Om denne digitale utgaven:

Denne e-boken kommer fra internett-biblioteket Wikikilden[1]. Dette biblioteket, som drives av frivillige, har som mål å utvikle en fritt tilgjengelig samling av all slags litteratur: romaner, dikt, tidsskrifter, brev...

Vi formidler bøkene våre gratis, og tar utgangspunkt i bøker som ikke er beskyttet av opphavsretten eller er utgitt under en fri lisens. Du kan bruke bøkene våre til et hvilket som helst formål (inkludert kommersiell utnyttelse) under betingelsene som forutsettes av Creative Commons Attribution-ShareAlike 3.0 Unported[2]-lisensen, eller GNU FDL[3].

Wikikilden er hele tiden på utkikk etter nye frivillige. Vi kan ha gjort feil da vi digitaliserte denne boken. Du kan rapportere dem til denne siden[4].

De følgende brukerne bidro til å digitalisere denne boken:

- Kåre-Olav

- Rocket000

- Boris23

- PatríciaR

- AzaToth

- Bromskloss

- Bender235

- Tene

- KABALINI

Omslag, layout, og bytte av aa til å gjort av Lars Næsheim, 5/5/2014. Omslaget er en bearbeidelse av et fotografi av Fjærland tatt av Arild Nybø, og lagt ut på Flickr.com under en dele-bearbeide-ikkekommersiell Creative Commons lisens (CC BY-NC-SA 2.0)

1. ↑ http://no.wikisource.org

2. ↑ http://www.creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0

3. ↑ http://www.gnu.org/copyleft/fdl.html

4. ↑ http://no.wikisource.org/wiki/Wikikilden:Kontoret

SUS

DEN YNGSTES UNGDOM

AV

HANS E. KINCK

KRISTIANIA

H. ASCHEHOUG & CO.s FORLAG

HOVEDKOMMISSIONÆR FOR DANMARK: H. HAGERUP

1896

I.

Alle vinduer var oppe i stuen. Sol indover gulvet; dump dirrende dur fra fossen bort i åsen; og surr fra hveps og homle, som stod på hodet i hvide konvolvulus-bægres dyb langs husvæggen.

«Nu må dere se at finde på noget da!» sa moren og vilde smile i farten; hun gled gennem dagligstuen, blev væk med spilkummen ind i det brasende køkken. En fladklemt liden tør dame med rynket gulligt ansigt.

De så forlegne på hverandre som før de tre, hørte på skridtene fra sandgangen i haven, hvor sagfører Ek netop gik nedover sammen med sorenskriver Hval; de flytted på en stol, de la sig ud av vinduet for at se på pappa, de klapped efter katten i sofaen alle tre på én gang, — de vidste ikke sin arme råd. — —

Det var Tordis Hval, som Herman Ek, den elleve års søn i huset, skulde holde med selskab — hun hadde fåt lov til at følge med faren på vårtings-reisen dette år. Og derfor var det også, at Sigvart Stenshoug, søn av seminarie-læreren, var bedt ned for at hjælpe til; den ældste broren Richard var rømt til skogs som han pleied — han gjorde det altid siden ivår, såvisst som der kom fremmede til gårds.

Sorenskriveren og hans fjorten års datter skulde spise middag på Fossum, når én var færdig bort i tingstuen; doktoren skulde komme, og prostens også undtagen datteren.

Så det var fridag fra skolen — huslæreren tusled nærsynt op i åsen og bestemte mose-arter. Det var fest og steglugt over hele huset; Herman vidste, de skulde ha rabarbra-grød med fløde-skum til dessert — den ældre søsteren Signe hadde været nede i haven og skåret stængler alt imorges. —

Det gjaldt at hitte på noget at begynde med, så var én strax over det værste. Sigvart klemte katten i nakken; men den klorte, så han måtte slippe. Han slog til Herman i hodet; Herman slog igen. Men så stod de der som før, turde ikke se på hverandre engang, fordi de hadde været dumme.

«— Må dere se at finde på noget da, barn!» lukked moren på døren. «Du Herman, som er så opfindsom —?» Og så blev hun væk igen.

«La os finde kongler!» ropte han, sprat i veiret og gjorde hallingkast bortover gulvet, så buxesæl-knappen sprang.

Han la i vei foran de andre — Tordis Hval kniste nok, og Sigvart storlo, det hørte han. Han var alt op i granen, da de kom, skrek og bar sig; kløv helt til tops, la sig så flad på grenene, trilled sig langsomt udover, så barnåls-sængen sveiged sig og slap ham ned på næste gren, fald efter fald; kneb glinsende røde kongler, når han nådde, skrålte og lo, hopped ned fra sidste gren, slængte til Tordis det, han hadde fundet, turde ikke se på hende; — det var så urimelig leidt, det med den knappen! Gid det gik én for Sigvart også! — —

Men Sigvart holdt sig i ro dernede; han var ligesom flinkere til at leke med fremmede småpiger.

Op til tops igen, og nedover på samme vis. Gang på gang.

Moren stod under granen og fanged ham, greb hårdt om armen:

«— Behøver ikke skråle slik for at leke! … skulde se, hvordan du ser ud nu!» puffed hun til ham bortover bakken.

Han så, at søndags-jakken og buxen var hvid av seig harpix og kvae; skotted så op mod hendes tynde blodløse læber, som skærped sig, — det var et menneske han hadde set engang bande, hun ligned! — —

«— Vil bare varsle dig på forhånd!» hvisked hun og blev væk — Signes lysende lille sorte hode ropte i køkkendøren, at hun ikke kunde snu stegen.

Han så efter hende, tænkte; — det var bedstefaren hun ligned, den rige sinte skibsrederen!

Tordis kniste; men han risted sig, gik bort til de to, så på ærmet sit. «Hu mamma var sinna!» smålo han ligeglad og satte sig ked i bakken.

— — Der ned i køkkenvinduet stod hun og skulte, øiet stirred blegt … bedstefarens øie … de tynde skjælvende låk med den grisne farveløse hår-rand. Det var stygt at tænke det, men det minded om grisens blik. Det var Tordis’s latter, hun ikke likte — han kendte det såvel; det pirked i den tynde krop, og øiet ledte i sugende tørst. Slik blev øiet i våres, da hun hørte latteren til Signes veninde, prostens datter, — hun kom ned i haven, hvor de stod og spadde, stansed og stirred blegt på Richard og sa stramt: «Tak, vi skal ikke ha kurtise!» — —

De så ikke på ham de to, hadde det så travelt med konglerne, som Sigvart tog fra hende. Tyk og lubben og rød sprang hun rundt og sanked; han napped hende i fletten så titt han kom til. Hun småskrek og sa, det gjorde ikke ondt lel! — det var ligesom, hun brydde sig mere om det end kongler og lek; hun vented nappet, når hun bøied sig. Han skotted og skotted; — ja hun bøied sig vist for at få nappet! — —

Han trilled sig rundt nedover bakken, trilled sig væk fra øine, som suged tørst og blegt derborte; ropte, bad dem komme ned i haven herunder huset.

Og de kom. Han greb om den mørke fletten, slet i den og lo, sa det var tømmer; det var som han fik vind under vinger og løftedes i veir, da han kendte det bløde gode håret ind i hånden sin. Men det var ligesom for godt også — det var angrende uro med; det var som da hænderne første gang tog varme fugle-unger ud av reden.

Han trak hende ind i lysthuset.

«Au—au!» ynked hun, la sig flad på have-bænken.

Sigvart vilde også lugge — det var han, som hadde fundet på det først; men Herman vilde ikke slippe ham til, bad ham krype under bænken og se om hun gråt.

«Det gør ikke ondt lel!» så hun op og lo — blå øine som lo, og hvide tænder som smilte inde i en liden, bitte bitte liden mund; — og fregnerne lå som solflækker over pande og kind! — —

Men så gemte hun ansigtet ned mod bænken igen.

Herman slet i fletten og knipsed i panden, der han kunde komme til.

«Nå gråter ’a — nå gråter ’a!» skrek Sigvart under bænken. «Nå kommer det! Nå!»

«Nei! nei!» svarte hun; men vilde ikke se op. Herman slutted at slite; bare holdt om håret, la hodet nedtil hendes for at lytte.

Det lugted så godt av alle hendes klær, så renvasket; — og han likte så den lille fregnen op på næseryggen! — den som turde, turde lagt læberne på den! — —

«Nå gør vi det ikke mer, Sigvart!»

«Jo nå vil jeg.»

«Nå er det ikke moro længer.»

«Jo, jo!» skrek det under bænken; «for nå gråter ’a!» .

«Nei! nei!» svarte det i tapper trods.

«Jo. Nå! Nå!»

«Nei! nei!» Men nu var det lavere.

Herman slap fletten. Sigvart krøb frem, lytted til hodet, tog hende om livet for at lette hende op og se.

Hun holdt sig fast i sprinklerne av al magt. «Du skal ikke!» hvisked Herman. Men Sigvart slet.

Et voldsomt ryk gik gennem bryst og mave, så han slap.

Og så pilted de avsted begge — det var som det bar væk fra en ugerning større end det styggeste mord; rappe som ekorn var de over havegærdet, blev væk nedom fjøset; — rendte der lige i synet på hverandre uden ord, slog hverandre i hodet, så skotteluen føg, kneb og lugged og slængte, til de rulled om, lå og bedes i hodet og klorte, så blodet randt, trilled om hverandre sålænge til hver hadde fåt slikt tag på den anden, at han ikke kunde røre sig mer.

