Om denne boken

Denne eboken er basert på utgaven gitt ut i 2. opplag av John Griegs Forlag, Bergen, i 1894 Den korrekturleste teksten er hentet fra Wikikilden, https://no.wikisource.org/.

Omslag og omforming til ebok utført av Lars Næsheim

Omslaget viser Ny-Hellesund, malt av Amandus Nilsen

Boken kan fritt distribueres så lenge det ikke tas betalt for det.

Denne utgaven lagt ut på nettstedet www.mobileread.com 4. mai 2014.

Vilhelm Krag

Digte

Fandango

Ikke janitscharmusik!

Stille, I marschtunge rythmer!

Stille, for fan, musikanter!

Tscherkesserinderne, tscherkesserinderne,

lad dem blot komme!

Ind skal de danse på spæde små fødder

til dæmpet musik

fra fjerne guitarer.

Surrende, kurrende, kjælende toner,

smilende, hvilende, hviskende toner,

sanselig søde:

Fandango!

Dysterrødt skjær om den lyslette dans,

skinnende langslør som sølvskyer stryge,

bølgende arme sig slynge så myge

i dans!

Et rødt lidet øre, en hvid liden finger

og fødder, som lydløse, lynrappe tripper

i sobelskinsdækkenets silkehår sorte. —

Og rislende ringlen fra smykker og stene.

Og kinder. Og øine.

Fandango!

Zerlina, min terne, din hals er så sød,

dit øie så sort,

men dit øie er vådt, Zerlina.

Zerlina, min terne, din læbe er rød,

din kind er så rund,

men din kind er så bleg, Zerlina.

Zerlina, min terne, din hud er så blød,

din mund er så frisk.

Men — hvi bæver din mund, Zerlina?

„Ak, herre, det lider mod høstens tid

og Persiens roser, de falder.

Og duggen græder på nellikens mund,

og løvet visner, o herre.“

Zerlina, min terne, hav tak for din dans

og dit ord. — Lad mig ene.

Det visner. Det visner,

det visner, det visner,

verden, den visner, og roser og kvinder,

mit legem og alle de skjælvende nerver

visner!

Og tiden, den sniger sig langsomt forbi mig,

og timerne vandrer at grave min grav.

Jeg tør ikke tænke — jeg tør ikke leve.

Tør ikke dø!

Og i denne dødens den natdybe stilhed

risler som endeløs heilo-sang:

Det visner, det visner,

det visn…

Musik, musik, janitscharmusik,

den store kinesiske tromme!

Sommersange

Ouverture

„Verden er grå!“ Nei, verden er deilig,

sommernatten så lun og så lang.

„Somren er død!“ Nei, nu er det sommer:

sommer i sindet og sol i min sang.

Og jeg har alverdens guld i min taske,

mynt i min lomme og vin på min flaske.

Og jeg har en hue med hånd og med rose,

og fillet er både min sko og min hose.

Og jeg er konge i berget det blå,

og du er et trold, du elendige grå.

Og jeg tør knipse dig op i din næse,

og jeg tør håne dig ret op i fjæset:

„Trold, har du blommer,

jasmin og viol,

sange om Sommer,

digte om sol?“

Valborgsnat

Træd stilt, træd stilt, det er Valborgsnat!

Det hvisker så sært i det mørke krat,

og hæggen dufter i lunde.

Og nattågen breder sig blå om vang,

og bækken dæmper sin rislende sang,

og alle de blomster blunde.

Se der, se der under orekrat!

Der er dans i skoge ved Valborgsnat

og leg på lønlige veie.

Og guldhønen spiller på silkestreng,

og alverne danser på moseseng,

og blege violer neie.

Og se — der kommer en lygtemand,

han render omkring med en glorød brand

og gir sig så til at lyse.

Og myggene vimser i florlet særk,

og græshoppen messer ret som en klerk,

og tussefar snur sin kyse.

Og hæggen dufter ved Valborgsnat,

det hvisker så sært i det mørke krat,

og alver danser i lunde.

Så stilt du sidder i søndagsskrud,

og taus jeg kysser min hvide brud,

mens alle de blomster blunde.

Mens jeg venter

Vildgjæs, vildgjæs i hvide flokker

solskinsveir.

Ællingen spanker i gule sokker

fine klær.

Ro, ro til fiskeskjær,

lunt det er omkring holmen her.

Sjøen ligger så Stille.

Bro, bro brille.

Løs dit guldhår og snør din kyse,

du min skat.

Så skal vi danse den lune, lyse

juninat.

