slag og med en lyd, som om den drog pusten dybt. Propellen begyndte at piske det isfyldte vand, og »Fram« vendte sin stevn imod den revne i isen, gjennem hvilken vi haabede at kunne forcere os frem til det aabne hav, til befrielsen.

XIII.

Det sidste basketag med isen. – Hjem!

Et skridt idag og et imorgen. – Adspredelser under vor stilleliggen. – »Varm« gjæstfrihed. – Vi prøver at forcere pakisen. – Sydover i zikzak. – Var det havet, vi saa? – ja, hip, hip, hurra! En ny og underlig fornemmelse. – Mødet med Botolfsen og hans folk. – Gode nyheder ellers, men Nansen og Johansen? – Noget andet end isbjørne. – Vi faar Spitsbergen isigte. – Vi hilser paa Andrée og hans fæller. – En skaal i svensk punsch. – Vi og »Fram« gjør toilette. – »Dei gamle fjell i syningom« – Ind paa Skjærvø’s havn. – Et mærkeligt syn. – »Nansen er kommen«. – En salut, som fik folk paa benene. – Hjem. – Slutningsord.

MENNESKET spaar men Gud raar. Det gik ikke saa let at bryde os vej ud, som vi havde haabet saa smaat. Revnen var for smal for »Fram«, men kanske, om vi satte kraft paa maskinen, da skuta kunde hjælpe sig selv, arbejde som isbryder og komme ud paa den maade?

Det prøvede vi da og lod »Fram« ta tilsprang og gyve paa. Lidt monned det jo, et stykke fremover kom vi, men endnu var isen for massiv. Vi holdt paa hele natten til klokken halv fem om morgenen med at forcere og varpe os frem. Saa fortøjede vi og brugte næste dag til at faa »Frams« ror til at arbejde bedre i sit leje.

Den følgende dag gik det igjen sydover, men irriterende smaat; det var en sand taalmodighedsprøve.

Men den 18de var vi da alligevel paa 82° 53' n. br. og 12° 18' ø. l., og at vi nu befandt os i farvande, der var den beboede verden nærmere, derom vidnede den mængde fugl, vi mødte, tejster, alker, tyvjo og edderfugl, hvoraf vi skjød en hel del, saa vi nu havde rigeligt af ferskmad til daglig. Men kanske var denne forandring til det bedre – for ganen i vort kosthold, alligevel ikke saa helt af det gode. Da st. Hans oprandt, blev der dennegang ingen midtsommerfest af, bl. a. af den grund at baade dr. Blessing, Scott Hansen, Hendriksen og jeg befandt os saare ilde, idet én led af gigt, og vi andre af mavesmerter og daarlig fordøjelse.

Bjørnebesøg havde vi ogsaa, ret som det var, nu. Saaledes skjød vi den 26de en binne, men sparte ungen for at prøve at fange den levende og tæmme den. Det første lykkedes os, men da vi med tre mands hjælp endelig fik transporteret den unge verdensborger ombord, holdt den slig et helvedes leven, at der var ikke søvn at faa om natten for nogen af os for den. Saa tog vi ligesaagodt og slog ogsaa den ihjel.

Juli maaned gik ind med taage. Den tredie lettede taagen endel, og vi kunde da se fra tønden, at raaken forud nu havde aabnet sig saavidt, at der kunde være haab om at slippe igjennem og atter bakse os frem et stykke ialfald. Kl. 10 blev der givet ordre til at stikke fyr under kjedlen og ved halvettiden var vi under gang. Raaken var smal og bestod nærmest af en gørme af smaa isstykker, saa farten var ikke imponerende stor, og allerede efter halvanden times baksing, maatte vi gi os, slippe dampen og fortøje. Paa denne maaden gik det fremover, »et skridt idag og et imorgen«, med én kvartmil da og etpar da. En fæl taalmodighedsprøve var det jo, men vi var glade alligevel for hvert stykke, vi baksed os frem. For noget var da altid bedre end ingenting.