Da slap de, satte sig på bakken og børsted sig længe og stilt. De forstod ikke det bitterste gran av det hele.

Men de vilde ikke se på hverandre —

— Det ropte ovenfra gården. Morens stemme skar spæd gennem fosseduren bortfra moen. Herman svarte ikke, tråkked med vare skridt i det fede græs langs fjøsvæggen, gled på støileveien bagom haugen bortover mod fossen og moen.

Men Sigvart vilde tilbage til lysthuset for at se, om Tordis virkelig gråt.

Herman hadde hast; han vidste ikke, hvad han vilde, han var og blev ør. Det var fossedur og mo, som drog, — drog væk fra husvæggene hjemme, drog væk fra morens skarpe stemme og blege blik! — — Han kløv frem gennem uren ved siden av fossen; der over stod moen med brune furustammer. Han krøb udpå en stor sten, der en og anden skumsprøit slængte sig frem, stod og stirred nedover Fossum-jordene, som lå bratte og lysegrønne mellem moen der nord og moen her syd. Våren skvatt og blinked bortover volden, skalv kåt om den gulmalede seminarie-bygning, skalv om doktor-boligen, lekte om den tunge bærgflætte-dækkede præstegårdsvæg nord i veisvingen.

Han stirred tversover dalføre og elv — den vided sig ud til fjord ved Fossum — mod den anden strand, som reiste sig bratt med rette graner på begge sider av de to grønne gårder og den svære foss; så bar det indover mod brede multemyrer. Det var så vidt og bredt og rummeligt altsammen; ås runded sig bagom ås, indover blå heier uden ende. Blikket gled indover, gled og gled; det hadde aldrig gledet så langt før — øiet var ligesom blit stærkere. Det vilde ikke stanse, ikke engang der den hvide sneklatten lå igen og tinte indunder lys himmel, — der bamsen gik og grov efter bær, der orren sad og keg efter kærest.

— — Det var solperlers fosseskum inde i ham, som flytted sig i forvildrende uro; det blev samme larm, enten han stak fingren i øret eller ikke. Det var det inde i ham, som kunde flyde ud og sammen med åsernes linje og lit, — det var den bækken, som ledte efter løb.

— — Han hadde den bløde fletten i hånden, han hadde den rene lugt i næsen. «Tordis Hval!» skrek han mod fosseskummet. «Tordis Hval! Tordis Hval!» svarte det gang på gang; – men ikke én gang var det likt.

— — Han vilde ha dette i fred — i fred! Gid hun reiste, så fik han det i fred for moren med skipperens hårde stemme og skarpe læber, for hendes blege blik! — —

Han rev glosebogen op av jakke-lommen; han vilde skrive om duren i fossen, skrive om våren langs volden, skrive om granen, som blunked mod solen. Han vilde fæste det, så han ikke misted det. Han stod og skrev.

«Mon hvad der gemmer sig hist bagom åsens blå?» begyndte han. Han sa frem begyndelsen gang på gang, skrek det med kraft ind i fosseduren. Men han fandt det ikke igen i det han skrev, hvad han kendte — det var ikke bævende vakkert nok.

Han la sig ned og drak koldt vårvand — det var som det satte sig fast med tørst i struben dette her. — —

Langt dernede på landeveien så han broren rusle hjemover fra moen.

— Klapped så bogen sammen og stak den i lommen, krøb tilbage over uren, kendte sig uglad og letende — vidste ikke efter hvad; men det var som når huslæreren med stirrende øine hadde læst op et digt av Wergeland, — underlig smagløst og jagende, ufærdigt og vildt; det var som vårbløten over alle enge, uredig og opløst, flommende uden syn for vei og bækkeløb. Der var uklar vent rundt om, der var rodløs længsel; — og det kom over ham så trist, at ingen her på gården kunde hjælpe den rodløse længslen. —

— Han gik nedom fjøset og op rognetræsalléen. Han kom til en fremmed gård, da han stod foran den mørkebrune tømmervæg igen.

Han skotted ind i lysthuset «Gør ikke ondt lel! gør ikke ondt lel!» hvisked det ud fra havebænken.

— — Hun syntes vist, at han var rar! — —

De sad ved bordet, var alt ved rabarbraen, da han smøg ind i stuen. Tordis var rød i øiet, men lo med smilehul til Sigvart, han sad og hvisked, tynd og lang og fladbrystet med de to stikkende blå øine i et lyst ansigt. De sad ved det lille bord ved vinduet sammen med Signe, som ikke vilde le til Sigvart, fordi moren ikke likte det — «tak, vi skal ikke ha kurtise!» —

«— Men det vil jeg si,» ropte sorenskriveren, han måtte rope for at bli hørt i den ivrige passiar — der stod rødvin på bordet —, «at det han gør, det gør han da i god tro; det er mer end vi kan si om de andre venstreledere.» Han skotted i en blink bort til seminarie-lærer Stenshoug.

Men Stenshoug sad bred uden at kny og strøg sig lur om den tykke næsen. Og så gik sorenskriveren og doktoren og prosten løs igen på de andre venstreledere, mens fruerne lytted med saglig interesserte bryn og undte Stenshoug hvert godt skældsord venstre fik. —

Herman blev væk i den larmende disput og kom på sin plads bort ved vinduet, uden at nogen så. Selv moren sad oprømt og lod som hun lytted; men smilet var stivnet, så han; han hørte, at hun ind imellem snakked sagte til Richard — hun hadde tat ham ned til sig ved bordenden idag.

«Du ved, mamma liker ikke, at du holder til derinde på moen hos Tore Prammand og snakker stygt,» sa hun. «Jeg har sagt dig det!»

Herman vidste, hvad han vilde svaret, der han sad, hvis ingen fremmede var tilstede: «Jeg gir fan i hvad du liker!» — han var ikke ræd, for han var snart 16 år og voxen. Men nu sad han strid og åd rabarbra-grød uden at svare.

«Hvor har Herman været?» spurgte det lunt bort til det lille bord; faren hadde merket ham alligevel gennem snakket — han sad og smilte åndsfraværende til de andre under den uredde bart og vented.

«Indpå moen.»

Et par ansigter snudde sig; men de blide smil døde strax i mæthed. Faren blev siddende og se på ham, forstod ikke hvorfor han sad stur og ikke snakked.

«Har du sprunget for meget?» smålo han.

Og et par ansigter smilte blidt igen.

«Herman har været uskikkelig, skal jeg si dig,» stansed moren det, hun tog ligesom sønnen ind i barnekamret og skøv døren i — det var et lidet husligt opgør de to nok skulde greie.

Og Herman kendte på sig, at når tingdagene var over, så fik han ris. Men han vilde ikke slå sig vrang som broren; hans tanke var ude ved husvæggen, ude hos konvolvulus-bægret, som mætted sin trang til forsommersol, var ude i skogen; — kvae og konvolvulus og fossedur — det var ligesom livet.

— — Men gid Tordis Hval vilde reise! — —

II.

Det var huskestue og skrål på Fossum. For ungdommen skulde på sæter-tur.

Det var de to femten-sexten års gutter, søster Signe og så Tordis Hval med den blege kusine fra Kristiania; de var blit igen, mens sorenskriveren i eftermiddag var reist videre opover dalen til et brandforhør, sammen med sagfører Ek.

Sigvart Stenshoug gik med pappas gyngestol på hodet og sang salmer av «Zions harpetoner» skælvende i stemmen som en gammel kærring. Men Herman var mest vilter; han stod på plysch-stolerne, han spratt op på det runde knakende spisebord, spaserte mellem de skårne smørbrød, skrek i vilden sky. Signe sprang omkring smal og lang og redded smørbrød-pakker i stille klukkende latter, sa, med lys frem av de mørke øienhår: «Neimæn jeg tror dere er gale!» Kokkepigen stod i døren, vred og vrængte sig av skratt og slog med knytnæven opefter dørkarmen. Og kusinen fra Kristiania folded henrykt de hvide hænder med lange nonne-fingre: «Dette er nemlig morsomt!»

Herman blev efter hvert rent ude av sig. Sofapuderne fløi fra væg til væg. Han stansed op av og til, så sig rundt, stirred gennem et mylr av galne indfald, med spilte næsebor.

Han la spisebordet på kant, trilled det langs gulvet, over tærsklen, ind i kontoret, vælted farens blomsterbord ved vinduet. Han napped smørbrød-ranselen fra Signe, kasted den efter Tordis Hval; den traf ryggen, spratt av og gik tvers gennem vindus-ruten bent ud i haven, så det dryssed med klirrende glasbråt. Han tog de to fremmede om livet, glemte at de var damer, hujed og slængte dem vildt bort over gulvet: «Hei vil du være jenta mi, du!»

— — Her var høifjæld og hei i stuen! tanker yre som vindens rist i viekratt, lunete som gule froske-ungers skvætt i fjældmyren! —

De rømte for ham. Sigvart kasted gyngestolen og fulgte. Kusinen fra Kristiania hopped foran bortover støilsveien, slog hænderne sammen og skrek: «Dette er nemlig morsomt!»

— Veien gik bortunder fossen, som sommersolen hadde tørket ind til en liden rislende bæk, tvers over uren og ind den halv mil lange furumo, som nådde helt til sluserne ved nedre-enden av fjorden, der træmasse-fabrikerne og brugene lå.