Vent, vent - til Sanktehans

står vort bryllup med lystig dans.

Alle giger skal spille.

Bro, bro brille.

Vug mig, vug mig du blanke vove

langt og let.

Snart går min terne til dans i skove

søndagsklædt.

Vug, vug i drøm mig ind,

hver tar sin, så tar jeg min . . .

hør, hvor gigerne spille!

Bro, bro brille.

Liden Kirsten

Liden Kirsten hun sad så silde,

mens gjøgen gol udi grønne skov.

Liden Kirsten nynned en vise,

imens hun sit brudelin vov.

Liden Kirsten hun sad ved sit vindve

og så på sin ring af guld,

skotted nedad sit sorte skjørt

og smilte så tankefuld.

Liden Kirsten lagde sit hoved tilro

på armens snehvide lin.

Og hæggen dufted, mens Kirsten

drømte om kjæresten sin.

Liden Kirsten løste sit gule hår

og gik til ro i sin kove.

Liden Kirsten folded de hænder små,

mens gjøgen gol udi skove. —

Minde

Og dagen stiger, og dagen går,

og sommerens tid den svinder.

Men høsten — den står der så mild i en

med alle de deilige minder:

En Solskinsdag over sommerløv,

en sang, som risler så stille,

lidt skinnende vand og en sølvlys sky,

en ensomt nynnende kilde,

to blanke øine, et viltert hår,

en mund, som ler mig imøde. . . .

Hvis var de øine, hvis var det hår,

og hvis var de læber røde? —

Der skreg en fugl

Der skreg en fugl over øde hav,

langt fra lande.

Den skreg så sårt i den høstgrå dag,

flaksed i brudte, afmægtige slag,

seiled på sorte vinger

bortover hav . . . . . .

. . . . .

Sange

I.

Bad I om sang til vinen?

En dæmpet sang i det dæmrende lys

sang over fyldte bægre!

Nei, blomsterne dufte så altfor deiligt

inat!

Jeg kysser den slankeste lilje,

jeg hæver det blankeste bæger,

og duggen falder, og natten svinder,

og dagens tindrende høitid rinder,

sol står af hav!

Da tømmer jeg bægret i lange drag,

da bøier jeg knæ for den lyse dag,

og synger en sang for alverdens dårer:

om alt, vi har jublet, om alt, vi har gråt,

om dronningen i vore drømmes slot, —

din høisang, Zerlina!

II.

Ind i dit matgyldne solsikehår

fletter sig therosens blegrøde blade,

og om dine duedunhvide arme

sner sig broncebrunt, guldbræmmet løv.

Og al den sol, som mit øie har blændet,

hver glødende farve, som har mig beruset,

— sanseberuset —

eier dit smil. —

Den sarteste, vage musik den klinger i dine sange:

døgnfluevingers susen i natteblød luft,

jasmindufts rislen gjennem rosenblade

og stjerneskins sagte synken i blankbløde vande.

Sommer og ungdom er dit navn

du kvinde, jeg så i de deiligste drømme,

du kvinde, jeg elsker . . .

. . . Zerlina! —

December

Tussedans over de dystre fjeld

tyst i den tusmørke dag.

Østenstormene tuder forbi

hui —! i et rasende jag.

Bragende bråt og skummende skavl

over det vildene hav.

Hexene rider i haukende tog

hver på sin sorte stav

. . . .

Men vi to, vi vil træde dansen inat,

og vi to vil drikke vor vin.

Og sølv spændesko skal du ha på din fod

du deilige kjæresten min.

Og du skal ha roser i håret, du,

og silke så hvid om din barm.

Og lad dem så spille sin fagreste slått,

du læner dig trygt til min arm.

Og vi to, vi vil træde dansen inat,

og vi to vil drikke vor vin.

Og vi to vil drikke vor egen skål

du deilige kjæresten min.

Moderen synger

Gretchen ligger i kiste

dybt i den sorte muld.

Gav jeg hende en kyse

foret med røden guld.

Sænked i sorten kiste

Gretchen så skjær og fin.

La’ de kolde, små hænder

over det hvide lin.

Ene i natten jeg sidder,

stormene går over hav,

river alle de blomster

fra lille Gretchens grav. —

Nytårsnat

Nu tier vel dagens stemmer,

og jorden sin smerte vel glemmer.

Hvor verden er øde og stor og forladt —

Sylvesternat!

Det pusler om grantræets rødder,

det tripper med tusen små fødder.

Det ånder så tungt gjennem skog og krat

Sylvesternat.

Det skraber så skarpt på min rude,

der tuder en hund langt ude.