I mellemtiderne, medens vi laa stille, fordrev vi især tiden med jagt paa fugl og kobbe, hvoraf der stadig var en mængde omkring os nu, og mellem den 11te og 12te juli, paa Jacobsens vagt, fik vi besøg af en noksaa diger bjørn, som han straks sendte to skud, der dog ikke traf. Vi kom alle i en fart paa dæk og saa da bjørnen ligge og svømme ude i en raak. Jacobsen, Bentsen og jeg tog fangstbaaden og satte efter den, men da dyret nu havde hele hundeflokken omkring sig, var det vanskeligt at faa skud paa den uden at risikere at ramme nogen af hundene istedet. Men saa kløv den op paa en liden skrugar, saa jeg fik godt anlæg og sendte den to skud. Den vaklede og forsvandt i raaken, og da vi kom derhen, fandt vi den i høj grad død. Vi stak et toug omkring halsen paa majestæten og bugserede ham hen til skibssiden og ombord.

Vi havde nu ligget stille flere dage. Først omkring den 18de juli aabnede isen sig saapas igjen, at der var fremsig at faa for os. Vi gik afsted ved halvettiden om natten og holdt paa til tre om morgenen og da havde vi avanceret omtrent fire kvartmil i sydlig retning. Saa var det stop igjen. Vi havde svært mange stoppesteder paa den ruten, langt flere, end vi syntes om. Og næsten overalt mødte der os nu bjørne – ja, ikke tobenede med regning i haanden; dem var vi paa disse breddegrader fri for – men veritable paa fire, lodne ben. Og medens man gjerne modtar de tobenede med en vis kulde, modtog vi, trods kulden, vore firbenede paa det »allervarmeste«. Her, hvor vi sidst stoppede op, var det kaptejn Sverdrup og Mogstad, som besørgede »modtagelsen«.

Imidlertid begyndte isen nu efterhaanden at bli mere og mere ophakket i smaastykker, men samtidig svært tæt sammenpakket. Vi optog dette som et tegn paa, at vi mere og mere nærmede os det aabne ishav, og det, det var noget, som gav liv og lyst til arbejdet. Kommandoraabet: »Klar til gange!« kunde lyde nat eller dag, – alle sprang vi op som vi var gjort af gummielastikum og hver til sit arbejde, saa det stod efter. En observation, som vi tog den 19de juli, viste, at vi nu befandt os paa 82° 51' n. br. Vi besluttede nu at forcere isen, om det lod sig gjøre, og da taagen udpaa formiddagen letnede, fandt vi ogsaa en aabning, som vi kunde presse os frem igjennem. I flere dage holdt vi det nu gaaende paa denne maade. Nogle timer itræk seg vi smaat og smaat fremover, – nej, saa grøtede isen sig atter tyk og tæt sammen som en eneste, fast stappe. Saa maatte vi gjøre en stands og vente, til den atter slaknede og seg lidt fra hinanden. Der var de dage, da vi paa denne maade stoppede og gik og stoppede igjen og gik igjen og stoppede igjen sine otte til ti gange, Og hellerikke var altid kursen ret syd. Ak, nej! afsat paa kartet saa den nærmest ud som hundenes fodspor i nysneen; den bevægede sig i ziksak, men frem kom vi da alligevel, selv om det var paa omveje. Den 27de passerede vi paa denne maade den breddegrad, som Nordenskjöld i sin tid havde naaet i aabent vand. Men vi havde fremdeles tykke pakisen omkring os, saa det var klart, at ismasserne iaar strakte sig betydelig mere sydlig, end de ellers plejede.

Vejret var i denne tid yderst ubehageligt med sne og slud uafbrudt og thermometeret paa omkring 0. Vi havde langt foretrukket vor tidligere arktiske vinter. Ogsaa vinden var os ugunstig. Den pressede ismasserne tæt og tung omkring os, saa der ikke var den mindste plads engang for at slippe igjennem med »Fram«. Og slig gik det dag efter dag, dag efter dag. Ingen straffange kunde mere utaalmodig vente paa det øjeblik, da fængslet slaar sin dør op for ham til frihed, end vi paa at faa komme ud af isen.