Herman blev sidst. Dalføret tog ham igen, liens granrækker stirred efter ham, gjorde ham trist og stille som bonde-felen sveipt i lommeklut. Hver sving i støilsveien var et underligt trægt smil, hver sten var levende, hver tue sa noget, hvert spor efter en fod hvisked; han tråkked vart mellem tænkende kendinger.

Han blev tyngre for hver sving. Han syntes synd i alt dette, i dalen, fordi latteren rulled ligesom så uvorrent og hjærteløst indover den; Tordis Hval blev ved at gå der foran og le muntert som før.

«Det er ikke moro længer!» sa han, før han selv vidste ordet av, og rakte ranselen fra sig til Sigvart; stemmen skalv i vilje-rus.

«Hva! — vil han ikke — —!» Damerne blev stående og se langt på ham; han trak sig baglængs fra dem, trak sig langsomt unna. Glæden var gåt tvers gennem ham derinde i stuen. Han kunde ikke leke, — vilde én det, måtte én spare på glæden. Og han hadde aldrig lært i hjemmet at spare på glæden — glæden måtte tas i en snarvending. Glæden var grænseløs og vetløs, kom som ild over lyngmoen i tørketid, ædende og fræsende. Fordi den var uden ret, og gråten stønned sagte under.

Nu var sindet hans sort som lyngmoen efter brand. Og en skygge reiste sig stilt og brått, var foran, var bag og ovenover, la sig tæt om ham og hvisked, at det var ikke moro.

«Det er ikke moro længer!» gentog han utryg og stillere, det var som skyggen hadde påtat sig svarene.

— Det var noget sludder! skrek de og tog efter ham.

Han gemte sig indover bag furu-læggerne. Han var alt i andre hænder. Det var uglad tørt stridsind i struben; det var anger i brystet, knugende trang til at lide; det var al den smerte, som kunde rummes mellem ås og ås.

Men det tågegrå lune hadde livsviljens ret; — og det var morens tynde læber, som skalv om det han vilde.

«A du er rigtig en trassipind!» ropte Signe efter ham. «Aldeles som Richard.»

De svinged opover mod åsen. Herman sprang over lange rødder, gemte sig mer indover.

«Trassipind! trassipind!» sa det og skræmte: — han ligned broren! Han snudde, listed sig efter dem vart over tør bark langt derinde, fra træ til træ; han hadde ikke mod til at slippe dem, for da ligned han broren. Han kom forbi en rydning i skogen, hvor han så Tore Prammands lave stue, som stod lige ned for landeveien med blå og grønne bittesmå ruter av gammelt glas; der titted noget hvidt bagenfor risgærdet, gemte sig; han hadde set hende før her indpå moen titte og gemme sig bag risgærdet.

Han listed sig videre, satte sig på huk, så Tordis mellem stammerne, og det spændte pige-bryst, som den stramme kjole ikke vilde vide av; det blev stilt, så han næsten ikke turde tråkke. Det risled gennem ham: å! hun måtte tro, at han bar på en sorg! — —

— — Hun skulde ud av glæden med sit sind! han vilde suge det, pine det, tvinge det med magt ind i sin dystre ensomhed! han vilde dåre hende med hvisk fra al moens såre helg! han vilde — å han vidste ikke selv hvad han vilde! Men hun skulde synes synd og længes efter stille gråt, som han kendte, som hver sten, hver tue, hvert spor kendte. For der var gråt under alt, ja der var gråt under buede pige-bryst! — —

Hun lo høit, så det svarte i skogen. Han stansed, stod og lytted; vendte så og gik nedover igen, flytted sig vart fra furulæg til furulæg, keg og lytted.

«— Aldeles som Richard!» sa det; — han som bandte den vårdag så meningsløst, som han ikke hadde hørt nogen bande; han stod nedved vandspringet og sa «fan steikje» en hel time, til han fik store skumblærer i mundvigen og hvid skorpe langs læben; — og rømte så ud i moen om aftenen.

— — Der var stubben han sad og bandte på, da de kom over ham om morgenen! Han slog sig vrang hjemme efter den dag; men da de alligevel iår fandt hverandre de to, han og prostens datter, sommernatten indpå heien, blev han sendt til sjøs på en av bedstefarens skuter.

— Der var de blå og grønne bittesmå ruter igen! Herman gik endda og lytted og keg mellem furulæg.

Der var sandhaugen lige over stuen, hvor han hadde ligget så titt ligesom fugl i rede og keget mellem nikkende stængler og strå udmod landeveien, som flød gul lige nedfor og ret som en streg tvers gennem det grønne, bakke op, bakke ned, — langt langt, så synet næsten nådde ned til sluserne gennem den gule renne i skogen; — og fossen dured og skalv dump på søndentræk nedfra brugene.

Han slap sig ned i lyngen. Linneaen smånikked rundt om, hvid og upraktisk som kusinen fra Kristiania; umodne tyttebær-klaser blinked, blege og ildrøde som Sigvarts hede kind. Og gul sand lugted det og våd evje fra stranden lige nedfor.

Der var øvredølinger og las udover moen, med blakkede småheste foran; de trilled forbi tunge, på hjul som sang tungt i dyb sand — det var som de kørte med selve arvesynden på lasset. Der var den glatrakede skoleholderen, som måtte gifte sig ifjor, han med de blegblå øine og den søde blanke mund. — Der kom den staute rige manden på Furutveit, som konen ikke vilde hat, — han som gik og gemte sin kærlighed og sin sorg under skæggets mørke skog. — Og langt dernede kom en mager mand, duknakket og laset, med brændevinskaggen under høisækken; han gik foran med hesten på slæb efter tømmen, en ny fillegamp, som han hadde snydt til sig på byreisen og nu skulde snyde fra sig videre, — sliten, med lynsnøgge sidekast i blikket, som nogen var efter og vilde bruge kniv. Han stansed ved Tore’s stue, så bort efter datteren; — men det hvide titted ikke, så han kørte videre.

Den ene kom efter den anden. De rusled for sig selv, de tænkte for sig selv — de var umælende stordyr i skogen, og moen drog pusten om dem, moen stønned, moen sov; — stille og sture nu i lyse, som bamsen lusked de på lodden lab; men de vented på de sorte kvælder lige under jul, da vildskaben fik stemme i struben. Det var slikt underligt liv indpå moen, som én aldrig fik greie på.

Men idag var moen kirke for alle de umælende stordyr, den suste med høi underlig sår helg indover sindene, ind i dybene, der hvor præsten aldrig fik ordentlig tag.

Moen var selv et stort sind, som tænkte; og han skønte, hvad moen tænkte. Moen tænkte, at det ikke var let at leve. Og den tog ikke magten fra ham, som menneskene gjorde; dens sus løste alle de hårde bånd, seiled avsted med far og med mor og med hjem som let frødun; — han selv øged og var ene til.

«— Trassipind! trassipind!» — hvad gjorde det! De ord gemte sig i skogens mørke; de damped væk i lyngens em; de sletted sig ud snarere end spor trilled fuld i moens sand! — —

Han lå og lugted. Han lå og lytted. Han lå og stirred, stirred.

Der gik sang i linneaens nik, der løfted sig toner under den såre helg.

Ormen sover i mosens dun.

Der lugter kvae fra stammen brun.

Hu-hi-huh, si’r det langt indpå moen.

Moen ved så mange ting,

om det som er, og det som skal være.

Moen fniser rundt i ring —

øiepar glytter bag gærde.

Minnet det er barnål-stik,

minnet det er ingenting.

Livet det er mygge-spring,

livet det er lynge-nik, —

nikke-nikke-nikke ……

Solen steger i furubark-knusk.

Ormen sikler om lynge-busk,

— tør nok altids stikke …

Hu-hi-huh! si’r det indpå moen.

Han skønte det ikke, visen var kommet av sig selv stilt som vugg i lyngen; — han vidste ikke sikkert selv, om det var en vise. Det tog ham: her var ligesom noget, som hadde magt til at leve langt fremover! Det var så underligt. —

— Dagen gled. Og der var ikke fler som kørte i veiens grus. Aftenvindens svale sus spurgte langt, og mørket stured mellem stammerne.

Han lytted; høit op i åsen hujed det. Han reiste sig; det var Sigvart. Nu kom de tilbage.

— — Hvorfor gjorde moren dette idag! «Tak vi skal ikke ha kurtise!» skar hun i; det var smuds i ordene, som når hun skrek «Ud med sig!» til prostens hund — den veired ind i gangdøren efter «Freia». — «Skal Sigvart Stenshoug være med, skærer ikke jeg ét smørbrød!» — «Sigvart Stenshoug skal være med, — ellers går ikke jeg et skridt!» svarte han; idag smøg han ikke ræd for det gustne stridsind, som hadde jaget broren hjemmefra. Og så sprang han op til seminariet og hented Sigvart; og så skar de selv sine smørbrød. Da var hun alt på veien til prostens nord i svingen, med den tørre stride ryg, denne tynde ryg som alligevel ligned bedstefarens, skipperens, sinte ryg.

— — Hun tålte ikke Tordis Hval — det var tingen — ligesom hun ikke hadde tålt prostens datter; men nu bandte Richard sig ud av hjemmet, så hun turde ikke si det anderledes. Det var de fremmede viljer, som ikke skulde ind i huset — det koste hvad det koste vilde! Hun la mors-skinsygens smuds, la hjemmets styggeste hverdag over deres glæde!