Og stjerneskud tændes og slukkes brat

Sylvesternat.

Nat.

Maleri af Edv. Munch

Floden flyder så langsomt,

rinder — og rinder — og rinder

Dagen svinder og svinder.

Han kommer nok snart nu — natten. —

Og lyset skynder sig ud af min stue,

vender sig, — ser på mig.

Tyst og i rædsel.

Det ved jo, han kommer; —

fra krogene krybende

snigende lydløst,

og opifra tæppenes fløilsbløde folder

stikkende varligt

sit lurende hoved. —

Ja, kom kun du store, du vældige satan!

Du har dyssende sange,

dårende sange,

og nu vil jeg høre! —

Men før mig blot nu op på Garizims bjerg

og vis mig den strålende verden,

da vil jeg blot smile, du store Mefisto

for hende, hende,

gir du mig hende?

Mindes du hin nat på Garizims bjerg,

gjør du?

Du viste mig alle de gyldne skatte,

de hvide kvinder.

Da sprang jeg imod dig og slog dig i jord

og kvalte din strube, og dræbte dig, satan!

Og så kom hin glade morgen . . . . . .

Ja så kom hin glade morgen,

da solen randt over sommerlyst løv,

da sprang jeg og sang jeg

udover heiene, nedgjennem dalene

omkaps med vinden og bækken og svalene! . .

— — — — — — — — — — — — —

Spillemænd! gnid på fiolernes strenge,

og knæl alle blomster på marker og enge,

og fægt kun, tordyvler, med skinnende landser,

marscher blot, I biller, i blankpudset panser.

Ser I, hvor luften den skinner idag,

ser I da ikke, der er heiset flag

på sommerens tag!

Og jorderigs stolteste kvinde er min,

jeg roper det til dig, du hvinende vind,

og syng det så udover verden! —

. . . . . . Slig er det altså

at jublen klinger.

Men der drev sne over blomster,

bølged duft over hav,

og roserne visned i Garizim.

Og nu er det nat. —

Og nu er der fest i de høststille dale

og nu glider dansen i skinnende sale,

inat har hun bryllup. —

Og der falder rim over nøgne trær,

ja, der falder rim over nøgne trær

inat.

Floden flyder så langsomt

i sukkende, klyngende kluk

og rinder — og rinder — og rinder . . . .

. . . . . . . . . . .

Der pibler en ildsdråbe

nedover floden.

Der springer en ildstråle

langt, langt derude.

Det drypper ned i det sorte vand

og bæres hidhen på de bløde små bølger

og dør.

Se! Det er den vældige satans blod,

hans røde blod, som jeg dræbte.

Men frem fra det svundne, det sorte, det døde

stiger der fangende, koglende klang

og op fra det rislende, rindende røde

hæver sig hvislende, hviskende sang:

Satan du lever, satan du stiger,

stiger inat af det røde blod!

Men høit deroppe står der en stjerne

hvid og ensom

og ser ned på mig. —

Den stjerne hist er min moders øie.

Og hun er hos gud.

Men hos mig — sidder satan —

— — — —

Vinter

Det er koldt iaften.

Jeg kjender, du skjælver

og klynger dig tæt til min arm. —

Vi går under træernes stivfrosne grene,

og alle de bittesmå kvistefingre

bæver i blåhvide rimfløielsvanter,

og alting sover.

Mod somren — de duftlumre sommernætter

længes vi begge. Mod løv og sol

og fuglenes dæmpede fløiten i skoge. —

. . . Men kommer de tider, da kan det jo hænde,

at én går så stille de gamle stier

og bærer en svidende længsel isinde.

Kanhænde den ensomme truer mod himlen

og bander al sommerens gjøglende flitter.

Går blot og pleier et bittersødt minde,

født under rimhvide lindegrene.

Græd kun, du blege

Græd kun, du blege bedrøvede barn,

kanske da sorgen letter,

gjerne jeg vilde vel sidde hos dig

alle de tunge nætter.

Varsomt skulde jeg stryge min hånd

over dine lokker lange.

Jeg skulde sidde og nynne for dig

alle mine tungeste sange.

Jeg lå ved sjøen

Jeg lå ved sjøen og så mod sør:

hei, se grågåsen flyr!

Flyr fra alt, som er stygt og sort,

flyr til solen og livet bort:

. . . å, tag mig med!

Men der lød sang over nattens hav

sent mod høst.

En klagende sang fra en kvindemund

om dødens slot nedpå havsens bund.

Jeg råbte udover sjøen bred:

å, tag mig med!