Noget, som hidtil ogsaa havde bidraget sit til at gjøre det vanskeligt for os at bedømme størrelsen af det isbælte, der omspandt os, og som vi havde at bakse os frem igjennem, var det stadig taagede og usigtbare vejr. Men endelig den 12te august om eftermiddagen letnede taagen, og vi mente da at kunne se en blaaning af havet i syd. Stole fuldstændig paa, at ikke øjnene bedrog os, turde vi endnu ikke, dertil var luften for disig. Blaanen kunde bare skrive sig fra en større raak, men det kunde ogsaa være havet!

Jo, det var havet.

Som vi om morgenen den 13de ved firetiden sidder nede og skaffer, vi som straks efter skulde afløse vagten paa dæk, hører vi et rungende hurra deroppefra. Og samtidig mærker vi, at skuta med ét har faaet en ganske anden bevægelse mod den tidligere, skurende, som vi kjendte saa altfor godt.

Vi glemte maden og alt andet og bare styrtede paa dæk.

»Hip, hip, hip! Hurra, hurra, hurra!«

Ja, vel kunde vi nu rope hurra, og det saa det ljomede langt udover. For der bag os laa isbæltet, og omkring os skvulpede ishavets friske bølger og satte muntert skumsprøjt om stævnen paa »Fram«. Og »Fram« selv vuggede sig velbehageligt, som om hun forstod, hvad der var hændt. Aa, for en jubel! Vi fløj frem og tilbage rent som nogen galninger og vidste ikke, hvad ben vi skulde staa paa af glæde. Selv de, som tidligere havde ligget værst under for de tungsindige, mørke sindsstemninger, saa med engang ud, som om ansigterne deres var blet oplyst indvendig fra med elektrisk festtransparent.

Vi fik kanonerne ladet i en fart og sparte sandelig ikke paa knaldeffekten. Vi sendte de bag os mere og mere forsvindende ismasser en dundrende afskeds-salut, saa det rent slog dot i ørerne paa os selv. Derpaa gik kokken øjeblikkelig igang med at tilberede os en højtidsfrokost for anledningen. Brændevin og øl havde vi jo ikke, – ja ikke engang kaffe, – den sidste rest af vor kaffebeholdning var desværre allerede tidligere medgaaet, da vi St. Hansdags morgen havde annammet vor sidste kop af den guddommelige drik. Det blev saaledes ikke, hvad man hjemme betegner med »en mere splendid frokost«, men aldrig havde der vel ombord paa »Fram« hersket en mere utvungen og fra hjertet kommende, glad stemning end den ved dette frokostbord.

Nej, som det var baade en underlig og vidunderlig fornemmelse at følge og føle »Frams« bevægelser, eftersom den enten la sig over eller huggede lidt. Og saa at vide, at nu kunde vi lægge vor kurs, som vi vilde. Det var næsten, som om vi ikke rigtig kunde tro paa det til en begyndelse. Men det var dog virkelig saa!

Vi satte nu kurs for land i s. s. østlig retning. Allerede ved halvottetiden om morgenen fik vi en sejler isigte. Den havde samtidig ogsaa bemærket os, la roret om og styrede ned paa os. Da vi var kommet hinanden paa nært nok hold, viste det sig, at det var et norsk fangstfartøj – galeasen »Søstrene«, kaptejn Botolfsen fra Tromsø. Et kvart over otte kunde vi hilse paa hinanden med flaggene, en hilsen, som vi fra »Fram« ledsagede med to dundrende kanonskud, og som fra fangstfartøjet blev besvaret med et hjerteligt hurra fra femten–seksten kraftige struber. Og dette hurra, det var tilligeden første lyd af menneskelige stemmer, udenfor vore egne, som nu paa over tre aar havde mødt vore ører. Vi gamle, hærdede mandfolk var ogsaa derfor saa bevægede, at taarerne kom os i øjnene. Og der er vist ingen, som vil synes, at vi behøvede at skamme os over eller lægge skjul paa det.

Vi signaliserede derpaa til galeasen, og vort første spørgsmaal til den var: »Er dr. Nansen og Johansen kommet hjem?« Da mandskabet der ombord stod i den overbevisning, at begge de omspurgte fremdeles befandt sig ombord hos os, forstod de i førstningen ikke meningen med spørgsmaalet. Vi stod alle og ventede i største spænding paa svaret, og vi blev noksaa forbløffede, da vi paa vore gjentagne spørgsmaal hvergang fik et nej til svar. Vi kunde ikke tro andet, end at her maatte stikke en misforstaaelse under, hvorfor kaptejnen blev anmodet om at komme ombord til os.