Hun skabte mylr av nye samvittigheder, som skulde lede glæden, — som om ikke hans natur var rig nok på såre hensyn før! — —

— Det hujed op i åsen og lo. Han sprang nedover sandhaugen. Ude ved stuevæggen stod det lyse og titted, den korte skjorten hang udom stakken. Han hopped over gærdet.

«Du æ so stygg i augane!» skvatt hun unna og drog med blikket.

Han tog hende om livet:

«Hei vil du være jenta mi, du!»

Slængte hende bort på en rishaug, kasted sig ned ved hende.

«Eg meina du æ galen!» jubled hun.

Der heded ildsluer gennem hans årer. Der rykked krampegråt gennem hans sener.

Der sænked sig sukkende helg over de to …

Han rusled hjemover langs stranden, med tør fin sand på klær, i sko, i lommer, i hår.

«… Tør nok altids stikke!» sang det yrt.

«Hu-hi-huh!» svarte det langt; det var som barnålen gøs for umådelige fuglevinger; der randt slik kold ondskaps—gift indover ham, som han ikke skønte.

III.

Herman Ek drev sydover veien. Barfrost og nymåne, lige under jul; lydt, et og andet vov fra hunden på præstegården nord i svingen.

Han stansed av og til, hørte på fossen, som dured tung, gemt under issvul nedfor gårdene over på anden side fjorden, stirred ind i den lyse tåge, som samled sig rundt råken, der duren drukned under den tynde is.

Han lytted, lukked øiet. Aftenen var susende stærk og stor.

Han var på vei indpå moen — moen var så underlig langsynt ligesom i måneskin.

… Hvad var det for skrål langt der syd? …

Det var nok borte hos Tore Prammand det hujed. Der tog øvredølinger altid ind og hvilte vinterkvælderne på vei fra byen — det var blit en vane, de hadde nu været så vene også alle døtrene syd i moen.

Han lytted. —

«Han leke!» skrek det vildt ned ved stuen. — «Spunse te kaggjen! Spunse!» kom andre.

Det krased tæt opover stien — der kom en skygge nedfra tunet; det var det hvide, som titted bag risgærdet i sommer.

«Her æ spunse!» gråt hun og slængte det væk fra sig i grøften. «Dei banna so stygt, du! … Dei drikke seg i hel …!» hixted det; faren vilde plent hun skulde ta hestehandleren! — «Å ja ja!»

… Hun rømte nord i svingen til prosten. Han så efter hende — han kendte såvel igen den skridende gang! — —

«Spunse!» hujed det.

Han gik ned til gærdet, holdt sig i stauren.

De raved øre om hverandre ud og ind døren, stod og svor på tunet, skrek efter spunset; lyset stod ræd bag de små ruter. Hester tygged i månelys, stjal fra nabolasset langs risgærdet.

«Du ha tekje spunse mit, di geit!» skrek hestehandleren med ét, — han for indpå skoleholderen. Han slet sig væk, sprang; den anden efter. De smatt under heste-buger, krøb under slæder. Skoleholderen vilde over gærdet længer borte, kappen sad fast; hestehandleren slet ham ned, fløi i synet på ham, brækked ham bagover mod en slæde-karm. «Fan brrrrænne!» De trilled av, vælted rundt nedover den rimete issvul, blev tilsidst liggende fast nedved et lidet udhus. Hestehandleren lå ovenpå og svor og fræste …

Herman Ek tog fastere tag om gærdestauren, — der blinked noget i måneskinnet! — det var skoleholderen, som tvang sig til den datter av Tore, som hestehandleren var lovet! …

En svær kar stod og skubbed sig op til udhuset — det var Furutveits-kaxen i skindpels; med et overhændigt brak gav det efter i øvre stolpen, stupte i bakken over de to. Han sprang frem på tunet, hujed med alle sine lungers magt; — det var nok Tore, hun vilde hat, den konen han fik! …

De to krøb frem under bordenderne. Skoleholderen sprang ind.

«Du ha myst nåsi di Torjus!» skratted de mod ham derinde i lyset; — hestehandleren hadde snydt ham, lo de; kom så med en blikpægl og trued ham til at drikke. —

— Det slog i dører, og stamper blev væltet ned i fjøset.

«Ho æ inkje her!» skrek det. Tore Prammand hørte ikke, han stod midt på tunet i uldtrøie og nihujed efter datteren.

«Ho æ inkje her!» skrek hestehandleren igen og sprang indpå ham, slet ene buxeselen av ham, holdt ham i den anden:

«Antan dotte di! — hell og pængane fø gampen no på timen ikvæld!»

«Bia! bia!» bad han.

«Bia ja!» rykked han den anden sele av. «Eg bidde sist, te skulehaldaren tok ho Siri!»

Furutveits-kaxen stod deroppe i veien og hujed, så der ikke var ørens lyd; han brød ned risgærdet. Han gav hesten to svære rap over ryggen, så den stod på toben, spændte den i låret.

De andre stormed op efter. Hestene blev vilde — de kendte skriket fra før og vented rappene; — «ptro! ptro!» … de stod på to ben og slængte med luggen.

Furutveits-kaxen vælted slæden, svor at han skulde være fremme på hvælvet slæde lige så tidlig som de! — —

— — Nu kom de! Herman Ek sprang hjemover; han nådde såvidt indenfor den hvide grinden nedfor Fossum-gården, til de kom ud av skogen. Han stod og lytted. Det var mørkt, månen gled ned i åsen, så deres mod øged i bringen og skriket i struben.

Han vented; det var ligesom det grufuldeste han endda hadde ventet på. Han holdt sig i grinden.

… Den spræke blakkede hesten til Furutveits-kaxen først, i vildt gallop, med hvælvet slæde; det var ikke andet igen av lasset end manden, som sad bred mellem meierne; … «huij!»

… Så en til; der sad en mand baglængs i enden av slæden og tralled; sopte vist benene efter sig i veien:

«Kor æ nåsi — kor æ nåsi?» sa det — han sad vel med stumpen i våtten; «… huij! …» Torjus, skoleholderen —

Så de andre; hujende feied det forbi gårdene, slingred mod stabbesten og gærde og bordvæg; — nakne svepeskaftet var igen, gik uden stans mod hestens rædde lænd.

«… Torjus myste nåsi!» … «Huij! …»

Julelass efter julelass — det soped forbi, som når felen og dansen gik på det vildeste i gamle stuer.

«… Fan brrrænne!» suste det; «… brrrænne! … brrr … huij!» …

Det hujed styggest udenfor præstegården — det kvikked på prosten til helgen; — blev så væk nordenfor svingen ind i moen; den slap dølevildskapen ud her syd, den lukked den ind igen der nord.

— — Fan til råt folkefærd! — —

Han sprang op på sit værelse, tændte lampen, ledte frem Sallust; — han vilde videre, … læse til artium, læse sig ud av dalføret! — —

Han sad langt udover natten, nilæste. —

Med et suste det rundt om hodet — det var som en tæt sværm kom flyvende indover ham fra alle kanter. Han lytted — det slog ned i ham med rovfugl-kloens fart; han spratt i veiret, stod og stirred ind i lampen og skalv: — han så det igen! tollekniver og tømte kagger … bidslerne som rykked vildt i blodige hestekæfter … de hvasse smæld under skarpskodde hover! — ja dette var råt folkefærd! — —

Det knirked hidover gangen, han kendte morens trin:

«Er du oppe endda?» lukked det på døren.

«Der er noget ætsende ved latin du!» smøg han unna.

«Du behøver jo ikke den nu, efter brevet idag — bedstefar vil, at en av dere skal overta Nedre-Foss-brug.»

«— Ætsende, fordi én ligesom ikke kan holde op, når én først er inde i noget,» sa han ligesom til sig selv.

«Jaja læg dig nu, gutten min.»

— Han klædte av sig, slukked; han blev stående foran sængen i gys og stirre udi det stummende mørke,

… fan til råt folkefærd! …

IV.

Det var underlig stilt og tomt om Herman Ek, da han nådde ind i selve dalen og i godt føre, væk fra nøgne skolter og ugreit elveløb. Bare mars-nattens knirk og pib under meien, som skred over nyfrost i halvtinte veibakker; og slik sagte dur under slædekarmen.

Han sad og lytted og så; han hvisked for sig linjer av det, som var blit til i lugaren:

Dig var det jeg så,

når jeg lå i sandhaugen grå

inde på furu-moen,

og tyttebær-bladet sken.

Dig var det jeg så …

«Dig var det jeg så …» Digtet var så langt; det gjorde ham så underlig tørst og skælvende, som når han skrek «Tordis Hval» imod fosseskummet — han kunde ikke fri sig for det.

Hendes ansigt tegned sig for ham: underlæben var lidt indklemt og trang, så ansigtet blev lidt sødladent og de store hvide tænder viste sig lidt, når hun snakked og lo.

Han sad med hodet fuldt av tanker. Han hadde hele fem mil at køre inat for at nå Fossum.

— I høst var han kommet ind til Kristiania som student nitten år gammel.