Jeg sidder alene ved sjøen.

Jeg sidder og stirrer i mørket ud,

jeg strækker armene op mod gud.

Jeg ligger på knæ og beder . . .

Og græder . .

Trætte øine

Dig vier jeg mine tungeste sange

du barn, med de trætte øine.

Livet har ei tat på dig med vare hænder

og din sjæl blev gammel i din barndom.

Dine bryn hvælver sig i vemod,

dit blik er så bedrøvet,

og din mund har et smil med uendeligt tungsind.

De fine voksbløde træk har dødens sarthed,

og øinenes låg er så forunderlig tunge.

— Dit navn står ei skrevet i livsens bøger,

og sorgen drypped sin gift i din ungdoms vin. —

Og derfor vier jeg de trætte øine

mine tungeste sange.

Udover

Det lukked sig for mig det sidste syn;

så damped det hurtigt afsted.

Havet lå blankt og solede sig

i middagens døsige fred.

Jeg stod og stirred, hvor synet glap,

og sang på et salmevers.

Da nynned det med — så dæmpet og fjernt

fra taug og fra mast og mers.

Det ringed så tungt derinde fra land,

det ringede over en død.

Og klangen drev ud i den solfyldte dag

så underlig dirrende blød.

Var det de fagreste ungdomsår,

som svandt med den sidste tind

var det min deilige sommertid,

som ringtes til grav i mit sind.

Stambogsrim

Der sidder en ældgammel, sortklædt mand

med hvide mansketter og knokkelhænder,

med sigd og rindende timeglas,

med grin om de glisende dødningetænder.

Han læser en underlig, bindsterk bog

med mylrende tuseners stambogssange.

Nu sad han alt længe, men læser dog end,

for rimene er så uendelig mange.

Og gamlingen læser og sætter tegn

og punktum finale, når verset ender.

Der stiger som suk fra den store bog;

da ler den gamle, og bladet han vender.

Askeladdens viser

Til prinsessen

Høit kneised slottet i dagens glans

og glittred med tusene ruder,

og somren holdt indtog med latter og dans,

og hun sad og fletted sin brudekrans

med himmelblå silkekluder.

Og blomsterne nikked, og bækkene lo,

og vinden tralled og legte.

Og dagen snøred de solgyldne sko,

og elven skinned i døsende ro,

og sol over engene stegte. —

Men Askeladden om lande drog

og blæste for godtfolks porte.

Mangen én bare fra gården ham jog,

så drev han ud gjennem mark og skog

og ønsked sig langt, langt borte.

Så kom han en dag til prinsessens slot

og spurgte, om hun vilde høre.

I døren prinsessen — i havblankt blåt

og Askelad, stakker — i vadmel gråt, —

hvad skulde vel her han gjøre?

Jo, han vilde digte en deilig sang

og juble den ud så vide.

Men fløiten, den skurred hver eneste gang,

så endelig brast da den sidste klang,

og han stod i kummer og kvide.

Og seljefløiten i splinter han slog,

så blev det hans sidste stykke.

Og Askeladden om lande drog,

men rundt om slottet fløi drømmenes tog

og jubled om sommerlys lykke.

Men høit kneised slottet i dagens glans

og glittred med tusene ruder.

Og somren holdt indtog med latter og dans,

og hun sad og fletted sin brudekrans

med himmelblå silkekluder.

Og jeg vil ha mig en hjertenskjær

Og jeg vil ha mig en silkevest,

ja, ja en silkevest.

Og jeg vil ha mig en snehvid hest,

prustende snehvid hest.

Og jeg vil ha mig en stigebøil,

ja, ja en stigebøil.

Og jeg vil ha mig en bluse af fløil,

sølvknappet bluse af fløil.

En heirefjær vil jeg ha i min hat,

ja, ja i min røde hat.

Og det skal være en jonsoksnat, —

gud, — for en jonsoksnat!

Og jeg vil ha mig en hjertenskjær,

ja, ja en hjertenskjær,

Så svinger jeg hatten med heirefjær,

i sadlen jeg løfter den jomfru skjær,

og fremover duggvåde marker det bær

den deilige jonsoksnat!

Sommerkvæld

Hei, spillemænd, op med en lystig dans,

lad buen gå rapt over strenge.

Så danser vi ud i den duftende kveld

vidt ud over alle enge.

Hei, spillemænd, op med en lystig dans,

så frem med jer, gutter og jenter!

Og jeg skal gå først, for iaften jeg ved,

at ikke på mig hun venter.