Lidt efter kom Botolfsen med fem mand. Vi greb deres hænder til hilsen med taarer i øjnene, – tænk, atter at faa trykke landsmænd i haanden! Men en stor draabe malurt maatte vi desværre ta med i dette glædens bæger. Paa vore fornyede spørgsmaal om Nansen og Johansen blev svaret fremdeles, at man ingenting havde hørt til dem hjemme, men troede dem sammen med os ombord paa »Fram«. Underretningen herom gjorde ganske naturlig et stort skaar i vor glæde, skjønt vi ikke derfor akkurat frygtede for, at vore kjække fæller skulde være forulykkede.

Og nu blev der en krydsild af spørgsmaal hid og did om, hvordan det stod til hjemme i gamle Norge, baade med politikken og meget andet. De tre af »Frams« besætning, som var Tromsøværinger, fik gudskelov høre bare gode nyheder hjemmefra, og at slægt og venner befandt sig i bedste velgaaende. Blandt de nyheder, som vi nu fik greje paa, var ogsaa om Andrées ballonekspedition, og at han laa oppe paa Spitsbergen med sin ballon og sine reisefæller og ventede paa gunstig vind1). Vi besluttede straks at anløbe Spitsbergen for at hilse paa Andrée. Muligt ogsaa, at vi der fik høre bedre besked om Nansen og Johansen.

Kaptejn Botolfsen bad, om han kunde faa følge med os hjem og ta med sig to levende isbjørne. Dem turde vi for hundenes skyld ikke befatte os med, men derimod var kaptejnen selv naturligvis hjertelig velkommen. Kommandoen paa fangstfartøjet overgav han til sin svoger, og kom saa igjen ombord til os, medhavende, istedetfor isbjørnene, kaffe, 50 flasker øl og en flaske whisky. Og jamen smagte det godt nu at faa et glas øl og en »støjt« til maden og derpaa en reel kop, rygende varm kaffe.

Saa sa vi galeasen, som skulde ud paa videre fangst, farvel, og klokken tolv om natten fik vi Spitsbergen isigte, men fik paa grund af taagen ingen landkjending endnu, som vi turde styre ind efter. Altsaa maatte vi bli liggende stille udenfor, til vejret længre frem paa morgensiden lettede. Ved sekstiden var vi sikre paa, at det var »Røde-Bay«, vi havde ret forud, og vi gik nu med sagte fart, for taagens skyld, som endnu var noksaa tæt, ind i bugten til Danskeøen, hvor Andrée og hans ekspedition holdt til. For at henlede opmærksomheden paa os, afskjød vi to hilsningsskud og lod ikke alene det norske flag gaa op under gaffelen men hejste ogsaa »Frams« stander tiltops, saa de ikke skulde forveksle os med et almindeligt fangstfartøj. Dampskibet »Virgo«, som hørte til Andrées ekspedition og som laa ved land, besvarede straks salutten med to skud og lod alle flag gaa tiltops, saa det var grejt nok, at de øjeblikkelig havde opfattet, hvem vi var.

Lidt efter kom en dampbarkasse fossende ud imod os. Kommen indenfor hørevidde blev der ifra den udbragt et: »Leve dr. Nansen og hans følge!« Barkassen la til siden og ombord kom Andrée, dr. Ekholm, Strindberg og »Virgos« kaptejn, Zachäus. Jeg behøver ikke at forsikre, at det paa begge sider var et hjerteligt møde. De lykønskede os alle oprigtigt til de indvundne resultater, men hellerikke her kjendte man noget til Nansens og Johansens skjæbne, og dette la naturligvis en dæmper paa den ellers saa glade sindsstemning. Vi blev alle budne ombord i »Virgo« og til at bese ballonen og forberedelserne til opstigningen. For en underlig fornemmelse atter at sætte fødderne paa fast land; vi havde i mellemtiden ligesom glemt, hvordan det kjendtes.