Det nytted ikke by den ældre bror Richard Nedre-Foss, et av de brug bedstefaren endte med at eie, han, som var begyndt som skipper på en buxerbåd; han hadde forlængst svaret kort og godt, at han kom såvist aldrig tilbage til Norge, sålænge gamla leved. Det nytted ikke by Herman det heller — han vilde først ta artium ialfald og anden-examen. Han hadde lært av sin bror; han var stille strid i sin vilje, gled ud av dalføret lige for morens øine sleip som tømmerstokken under sorgløse klask. Hun kunde ikke stanse; men hun gemte et håb: nu lå livet som student lokkende og fyldigt som leden udover til havs en godveirsdag; men det kunde hænde, at havet vilde miste sin skiftende sydende sol, at de vilde bli kolde de blankskurete jagende næs, — så hun og Nedre-Foss-bruget alligevel tilsidst vilde få igen sin Herman. Hun hadde ikke andet at gøre end at føre ham videre mellem bygdefristelsernes skær.

Han var reist med sit barne-sind lige derind. Hun hadde lært ham at holde sig unna dølernes durende danselag, hvor der vanked så mangt, hun hadde lært ham mistanken til larmende glæde, så han blev ilde ved og kendte det som anger, når jente-latter skingred, og søgte væk av sig selv — den hadde kostet såmangen hans hjem! Det var de mange samvittigheders trygge sti hun viste ham — det var det som trængtes.

Morens metode var altså den rigtige alligevel — hun sendte dog tilsidst den yngste av sine sønner trygt fra sig ind til det moderne Sodoma, at vandre de syge hensyns sti. —

— Han hadde fåt uro i kroppen tidlig denne vår inde i Kristiania. Det så ud, som moren skulde få ret; han kendte sig tung og meningsløs vinteren udover; der var ingenting at ta sig til. Det var som han lå og drukned, som havets vælde lukked sig over ham hver aften for sidste gang, og han gik håbløst tilbunds, dalte og dalte. Men en dag han sad på hyblen, blev brystet levende, det kom lydløst over ham som en stille søndags morgen, når den stod udenfor det grå gardin og vilde ind. Han måtte skyve stolen fra bordet for at få rum for alt det, som pirked og lo — det vilde tilsidst rent ta veiret fra ham.

Og så blev det hele til tanke på spændte pigebryst og brune fletter og fine fregner over fin næseryg. Han klapped bøgerne sammen, stormed ud — der var ingenting, som hadde ret at være til uden den tanken! Den kom i følge med lugt av gran og sus fra mo; han gik hele dage og nynned slåtter og så mo og skog, som blunked i sol.

Så kom brevet fra moren. Det var så tungt at læse, at han brugte dage; han måtte holde hjemmets nye sorg fra sig, slippe den indpå sig bare stundevis, til sindet vænned sig, til stykket var ædt ud.

Men det var så underligt: som sorgen nådde ind, pibled det rigere frem fra moen, ustanselig som opkommens strøm — han hørte sang fra hjul i dyb gul sand, han så tætte græstufser i veikanten, mauren som slæbte barnål, tyttebærlyngen som stured, øiepar som titted sky. Det gled ud i tone, der var hverken sorg eller glæde — der var bare stille vage slåtter.

Og med disse slåtter skælvende over det, som var hændt hjemme, reiste han vestover med kystbåden; de anden-examens-fag som stod igen, fik stå — han vilde overta Nedre-Foss til høsten alligevel! — —

I hele eftermiddag hadde han holdt sig ned ved bryggen i kystbyen. Han gik der i vårsøle og blindende sol, vred sig mellem de blå bække, vared sig for hustagenes plaskende skred. Han vilde træffe Tordis Hval der; for der var det småbyens unge damer spaserte, ned den bakken og langs den bryggen; de gik og titted efter farmasøiten; — og så de ikke ham, så var der altid håb om et dampskib, men selv om der ikke var mer end et bølgeklask indtil bryggetømret eller et skrik i usmuret blok, det var altid som et lufttræk mod det stille liv bagom den rødlige stenskolt med flagstangen på, der småbyen lå i ly, pannetækket, med små hvide træhus. Han gik der, til det bare berget blev glorødt av solen, som gled i hav derude mellem to blåsorte takkede skær.

Men hun hadde ikke været blandt dem, som spaserte her idag.

Han drev der, til blåkold skygge la sig i berg og over havn; da rusled han opover. Han var våd og træt og sulten, — men alt det samled sig til lys hvile i hver sans.

Bort i byen tændtes lygter, og almuskolens skrålende unger på hjemvei gjorde de sidste skøierstreger for dagen. Derude stønned havet i lange åndedræt, knuste sig i skummende sinne mod veirslidte holmer, listed sig helt indpå havnen med siklende smask opunder skutebaug.

Han spurgte en mand, hvor sorenskriver Hval bodde. Og manden under lygtepælen pegte. I det samme gled to damer forbi; han hilste på den ene, fremmed og koldt. Hun var glad og munter som på sæter-turen — kinderne var bare ikke så runde som da. Hun så, hvor manden pegte.

Nu vilde han gå, mens hun var ude! Han skyndte sig — det var som stikkende ild i ham. Han ringed på, spurgte, om sorenskriverens var hjemme; kom ind, vilde bare bede, om han fik ta hilsen med hjem til Fossum; kunde ikke slå sig ned i aften — skydsen stod og vented, hadde det så travelt — flere ærinder, naturligvis, for mor! — —

Han snakked urolig, skvatt og kasted sig, svarte på det, som ikke var spurgt om, spurgte om det, som alt var svart på, så ikke på en eneste, tålte ikke blik. Visiten var som en kastevind gennem stue og gang, så gamle sorenskriveren stod forsagt bort i en krok og gabte; … kedeligt, at han hadde slik bråhast, da! … Adjø—adjø! … Det var nok en lettelse, da han var vel ude; han var sikker på, sorenskriveren måtte ta sig en pibe i kurvstolen, før han kom sig.

Han drev om på gaderne igen. Hans skælvende længsel var brændt op til ingenting; det var det gamle: han tog ikke i eie med den hede trang han længted. Det var stunderne indpå moen, som hadde gjort ham så meningsløst seig til at længes; men han stansed lige før han nådde det, han vilde. — —

— Nu sad han opover dalen og lytted til slæde-karmens dur og så hende igen: — denne gangen måtte hun tro, at en uendelig sorg jaged ham! — — Han sad og hvisked op igen og op igen linjerne, at det var hende han så i alt.

Men som skifterne nærmed sig hjemmet, sænked tankerne sig ned i et sår, det var minnet om morens stride tørre ryg alle de gange hun hadde gåt sin vei fra dem, som var glade. Det syn var hans blødende samvittighed; han sad og længted med angerens brand efter at gøre noget godt igen mod den ryg — vidste ikke selv hvad. Og det vifted hedt efter ham og om ham med sorte vinger.

For det var noget, som gemte sig og tæred indenfor denne ryg — den vidste såmange smerter! Han mintes ryggen sætertur-dagen på vei til prosten — det var som unævnelig, stille armod dengang slæbte sig frem til ly i fremmed gård. — —

Men da han nådde forbi brugene ind i den store moen, var det som han skred ind i en høi kirke, som fanged ham med sin såre helg. Al anden tone var fusk, pianoet hjemme, orglet i kirken, militærmusiken på Karl Johan, — ingensteds var tonen slik som livet. Moens yre og såre tone, det var livets egen tone, skabt lige ud av det, som leved yrt og sårt derinde.

Og hjemmets store nye sorg kom. Mylrende fuldt kom det. Han kørte forbi de små ruter av gammelt glas, hvor ingen titted og ingen fulde skrålte. Hjem! hjem! — han vilde kende, om det døde inde i sig leved! — —

Udpå morgenen var han fremme. Han blev stående foran gangdøren og lytte; skydsen blev væk syd i svingen — tæt trav på krasende is. Han satte kofferten ned; der var så fuldt av små tanker, som kribled og krisled inde i ham; — og rundt om ham samled de sig — han var som en far som kom hjem til barneflokken, det var som de hang sig og tynged i frakkekanten. Han snudde og gik den nøgne rognetræs-allé nedover mod fjøsbygningen; det var det nye minnes gru, som drog ham.

— — Søster Signe! — også hun var kommet væk!

— — Han reiste. Sigvart reiste. Hjemmet tømtes. Ensligheden la minnets skygge om de brune huse. Høsten; vintren. Dørene stængtes, sindene stængtes, alt stængtes. De lange dage og de længre nætter. Sammen med kokkepigen og moren, synkende og skrumpende som havens fine stedmorsblomst, når den står sammen med de magre skrænters simple små. Moren luked som før hver liden vilje, som pibled op av sig selv; hver glæde, som ikke hun hadde plantet, var ugræs, som måtte nappes op, før det fik rødder. Og så napped hun lidt efter lidt op selve glædens rod.

— — Det samled sig i haug og dynge — nyt lag for hver dag. Det blev stor dynge på en ensom vinter. Å denne vesle vevre moren med de utallige skælvende rynker om øiet, som hadde prøvet at sutre og gæte sin vilje ind i hver unge, — hun hadde gjort mer ondt end nogen ante! Moren var det tunge i alt, som de tænkte; moren var det døde i alt, som de leved.

— — Men søster Signe hadde ikke moens sus, som bad bløde bønner over det, som var dødt; hun blev siddende ved vinduskarmen i de tomme stuer, skotted med det mørke ansigt, som lyste så underlig fint med skin fra farens lyttende øie: — kom der ikke et nyt menneske syd i veisvingen?