Og så skal vi danse den lange nat,

for hun favnes nu af en anden.

Og bring mig så hidhen en sølvtung pokal

og fyld den med vin til randen.

Jeg drikker din skål, du min hjertenskjær,

mens nattågen drar over enge,

og dansen går vild i den duftende kveld

til toner fra alle strenge.

Heia, min hingst!

Heia, min hingst på den grønne eng,

heia, min guldtop!

Med fløiel jeg sadler dig ryggen så rund,

og guldbidsel lægger jeg ind i din mund,

med silketømmer og sølverdusk

og skinnende fjær på din nakke!

Så bær det afsted, så det ryger med støv,

fosser i luften og synger i løv,

og blomsterne springer i dale.

Heia min hingst med den vilde man,

heia, min ganger!

Min Guldfakse styrted. Så, heia og hop!

Jeg haster, må frem, — over klint, over klop,

om sneen skal fyge forbi din man,

og stormen skal stå mod din bringe.

Den skinnende sne og den ravnsorte hest,

bringen, som bryder den brusende blæst,

hei, — slig var det deiligt at fare!

Heia, min sidste, min stolte hest!

Heia, Snehvide!

Se slottet det sorte på klippen så rød, —

afsted, så det gnistrer! Til liv eller død!

Hvis ei til bryllup og søde kys,

så død i bølgen den sorte!

Jeg stanser og svinger min fløielsbaret:

Her bor prinsessen i svanedun klædt

med valmueblomster i håret.

Heia, min hest ved det sorte hav,

heia, Snehvide!

Med fløiel jeg sadler dig ryggen så rund,

og guldbidsel lægger jeg ind i din mund,

med silketømmer og sølverdusk

og skinnende fjær på din nakke.

Så bærer det ud i det natsorte hav.

Hør blot, Snehvide, hvad klang ved vor grav

fra klokken, som ringer til bryllup.

Alverden skal synge

Alverden skal synge din bryllupsdag,

og hæggen i lien skal skinne.

Og lyset skal bølge i store slag,

og vinden ride i ungdomsvildt jag

over hvert sollys tinde.

. . . Du sidder så stille den lyse nat,

mens hvide syrener dufte.

På blegrøde roser har majnatten bredt

sin lyseblå silkekufte.

Du græder. Du sidder

så hvid og varm.

Jeg lægger min kind mod

din myge arm.

Jeg stryger så varsomt det blonde hår

og kysser de blanke øine.

Tusmørke

Kom, sæt dig her hos mig, min lille ven,

og læn dig så trygt tilbage.

Så skal jeg fortælle et eventyr

fra ældgamle, gravlagte dage.

Og jeg skal fortælle om Askelad,

som drev over berg og heier

og strøg alene, så fattig og styg,

på stier og kongeveier.

Og jeg skal fortælle om ællingen grim,

som blev ifra hjemgården jaget,

som stod så stilfærdig en høstgrå kvæld

og så efter trækfugldraget.

Og jeg skal fortælle om Askelad,

som aldrig fik kongsslot med guldspir og hane.

Og jeg skal fortælle om ællingen grim,

som altid blev ælling, som aldrig blev svane.

Hvorfor hyler de sorte hunde

Hvorfor hyler de sorte hunde

på landeveiene?

Hvorfor lusker ulvene ilsomt

indover heiene?

Hvorfor sænker sig kvælden så kvælende

sort og stor?

Hvorfor blir det så underlig stille

over al jord?

Klokkerne klemter mod aftenstid,

kimer dagen til døde.

Det lyder så sælsomt i kvældens fred

udover engenes øde.

Langsomt åbner sig kirkens port,

der er så dystert derinde.

Da blegner løvet på alle trær,

og elven så taus mon rinde.

Der drar sig et langeligt, klagende hyl

ind gjennem skogens sale.

Da bæver hele den lyttende jord:

inat rider døden i dale.

Høst på heien

Korpen sidder på kirkeport

skriger så sårt mod kvæld.

Nu er det tomt, og nu er det tyst

over det vide fjeld.

Klokken ringer fra kirketårn

udover øde sletter.

På korsene rider de hekse tre

og skriger i mørke nætter.

De danser over de tuer små

og leger med dødmands ben.

Så ler de høit i den tause kvæld

og hopper på gravenes sten.

Og korpen sidder på kirkeport,

og klokken den ringer mod kvæld

Men ingen færdes vel længere nu

over det ødslige fjeld. —

Efter storm

Bølgerne ruller så tungt ved nat

langt ude på havsens vande. —

Der vifter ei vind, og der er intet seil,

der glimter ei stjerner i sjøens speil; —

men der driver lig mod strande.