Men hjem, hjem! Det var hovedsagen. Alleredeklokken et om natten var vi færdige til afgang, og klokken tre om morgenen stak vi igjen tilsøs med kurs for Norge. Vejret var surt med to varmegrader, men vi havde nu vænnet os til dette og befandt os vel allesammen. Lidt efter lidt spredtes taagedækket, saa vi havde bedre udkik. Vi kunde derfor nu sætte fuld damp paa. Klokken 9½ form. pejlede vi Magdalenepynt og kl. 4 om eftermiddagen »Kong Karls land«. Og nu bar det raskt sydover uden hindringer. Der var fremdeles for os noget saa uvant i dette, saa vi, ret som det var, greb os i at tænke paa, at nu bar det vel snart ind i ny is og ufremkommelighed igjen.

Før vor afgang fra Spitsbergen havde kaptein Zachäus sendt ombord til os foræring af svensk punsch og forskjelligt andet og Andrée en halv kasse pilsenerøl og cigarer med den besked, at sendingen ikke maatte aabnes, førend vi var stukket tilsjøs. Aabningshøjtideligheden foregik, da vi havde passeret Magdalene-pynt. Den kjække, svenske expeditions og kaptein Zachäus skaal drak vi derpaa under almindelig tilslutning. Det smagte godt, dette glas punsch, uvant som slige sager var for os nu, og den halve flaske pilsener tilmands ved middagen ikke mindre fortræffeligt.

Vi havde god vind, og da der blev sat sejl til og vi samtidig lod maskinen arbejde under fuldt tryk, gik det nu strygende langs Spitsbergens kyst, hvis isbræer og snedækkede fjeldtoppe der borte i synsranden mindede os om vort eget, kjære Norge. Vi havde nu godt haab om at kunne befinde os i norsk havn allerede om etpar dage, og vi maatte derfor ogsaa nu begynde at tænke lidt baade paa vort eget og paa »Frams» toilette, for vi vilde da gjerne, naar vi kom, vise os fra vor mest fordelagtige side. Vi fik det som følge heraf svært travlt med at skrubbe og skure og spyle og pudse op paa alle kanter ombord, og saa var det at finde frem de bedste klæderne vore for at ha dem parat. Alt dette kunde vi, saa faa, som vi var, ikke faa tid til paa vore vagter, men maatte bruge frivagterne til det, saa søvn blev der lidet af i denne tid, men desto mere af muntert humør.

Den 16de august mødte vi flere fangstfartøjer, som vi med flagget vekslede hilsener med. Da varmen den 17de var over fire grader, føltes den rent besværlig for os. Hundene, stakkar, vil jeg ikke engang snakke om. De luskede yderst melankolske omkring og forstod aabenbart ikke, hvad dette var for etslags »unaturligt« klima.

Saa rask hjemover, som vi havde haabet, gik det dog ikke. Vinden drog sig sydligere og stilnede efterhaanden af, saa vi nu bare havde maskinen at stole paa. Den 18de august indtraf der et for os uventet »fænomen«, idet vi pludselig fik nat. Men da dagen atter randt den 19de, fik vi gjennem morgentaagen langt nede i synsranden se en svag fortoning, som vi vovede at antage for land. Og tydeligere blev formen og linierne og ud af taagen steg der fjeldtinder frem:

»Dei gamle fjell i syningom!«

Av hav kom sjømann sigande

og lengtad’ etter land,

daa saag han fjelli stignade

og kjendest ved si strand.

Daa kom det mod i gutarne,

som saag sin fødestad.

Ja, dei gode, gamle nutarne

dei gjera hugen glad.2)

Ja, jeg skulde tro, de gjorde »hugen glad.« Det føltes, som om hjertet vilde sprænges. Vi bare stod og stirrede, kunde ikke faa et ord frem.

Eftersom taagen seg væk, saa vi, at det var Andøens fjeldtoppe, vi havde foran os, og i ly af den var det jo, at vort første hjemlige anløbssted, Skjærvø, laa. Da dette var den nordligste, norske telegrafstation, vilde vi ogsaa straks benytte anledningen til derfra at faa sendt det første budskab ud over verden om vor hjemkomst.