— — Men der kom intet nyt menneske syd i veisvingen. Og sneen tinte i vårsolens bakkehæld, safterne kom i trær; hun stjal sig ud let som en kat denne alléen nedover til fjøset, spøgte med budeien om kærlighed, lo dagligstuens tyngsel væk i støiende sorgjaget latter. — Ved siden av stalden, der gik drengen og stelte hesterne; — og latterens støi stilned, og vårens såre trang tog hende. Han så det alt, i vårlysets dæmrende fylde, så de skumle kroker i høiløen, glædens yre krampegreb, … den rædde stilhed, … livstrangens korte støn …

— — Aften efter aften! Det lammed hende som grænseløs hulk, det rev hende med som rus uden sans. Til for fjorten dage siden, da hun skønte, hvad følgen var blit, og rømte gal av angst, — rømte ud i moen først, rømte videre nedover dalen, til småbyen, rømte over til Amerika tilsidst, sammen med drengen, den samme vei som Richard tog alene … «tak vi skal ikke ha kurtise!» — —

— Det var slikt brevet fra moren fortalte; det var søster Signes grove feiltrin, som vilde lægge far og mor i graven.

Han stod og stirred på de lave trange døre, som hadde lukket op og lukket igen efter hendes glæde; — ja glæden, den var som aftenvindens lune den, når den hvid og hvislende kasted sig ind i hvælvede blad, lige før alt gik til ro, stakket og kold og ligeglad! — —

Han så det for sig gang på gang. Han trak i stalddøren; den var låst. Han trak i fjøsdøren; den var låst. Hans sind var som en skræmt småfugl inde på mørkt loft, fløi rundt rundt og slog sig sår mod samme kanter.

Han tråkked vart opover alléen. Men han stansed igen foran gangdøren. Han gled rundt hjørnet ned i haven, steg sagte på nattefrosne ispytter omkring vandspringet, som endda gemte sig trist i vintrens halm og matter, der Richard stod og sa «fan steikje». Konvolvulusens skelet vandt sig tør og grissen om de gamle snører; — minnet om den brune fletten grøssed gennem ham; — men Tordis Hval trodde slet ikke, at han bar på en sorg dengang — de kom ned igen fra sæterturen med hyl og spektakel, de hadde hat det så deiligt, sa hun, så fortjusende deiligt! — og han lo med dem — han hadde kysset Tore Prammands datter imens, sa han; — «jeg er våd på munden endda!» Hun bare lo. — Han titted ind i det nøgne lysthus, med is på bordpladen og grå sne under den hvide bænk; — «gør ikke ondt lel! gør ikke ondt lel!» sa det og lyste skælmsk fra fregnet fjæs.

Det minned blødt, og det minned hvast — det var som han smøg sig mellem tistler, endda minnerne sang.

— — Videre! rundt til alt, rundt om hjørnet igen! … Hvorfor jaged han hjem til de nøgne brune tømmervægger! Hvorfor gik folk på kirkegården og dryssed blomster over rådnende kød? — kunde nogen si ham det! Han vidste ikke ud eller ind, da han banked på, og døren blev åbnet. Det drog, det drog, hjemmets såre minne, hjemmets nye sorg; det drog ham op gennem trapperne, det drog ham ind på forældrenes værelse. Det drog ham i storm, han måtte holde sig igen med magt, så han ikke kom springende ind; det døde inde i ham leved stærkere end alt! — én længted jo ustyrligere efter det hjem, hvor én hadde lidt, end hvor én hadde lekt!

— Det var underligt — men det var nu vist engang så. — —

Det var moren han først tog i hånd.

V

DDu æ væl udlærde du no?» sa det nedfra prammen, der lå og vented med den vesle grå manden, som skulde ro ud til dampskibet.

— Det var nok mange år til det, mente Herman Ek.

«Enddå månge år! — Nei herregud i jessu namn, kor månge lærdoma å vittlyftiheite de lyte gjønogå likavæl, de embætsmæn! — Ja da kosta slikt du! Å hove ska da te og!»

Så blev det stilt nede hos Tore Prammand. Herman lå og stirred udover dalen og elven og mod moen — alt tindred i sol og morgendugg som et stort ansigt, som netop hadde gråt.

Himlen var blit lysere de sidste dage, fordi disen trak sig over og visked ud; og de varme skyr var blit rødere, som lå der halvt nedom rette grantopper indpå heierne og ikke vilde ordentlig frem på det blå. Og skogen i dalbunden var blit mørkere, mere rig i det grønne, alligevel mindre saftblank; men endda var granen og furuen bortpå moen fyldigere i den rige grønhed.

Det var fuld sommer. En uges regn midt i juni, koldt og surt, og så pludselig, på solgangsvind henover glatte skær og ind kystbyvågen, var sommeren kommet seilende op dalføret fra syd; en kunde være tryg, der var fuld sommer!

Og elven var forlængst begyndt at falde, så tømmer og bark og kvist lå igen op i volden og gærded mellem eng og elv, fra de dage egentlige flommen var; men endda så stod granen sommesteds udi helt op til stakken langs næssene.

— Op i bakken under seminarie-bygningen så Herman lærer Stenshoug, han kom stavrende nedover i skjortærmer. De kaldte ham «Fjældfrasen» som små, og likte ikke at være i stuen, når han kom. Men nu ivår var Herman ofte stanset nedfor trappen på vei fra og til moen, hadde sat sig ned og pratet om det, som var oppe i tiden, — der var hvile i det, for gamle Stenshoug var så bred og vidste såvel, hvad han skulde mene.

Førstelærer Stenshoug, konstitueret som bestyrer iår, var rent radikal engang, så det blev svare til spektakel i kystby-avisen, da han blev fast ansat ved skolen, og sorenskriver, sa de, stod nok bag; men ansat blev han nu alligevel — det var sagfører Ek, som støtted ham av al magt, det undred folk sig over, og det var han, som hjalp ham til førstelærerposten i vår. Den hadde han fåt for længe siden, mente dølerne, hadde han bare giftet sig op igen — han hadde slik storartet evne til at ta bondegutten på; Stenshoug var strid og vilde ikke, så det blev anskuelserne han måtte lægge i vatt som et brændt barn, pleied han si, før han avancerte. Men da tog han sig op igen strax; — så nu var det ikke andet for end at le av ham og late, som han vilde morre med sine anskuelser; han fik si omtrent hvad han vilde om samfund og stat og kirke — gamle Stenshoug var nu så rar! —

— Herman Ek skotted op; han tråkked tungt i bakken idag.

«Dovne sluskane!» sa han med svær stemme og satte sig i sanden, letted av sig den store stråhat og tørked med den svære røde lommekluten over den brede pande og ned det brede kindben og om den brede mund, som krused sig i sanselig-syrligt grin mod ene viken, — den var rå også og minned om et dyresvælg, da han åbned den helt og gned med kluten bortover de stærke tænder. Busket og røslig mand på femti år, glatraket; men håret var langt og stridt og stod til alle kanter, det var hvidt nu, med rødskær i bunden, som viste, hvad farve det hadde hat.

«Stenshoug æ nere fø ta imot sonen?» skotted Tore Prammand stilt op. Det var Sigvart Stenshoug, som skulde komme hjem fra Kristiania idag; det var han, Herman også lå og vented på i fjæresanden.

«Dessa ongane — dessa ongane, Tore far!» sa Stenshoug og vifted med lommekluten; — én vidste aldrig, hvorlænge én hadde dem! — —

Han kom ligesom så tung idag, truende som kold sky foran uveir.

«Nå reiser snart hestehandleren med datter din indpå moen også, siger folk!»

Så snudde han sig mod Herman og lo:

«Ungdom er bendelorm i kur!» pusted han. «Heh — stykke for stykke mister de, led for led, sån suksomsive, — hjælper ikke, hvor de biter sig fast de stakkars krypene; en vakker dag, der slipper alligevel det led, hvor tanken på hjemmet sad. — Uf jeg går i slik spænding for Sigvart idag, gut! — Ha-ha. Jaja!»

Det skalv under de flirende ord, det sprætted og skar fra hvert smil, som glimted. «Det er bondetampen, som voxer som en buske, med årring truværdig udenpå årring. Men jeg skal se det på timen,» lo han igen, «se det på auane hans.» — Det kom såvist aldrig i verden igen, var det led væk — hjemmet blev et vondt minne, som forgifted blodet. — —

Herman Ek veied ikke ordene; men de flød ligesom på en mægtig fiom, som dured dumpt, endda langt væk. Han ante i stor uklar angst, at noget løb jævnsides inde i ham selv — det blev aldrig årringer, når ikke arven fra far og mor vilde mænge sig, mens han var barn! Det kom som et syn, han sad og skalv og misted mæle.

«Heh — den ækle barnesængen, de stygge febersynerne med den hæslige angsten, — det er noget at minnes, det!» tørked han sig over tænderne igen med lommekluten og vifted bort i luften. «Det stanker av et hjem, ser du, — stanker utålelig hverdag!» Han så stærkt på ham — det var, som han vælted en stenrøs over hans bryst. «Men jeg skal se det på timen,» slog han om og lo stille, «se det på auane hans. Jaja. Jaja.» Der lå ondskab og gotted sig i hans selvgode brede ryg: «Det er en stor tid vi lever i!» la han sagte til.