Der flyder i natten et lysende skjær

histude på havsens vande.

Der driver en kvinde i silkerig dragt

med armene stivt over sjøerne strakt; —

et lig, som driver mod strande.

Men rinder da solen ved vinterdag

så rød over havsens vande,

da ligger en strime med skum igjen

og gynger hvid over sjøerne hen,

mens der driver lig mod strande.

Genrebillede

I det grønblege, svindende måneskjær

under dødsstive lindetrærs knoklede arme

vandrer han ene og synger langsomt

en sørgelig salme.

På hårdfrosne veie

i stille nætter —

lyder der klapren af benrangelfødder

Der går han og fryser, så røsten skjælver

og svøber sig tæt i sin liglagens-kappe,

med hovedet ned mellem skuldrene ludet

og ljåen indunder armen trykket.

Den slæber bortefter,

og klinger stålskarpt mod veiens stene

ud i den stille, lyttende luft.

Månen står liden, langt nede i vest,

frossen og bleg.

Ser så sørgmodig ud i den store,

kuldestivnede nat.

Ser bare ham, der vandrer alene

fra slot til hytte

ad øde veie.

Crepusculum

Nu er solen træt.

Den er ikke sluknet; end brænder den mat

bag gulbrandet, skiddenrød gråveirsskodde.

. . . Den er bare så træt,

— så træt!

Den hænger ei nu længer

sølvstukne slør

over fine grene.

Den klæder ei nu mer med

skinnende silke

al himmelens tag. —

Det blir uld nu det hele.

Blot gråflosset uld.

Og lavt og tungt i den tågede luft

røgen ligger — den sorte røg —

synkende mat. —

Jeg sidder og ser på

to høie popler,

som strækker sig op i den tunge luft

De ligner to bedende, dødstrætte hænder

i angstens afsind

stumt fortvivlede

strakte vildt imod høstkveldens himmel

den tusmørke, tause. —

Og inde i tågen

langt, langt derinde

klynker et ensligt

klokkeklemt. —

Der flakser to kråker

henne på veien.

Der pusler en spurv over

vissent løv. —

Og alt blir så stille — så åndeløst stille,

kun lyset som svinder — så sivende langsomt

Og en blir så træt, så træt, å så træt,

og alt blir så tomt, så tomt —

herregud! —

Den, som kunde be fadervor —! —

Dødsdømt

Nu daler der sne over kirkedige,

nu bredes der hvidt over grave.

Nu slumrer de jomfruer blidelig

dybt under tuerne lave.

Nu klemter de klokker ei længer,

nu færdes ei folk på de stille stier.

Det blir ensomt på alle marker.

Livet er dødt, — alverden er død,

Snart jorden mig reder et leie. —

Og tungt er det hist, og tungt er det her

og tungt på alverdens veie.

Det daler så lunt og varsomt,

det drysser så fint og let.

De sover vist sødt,

de hviler vist blødt

dernede.

Der slumrer de jomfruer hvide,

mens tiderne lide og skride.

De slumrer med visnede myrter

over de blege pander.

Jeg ved det jo godt: et år endnu —

så hviler jeg også dernede.

Da har de sænket mig ned i jord

da han de sunget den sidste salme

Så kan sneen dale og drive

over en enslig grav.

Men jomfruskaren med myrtekrans?

Ingen jomfruer, ingen blomster.

Blegede ben

og gulhvide knokler

og stinkende, rådnende . . . .

Men sneen daler på kirkedige,

og mulmet drysser om kirketag

og natten kommer.

En dag er gåt! Og et stakket år

har jeg igjen at leve:

Liv, liv med den skjælvende sol

dag, dag med det bølgende lys

latter og sang i skoge!

Jeg ber dig, jeg trygler dig livsens sol . . . .

Der flyver tre skrigende ravne

gjennem den stille kvæld.

Der lusker en varg i veien,

der uler en ulv i uren . . .

Hys nei — det var jo kun støi

af vinden, som sprang

over kirkefløi.

Hvad pusler og tusler derinde,

hvad famler som vildsomme, viftende hænder?

Der kryber hvidt henad sorte kors . . . .

Hvad er det, som stiger derinde?

Se der! Og se der!

På tuerne rører sig dødningelin . . .,

dødningelin. Dødningelin!

Her og der — overalt de rører sig

pusler og tusler

rører sig, reiser sig.

I dødsangstens rædsel afsindigt afsted . . .!