Den 20de august mellem to og tre om morgenen stak vi frem kring odden og lod i stille, vakkert vejr ankeret falde paa Skjærvø havn. Bare nogle hundrede alen fra os laa nu landet, vort eget, skinnende i morgensolen med husebygninger og grønklædte bakker og, tænk, virkelige høsaater ude paa markerne. Ombord var vi naturligvis i dette for os saa højtidelige øjeblik alle mand paa dæk, men iland var alting ødt og stille. Der laa tydeligvis folk endnu i søvnens arme.

Skjønt det var kjedeligt at skulle forstyrre hr. telegrafisten i hans morgenlur, kunde vi dog under de forhaandenværende omstændigheder ikke ta noget hensyn hertil. Sverdrup, roet af Bentsen, gik derfor straks iland med telegrammer, og snart efter saa vi Sverdrup gaa bakkerne op, medens Bentsen blev tilbage i baaden.

Saa gik der en stund hen, men saa mødte vore forbausede øjne med engang et højst mærkværdigt syn. Ud omkring husene kom Sverdrup styrtende, som om en viss mand havde været i hælene paa ham, og udover bakken ned til baaden i vildt sprang. Saa var det Bentsen, som blev sindssvag. Han greb til aarerne og gav sig til at ro, saa hvite skavlen stod omkring baaden, udover imod os. Og hvert øjeblik snudde han paa hodet for at maale afstanden. Hvad ialverden skulde dette betyde?

Jo, da han var kommet indenfor hørevidde, la han pludselig aarerne ind, rejste sig op i baaden, satte hænderne for munden og brølte:

»Nansen er kommen!«

Hvorefter han braavendte baaden og rodde iland igjen.

Netop uvisheden om Nansens og Johansens skjæbne havde bevirket, at vi før ikke havde villet forkynde vor hjemkomst med salut. Men nu var det en helt anden sag. Nu havde vi ret til at lade den smelde løs. Og man kan stole paa, at vi gjorde det ogsaa. Bedre »vækkeruhr« har Skjærvøs befolkning aldrig havt end det, den gratis fik af os denne aarle morgenstund.

Her er min beretning igrunden forbi. Om den festlige maade, hvorpaa vi blev modtaget i Tromsø ved vor ankomst did samme dags aften og om mødet dagen efter med Nansen og Johansen, der som gjæster befandt sig ombord paa Sir Powells lystyacht »Otario« – et møde efter sytten maaneders adskillelse, saa man kan gjætte sig til vore følelser ved gjensynet – alt dette, saavel som den triumfrejse, som vore landsmænd overalt, hele kysten nedover hædrede os med, kjender jo mine læsere ligesaa godt til som jeg. At disse dage, med den storartede modtagelse i hovedstaden som kulminationspunkt, altid vil leve som de skjønneste af minder i vore hjerter, behøver jeg neppe at forsikkre nogen om.

Hovedsagen var, at vi til tak for alt kunde sige, at vi havde gjennemført den os anbetroede opgave, hvorpaa der var sat ind saa meget af arbejde, af omkostninger, af varm interesse og forhaabninger, saa godt, som det formentlig stod i menneskelig magt.

Saaledes, at vi med nogen ret kunde sige med gamle skipper Worse:

»Vi kommer sent, men vi kommer godt, hr. Kunsel!«

Fodnoder

1)

Som bekjendt kom Andrée ikke afsted denne sommer, men først sommeren 1897. Desværre er hans og hans fællers skjæbne endnu uvis, da man siden intet har hørt fra dem.

2)

Ivar Aasen: »Dei gamle fjelli«

Innhold

Langs kysten.

Mod nord.

I drift.

Vinterhi.

Julehelg og nytaarsmorskab.

Første sommer i isen.

Anden vinternat og – beslutningen.

Fra afskeden med Nansen og Johansen til midtsommer 95.

Midtsommerfest. – Vinterforberedelser,

En slitsom høst. – Tredje vinter i polar-isen.

Fra nytaar 96 til det vaares.

Vor krig med isen begynder.

Det sidste basketag med isen. – Hjem!