Herman Ek reiste sig: — Stenshoug var et uhyre der han sad! — — Han gisped efter veir. «Der er båden!» skrek han.

Den kom dampende med tætte dunk fremfor gran-næsset, vælted blank sjø til begge strande.

Og Tore Prammand rodde ud.

Sigvart Stenshoug vifted med studenterluen til land, han stod i prammen med ransel på ryg. Han var magret, så den brede munden med de skarpe læber var øget, og kindbenene stod mer frem under den lave trange pande.

Han sprang i land med luen i hånden; det blege grisne hår la sig i hvirvler bortover hodet eller reiste sig stridt til veirs — det var som knitrende bål i sollys.

«Du far, idag vil jeg holde foredrag om nyttemoral op i seminariet!»

«Så du er den gamle slabbedasken alligevel!» sa Stenshoug og slog ham med stokken over læggene. «Jeg tænkte også det, det var lidt av bondetampen i dig!»

Herman Ek gik sidst, så Sigvart i den smale nakken; han likte så den nakken, hadde slik lyst til at lægge hånden sin der. Det var i grunden denne nakken han mest hadde tænkt på, siden han reiste fra ham i Kristiania.

Hjemme-minnernes storm stilned strax i våres; det blev slappe lumre døgn, som la dis over Fossum-stuernes grå vægge, det blev som før dådløs hvile i lyng og sand. Det suste forbi alt, Signe og broren, Tordis Hval, øiepar som titted; på moen blev det aldrig det det var, sorg eller glæde — det blev sus, bare sus.

Men nu var det, som noget begyndte at ske, i det samme han der kom i land, dette lyse hodet var som rift i skylaget, der kom vift fra sval solgangsvind, som tog tåge og alt, som tungt var.

Han vilde ikke gå ind på moen idag.

Det blev et opstyr og et veir, som når nordenvinden kom på det styggeste ovenfra heierne, tog møner og kasted om trær.

Det var ikke bare elever, som hadde været tilstede om eftermiddagen ved Sigvart Stenshoug’s foredrag; fruerne på Fossum-gårdene var der, prostefruen og fru Ek og enken efter den gamle kaptein. Sagfører Ek stod også en stund ud i gangen og skotted op til katedret — Herman sad nedenunder.

Fruerne samled sig i klynge på veien, snakked høit, så det svarte mellem husene.

Og op i vinduet lå «Fjældfrasen» selv i skjortærmer og nikked og lo: «Se nå fik vi liv i daukøttet, Sigvart! — hi-hi-hih!» — det var uvorren moro! — —

Herman Ek sa farvel og gik. Han drev frem og tilbage på veien og så på fruerne — dette var noget av det uveir, som lå og trued koldt i gamle Stenshoug’s blik! — — Han drev i surrende uro og utryg vent; der var dirrende trods i luften, det var ikke længer feiende solgangsvind; — hvad var det egentlig, som var sket? — —

Han drev forbi fruerne flere gange. De pusted sig op som småspurv mod frost og var forfærdede, simpelthen forfærdede: — det måtte da være måde på alt! — der kom en dag, da disse unge elever skulde ta ud som lærere og gi fra sig, hvad de her hadde lært! — Moren kunde ikke gå engang — hun tripped som en høne, stak den tynde ryg mellem de tykke fruer; det var ikke hver dag hun gav sig til at tænke på noget så stort som et helt samfund, — så det svimled for hende, da hun skønte, hvorlangt hendes forfærdelse i grunden rak: — denne juplingen! … denne skidtungen! … på en offentlig anstalt! … De svarte hverandre, det var som spurve-skvadr … Dette her måtte der sættes en stopper for!

Og gamle stuepigen hos prosten ropte ind i snakket, at han Sigvart Stenshoug nu altid hadde hat en skrue løs, lige fra barn av, — han knipsed endda i fingrene og plystred til katten, sa pus-pus og mjaued til hunden — det hadde aldrig været greie på ham i nogen ting; hun kunde fortælle de rareste ting slik om den gutten! — — Ja den gutten kunde aldrig bli gammel, spådde hun, det hadde hun da på følelsen så bestemt. — — Og fruerne mente det samme; det var det uglade stik i blikket og den rastløshed i holdning, som gjorde, at de måtte tro det.

— — Så det var noget alle hadde ventet, at han skulde bli radikal. Men at seminariet …! — —

De flytted sig nordover veien, gik ind til den hvidslipsede prost, som sad rolig udenfor det hele som vorherre, for at snakke videre; — de gav sig nok ikke, før han loved at sætte en stopper for slikt! — —

— Ja dette var som nordenvinden!

Herman Ek drev sydover veien igen. Men han vilde ikke træffe Sigvart Stenshoug, — det kom med ét over ham; han likte ikke længer denne gutten han heller, som spaserte i rus der under seminariet ud og ind veien, med det lyse hodet på nakken, og trodde han var forfærdelig radikal.

Han svinged op til den hvide grinden nedfor sagfører-gården. Der stod to døler, Tore Prammand og hestehandleren, som altid snød, skotted efter Sigvart udpå veien og snakked sagte.

«Da æ væl dei reine lutherska lærdoma, so vette føredregne på skulane in i Kristiania, væl?» spurgte hestehandleren stilt, da Herman tog i grinden — det gotted sig lurt under rødblege bryn.

«Jøssøs ja!» — de turde nok ikke andet! — — Han skyndte sig unna opover haven; det var, som han misted bund under sig, da de spurgte, han hadde vadet sig så langt langt ud! — —

— Det var bare sagfører Ek, som tog det med ro. Han sad stille på kontorkrakken, stirred ud mod moen, som lå i sommeraftenens grålys, og tænkte på, hvor han skulde få sagt Herman det pyntelig, at han fik være forsigtig ligeoverfor de Stenshoug’erne.

«Det er Herman?» sa han godslig og vred sig på krakken; han var blit endda stillere i stemmen, siden det med Signe hændte.

«Er det dig far!» svarte Herman sagte indfra dagligstuen.

«Du var der, du også.»

«Ja.»

Herman satte sig i sofaen; — det var som der lå blød aftentåge i stuen. Faren reiste sig langsomt og kom frem i døren:

«Du Herman, da jeg så det sorte fine hodet dit og det tænksomme ansigtet der inde under katedret, så tænkte jeg ved mig selv: du er for fin kar til det der!»

Det blev stille igen. Herman sad rådløs, uden svar, lytted til ordene lang stund og så på ham; og faren så igen. Det var ikke bare faren, som sa dette; der var mange her, som vared, en hel gammel slægt bagover — sønnen så far efter far indover i de stille tænksomme øine. Det var, som han stirred ned i sit eget dyb av såre hensyn.

Men så kom moren ind i det samme, fra præstegården. Han reiste sig.

«Jeg synes, Sigvart har ret i hvert ord!» sa han høit.

Faren kom indenfor tærsklen:

«Det kan så være, også! — Men Stenshoug’erne er stærke folk, som sluger mennesker, tygger og maser dem sønder og sammen, ser du, som rovdyr, så der ikke er et helt stykke igen, når de spytter dem ud. De kan ikke for det, for det er stærke folk, Stenshoug’erne; — men det gælder bare at passe sig.»

Sønnen lytted rådløs igen.

— «Og så er der ting, du ikke kender til!» kom det hviskende.

«Desuden kan du ikke mene det, Herman, at Sigvart har ret,» skar moren i, skælvende av energi.

Han kendte, han blev hvid langs læberne, snapped efter pust; — her skulde kilen ind! — —

«Stuart Mill er verdens største tænker!» tramped han i gulvet.

«Hvordan kan du snakke slik!» hugg hun i; men så sagtned det og løb ud i tonløs utryghed: «Det er aldeles urigtigt;» — det var som hun klapped og strøg et skræmt dyr.

«Hvordan kan du snakke slik! — som ingenting har læst av Mill.»

«Nå da — nå da!» stagged faren godslig og prøved småle, han trak sig unna ind i kontoret.

«Jamæn det ved vi jo!» svarte hun og satte sig opgit ved vinduet.

«Det ved «vi» slet ikke!»

«Der er såmange fornuftige bra folk, som mener det, at det må da være noget i det lel, synes jeg.»

Herman blåste og satte sig i sofaen. Det vred sig ræd på krakken inde i kontoret. Og moren snudde sig, blev siddende og se forsagt ud i haven; sat så ligesom for sig selv:

«Det er så rart med den begeistringen, når én er ung — da ser vel alt anderledes ud.»

Så blev det stille.

«Vi vil jo dit bedste, både jeg og din far, med dette,» sa det igen om lidt ud imod ruten. «Og jeg tror nok det,» snudde hun sig ind i stuen med røde øine, «at vi kan si, vi har hat vort stræv med dere barna, både jeg og din far. Så vi fortjente noget andet,» voved hun endda stærkere, fordi hixten dæmped ordene — viljen i stemmen øged og døde som fossesus i vind.

«Du kvæler mig mor!» skrek han og sprang op; — mors-sindets lange stride fangearme strakte sig efter ham og vikled sig og vandt sig, — tæt — tæt —! — — Han blev stående og stirre på hende, stille; — det var mer end Stuart Mill hun stred mod! … og så var der ting, han ikke kendte til, sa faren. — —

Med ét skød det op i hende, hun sprang frem i døren til kontoret, skrek ind: «Nei, det blir ikke fred, før Stenshoug kommer væk! — begge to, far og søn!»