Men de hvide de reiser sig — se! — overalt,

for mine fødder og om mine fødder,

jeg vader i levende dødningelin!

De kommer, de kommer at hente mig

nu!

Skingrende skrig og skrattende latter

nærmere, nærmere — hjælp! — og nærmere

Hjælp!

Herre Jesus!

Ørken

Ørkenstilhed og ørkenøde.

Solen i luer og luften i brand

over den glødende, hvidgule sand

helt ud mod synskredsens røgtunge røde.

— Der flagrer ei liv i den hede luft,

der smutter ei kryb mellem sandets korn,

og intet græsstrå der spirer.

Men etsteds derbortefra gliser der frem

en solhed kamelknokkel, krummet og hvid

ensom i ørkenens skinnende øde.

. . . Da glimter med ét derude så hvast

et levende blink i det døsende døde.

Et blink nu igjen! Og atter og atter.

Og henover ørkenens brændende sand,

hvor solens luer de flamme og gløde

kommer en ensom vandrende mand.

Og han har ei landse og rige tæpper,

og han har ei turban og raslende ringe,

men stramt omkring lænden er snøret et bælte,

som bærer en blank damascenerklinge.

Og ei er hans legeme livsfyldt og kraftigt,

ei kneiser hans nakke, ei skinner hans øie. —

Sænket og ludende drar han sig henover

ørkenens endeløst bølgende høie.

Men se! Det drypper så tungt og rødt

fra sårene på hans fod.

Og sanden suger med tørstig mund

det friske levende blod.

Og solen brænder hans brune barm

og svider hans nøgne hud.

Så synger han langsomt, med sælsom røst

i ørkenstilheden ud:

Kommer, I sorte gribbe,

som sidder på Mekkas moske,

kaster Jer over en vandrer,

der gjerne vil døden se.

Kaster Jer over en vandrer,

I gribbe fra Mekkas moske.

Riv ham hans hjerte af brystet

det rummer alverdens ve.

Riv ham hans hjerte af brystet

og ud af det skjælvende kjød.

Kast det så blødende ned i

den elskedes snehvide skjød.

Og langsomt tier den sælsomme stemme,

bøiet er nakken og sløvt er hans øie.

Og sænket og ludende drar han sig henover

ørkenens endeløst bølgende høie.

Galmandssange

Jeg træder de perler

Jeg træder de perler blanke

sammen med varsom hånd.

Jeg slynger om halsen den slanke

et tungttvundet perlebånd.

Jeg sætter en ring på din finger,

en ring, der skal skinne som ild:

en solstråle, gylden og klinger,

krummer jeg sammen dertil.

Et purpurrødt tæppe jeg spreder

fremfor din fine fod:

som brusende silke sig breder

mit dampende hjerteblod.

Jeg sidder ved floden og græder

og binder dit perlebånd.

Og natduggens perler jeg træder

med skjælvende, varsom hånd.

Jeg havde begravet

Jeg havde begravet min elskov

histude ved vestens hav.

Og tidlig og silde så sad jeg hos min skat

og våged og vugged. Og så voksed der en nat

en lilje frem fra hendes grav.

Og der falder nat over vestens hav,

og det blir så stilt under himlens telt.

Da synger min sjæl, og da nynner mit blod,

da synker jeg bedøvet i andagt for din fod

og kysser dig, liljehvide jomfru!

Jeg gaar og leder

Jeg går og leder og leder,

jeg går og græder og græder, —

jeg kan jo ei finde min egen grav —

vestenfor måne og søndenfor hav.

Og stjerner skal over den skinne...

Men intetsteds kan jeg den finde

Så går jeg hen til min moder,

min gamle hellige moder.

Så sagtelig banker jeg på med min stav, —

min moder ligger kun taus i sin grav.

Og stjernerne over mig skinner:

og aldrig min grav jeg finder.

Hel mig mine strenge

Og ei er jeg mere blandt menneskenes børn,

for hulket er hver tanke ud af sinde.

Og aldrig skal jeg mere få skue vårens lys,

for jeg har grædt mig øinene så blinde.

Og ei er jeg mere blandt menneskenes børn,

og død er både sommeren og solen.

For nu er jeg bare en ussel violin

med sønderrevne strenge over stolen.

Ho, hei hillemænd,

ho, hei spillemænd!

Se, min fiol er rusten,

Se, min kvint er brusten!

Ho, hei spillemænd,

hel mig mine strengel

Ho, hei hillemænd,

ho, hei spillemænd!

Inde i brystet det rykker,

noget er sprængt istykker.

Ho, hei spillemænd,

hel mig mine strenge!

Nu vågner

Nu vågner den trætte, forgræmmede dag

nu gråner de rugende tåger.

Alverden blunder så tungt inat;

de såre tanker kun våger.

Jeg vil gå ind i den dunkle skov,

hvor duggen på bladene skjælver; —

og langt derinde, hvor alt er så tyst,

og granerne mørke sig hvælver,

der sidder en ældgammel heksekvind

med flagrende, tjavset lok.

Hun sidder i dæmringens grånende gry

og træder så flink sin rok.

Og lydløst træder den gamle fod,

og lynrapt fingrene tvinder.

De blege læber mimrer en sang,

imedens hun spinder og spinder:

„Hvad tror du, jeg spinder, du vandringsmand

som ene i natten våger?

Jeg spinder din egen livsenstråd,

af nattens de rugende tåger.“

Jeg vilde sadle!

Jeg vilde sadle min vældige hest,

sprænge afsted til min bryllupsfest.

Foran skulde du kneise, min skat, —

inat!

Jeg skulde synge min stolteste sang,

jeg skulde kryste dig tæt i mit fang,

spore min ganger og svinge min hat, —

inat!

Messed da gjøgen med gyldensvans,

lun var da natten som ved sanktehans,

majgræsset hvisked, og bjerken sprat, —

inat!

Redte i mosen jeg da vor seng,

tog vi så ekorn til brudedreng.

Så holdt vi bryllup, min dyreste skat

inat!

Majnat

Det er nat så vide over vei og vang,

det er stilt i veiret; men dog er det klang

som fra månestrålers fineste strenge.

Hvor underligt at sidde så ene og forladt. . . .

Gad vidst, om det ei er slig majlys en nat

alverne danser over enge?

Det er nat så vide over vei og vang. —

Jeg hører der hæve gjennem luften en sang,

men tonerne kan jeg ikke finde.

Det er drømme, som kommer, og drømme, som går,

drømme fra ivinter og drømme fra ivår

og vemod, som vugger mig isinde.

Og vemod, som vugger sig så vide over land

vemod indtil verdens den yderste rand,

og længsler, som flokkes og trænges.

Det hulker i skoge, og det græder i krat . . .

Å gud, hvor det er tungt slig majlys en nat

at sidde her så ensom og længes!

Gyngevise

Frem og tilbage,

frem og tilbage,

alle dine sollyse levedage.

Jeg skal vugge dig, vennen min,

vugge dig lige i himmelen ind,

vugge din sorg tilhvile.

Luk dit bedrøvede øiepar,

jeg skal vugge din sorg tilhvile.

Jeg skal fortælle de deiligste ting

Så du i drømme skal smile.

Så skal jeg føre dig frem til fest,

så skal dit øiepar stråle i glæde.

Så skal jeg skue i brudedragt

dyreste vennen min dansen at træde.

Frem og tilbage,

frem og tilbage,

alle dine sollyse levedage!

Jeg skal vugge dig, vennen min,

vugge dig lige i himmelen ind,

vugge din sorg tilhvile.

Min majdags brud

Min majdags brud,

min majdags brud!

Nu springer ranunkelens blomster ud,

de nejer for solen i gyldenskrud,

mens majgræsset svinger sin landse.

Og blomsterblus tændes i tusental

og lyser i jorderigs dansesal,

hvor snart også du skal danse.

Min majdags brud,

min majdags brud!

Jeg selv er ranunklen, som nu springer ud

nu eier jeg lidelsens adelsskrud

på vei gjennem livets lande.

Af alle de sorgens tårer, som randt,

sprang sangenes blomster, jeg knælende bandt

omkring din velsignede pande.

Innhold

Fandango

Sommersange:

Ouverture

Valborgsnat

Mens jeg venter

Liden Kirsten

Minde

Der skreg en fugl

Sange

December

Moderen synger

Nytårsnat

Nat.

Vinter

Græd kun, du blege

Jeg lå ved sjøen

Trætte øine

Udover

Stambogsrim

Askeladdens viser:

Til prinsessen

Og jeg vil ha mig en hjertenskjær

Sommerkvæld

Heia, min hingst!

Alverden skal synge

Tusmørke

Hvorfor hyler de sorte hunde

Høst på heien

Efter storm

Genrebillede

Crepusculum

Dødsdømt

Ørken

Galmandssange:

Jeg træder de perler

Jeg havde begravet

Jeg gaar og leder

Hel mig mine strenge

Nu vågner

Jeg vilde sadle!

Majnat

Gyngevise

Min majdags brud