Faren spratt i veiret, ledte og stirred hvid langt frem i noget.

«Hvorfor —, hvorfor holder du på dem!»

«Jeg er bundet, har du hørt. Jeg er bun—det!»

«Hvad slags avtale er nu det da ?» spurgte det stikkende blidt. «Der er kanske ting, jeg ikke kender til?»

Han sank tilbage i sinnet, sa sagte: «Ser du ikke, at Herman står her!»

Han skakked på hodet og blunked — det var som noget sved i øiet.

Det var som hun sukked over en vished.

Men ryggen rettet sig til nyt stridsind; det kokte op i Herman:

«Jeg vil være sammen med hestehandleren, som snyder,» kom det langsomt og stille. «Jeg vil være sammen med Furutveits-kaxen, som drikker. Jeg vil være sammen med Stenshoug, far og søn. Jeg vil ikke overta Nedre-Foss!»

Han slog døren fast i efter sig.

Faren gik stilt i dører og i trapper flere dage i træk, ledte sky efter sønnen for at sanke ind et blik.

Men sønnen smøg og gemte sig unna med smil og blik; han var ude hele dagene, kom oftest for sent til målene, så han fik spise alene.

Han mangled mod til at leve sammen med bygden alligevel; der lå ligesom sky i hans blod for Furutveits-kaxen og hestehandleren og alle de andre, som moren hadde varet ham for i opvæxten. Og han likte ikke længer Stenshoug’erne, hverken far eller søn; men han sad ligefuldt timer i træk hos dem på seminarie-trappen i klemmende gru; han hørte på Sigvart, når han blev ivrig, slog ud med de lange arme og spriked med de magre fingre, — uvorrent slængte han ud noget ondt og giftigt om det, som bestod, og ledte så sugende med det uglade onde stik i blikket for at finde noget endda værre, endda giftigere. Det var bare stygg vanvittig lyst til at rive i stykker hvad fandtes! Ja, de Stenshoug’erne var nogen uhyrer! — der var ligesom ikke håb om ly mer i livet.

Men han var sammen med dem hver eneste dag.

Og om aftenen gik han og gemte sig i de stille stuer. Det var ligesom far og mor, ja kokkepigen med, til sidst gled unna for ham; det var som væggene vented i angst på høsten og på de modne viljer. —

— Og høsten kom, kølig og klar. Vedbenden fik røde bær, og den sidste konvolvulus visned, hængekøien mellem granen og rognen blev tat ind, og plommetyvene nedfra brugene begyndte.

Morens ryg piled omkring strid som aldrig før — det var som der stod hede av viljen indenfor den; men viljen var stum endda. Sønnen følte det: her var ting i hjemmet, han ikke kendte til. —

Men selv vidste han i grunden slet ikke længer, hvad han vilde.

En morgen, hun var gåt nord i svingen, blev han stående igen i spisestuen, lige indpå vindus-ruten, og stirre mod moen, sår og stille. Han turde ikke røre sig, så væggene merked, han var til; han stod, stod — han trodde, han hadde ståt i timer på samme flæk og stirret.

— — Viljen var som brand i tørt græs — der vilde ingenting voxe mer, hvor den hadde hærjet. Livet var stanset.

Mareridtets angst tog ham, ustyrlig, rivende: — han gik her og døde!

Han stanged hodet lige i ruten, så glasskårene klirred og sang nedover konvolvulus-espalieren, … var han gal? — —

Faren lukked på kontordøren, så ind.

«Det var vist nogen, som hev,» svarte Herman.

Faren blev stående i døren. Sønnen stirred gennem en anden rute.

«Du—eh Herman,» pusted det stilt over skuldren — det var faren, som var kommet helt ind. «Du gik gerne ned til prammen for mig idag? — jeg venter en pakke med båden.»

«Ja,» svarte han og så på ham, øinene mødtes igen. Der var løsende trylleri i ord — det var som viljens sviende brand slukned. Faren stod der så underlig bleg og fin, kridhvid i de skarpe ansigtslinjer, uden sanselig livslyst; han hadde set ham slik før også, av og til mod aften, når han sad alene inde i kontoret og stirred taus og trist på åsen — det var som han sad og lytted skræmt til en stille røst langt langt borte. Det var ligesom selve døden.

Han strøg sønnen over ryggen og gik. Herman lytted efter ham: det var sygepleierens utrygge varhed i hvert trin — det var gamle slægters kultur, som hadde holdt ud et helt liv inden disse vægge alene med morens energi, med det unge skipperblod. — —

Han gled ud i gangen. Derude blev han igen stående og stirre gennem gangdørens glas.

— — Disse sagte pust fra sind, som vilde ham vel, disse bløde fangearme, som famled sky efter ham og kærtegned, holdt han ikke ud! nu fik det være forbi! Hvad fan hadde han med stuer, hvor han hadde lidt og aldrig lekt!

— — Han vilde væk, ud av alle de kærtegns lange, endeløst lange ækle spindeltrå, som klinte sig fast, som han slet mange gange for dag, men som fulgte, hvor han stod og gik, — ud av de syge hensyn! Nu fik det være forbi! — —

Det kom som yr rus; som en vind var han inde hos faren på kontoret, snakked stakåndet:

«Jeg må reise!»

«Hvad vil du da?»

«Reise — —! studere — —! — ved ikke selv!»

Faren så på ham igen med de rædde gløgge øinene og nikked, nikked flere gange og langsomt: — skipperblodet var kommet over barna, så de ikke var til at styre, alligevel. — —

«Du vil altså ikke overta Nedre-Foss da?» var det eneste, han sa. —

— Herman Ek gik ind på moen, blev stående og stirre igen — sanden var våd av høstregnet. Han stirred strid og fri. Han voxed, blev stor, så han ikke hadde plads mellem ås og ås. «Hu-hi-huh,» sa det — det var som hver sans gøs for umådelige vinger; men det var vel den sidste sus ovenfra heien og ulændte fjæld, det blev så underlig dødsens stille efter; endog moen misted sin magt.

— — Nu fik det være forbi! Han brydde sig ikke om, hvad det var som sved i farens øie, hvad det var som tæred indenfor morens tørre stride ryg, han brydde sig ikke om de ting han ikke kendte til; det forsvandt som gamle blad og tør kvist forsvinder i knitrende bål på agrene en sollys vårdag. Faren og moren blev dværger, som tusled omkring under haugen sin, ørsmå og stumme, på underlige vredne tussete ben. — —

— — Nu var det forbi! nu begyndte hans eget liv! — —

Han gik bare og vented, vented på dagen da de skulde reise, han og Sigvart Stenshoug, — vented på livet, hvor tankerne kæmped frit, hvor store sind reves.

Høsten øged.

… Stille. Stille. Mørke nætter og regn gulned blade. De sad dryssende løse for hvert lidet pust som hesteblomstens hvide frødun.

Det var mere høst på Fossum, end det hadde været nogensinde.

VI

Jeg skønner ikke logiken hos de mennesker, som er imod kvindesagen,» sa Sigvart Stenshoug, «og gomler om ideal og sommerfuglstøv på vinger.»

Han og Herman Ek gik en eftermiddag udover Drammensveien og snakked sagte.

«Ja, holde på forskel er at holde på det dyriske!»

«Gøre kønnet til inddelingsprincip!» — Det var ikke ideelt; som menneskeånden kæmped sig fri, måtte også den forskel vige, mand og kvinde bli ét — det var det, som mentes med de ord. — —

Og Herman Ek var enig.

— De hadde ikke været det, da de blev alene på fjældet turen hid. Han skønte det ikke selv, — men han vilde hævne sin far og sin mor. Han tænkte på Fossum-gården, som lå folketom og stængt; han kendte, hvor det blev stille i stuerne, da han var reist, — det blev ligesom vinter på gården før dette år, end det pleied; men moren kunde ikke tro, at han var reist alligevel, gik og titted ud av de små skælvende rynker om øiet, — det kvakk i hende, når det peb i en gangdør: han kunde ha betænkt sig, og nu stå der igen for at overta Nedre-Foss! — —

Slik gik han mut og tænkte første dagen over fjældet. Om kvælden slog det ud i had, som skummed i hans blod, i hans hjærne: — — Stuart Mill var en tosk! for han op. Kvindesagen var noget væv fra ende til anden! — det var de skuffede jomfruer, de misnøidde fruer, som prøved at mætte sin hungrende natur med visne spørgsmål — saften var tørket og livsevnen slut — altid var den det, når man diskuterte om lykken! — —

Han sa Sigvart Stenshoug ustanselig imod, hvor han kunde komme til, hånte alle disse mennesker, som på bare livet vilde følge med. Det var som i sildetiden dette, sa han, et liv som på bryggen i kystbyen, når fiskeskuter seg ind, kappestrid og albuestød for at nå i den fedeste ladningen, — og hån og stygg mund til dem, som holdt igen: — det gjaldt at være først, det gjaldt at knibe den fedeste idéen! De kaldte det at kæmpe for sandhed og ret.

Men de fulgtes ad over fjældet alligevel; — sa tilsidst ikke et ord; — men en morgen de var nådd postveien ned i Østlands-dalen, stod Herman Ek op en time før den anden og gik uden at si fra. Den bagerste så alligevel til ham, som var foran, den dag oppe i veibakkerne — der var en fjærdings vei imellem dem; men næste dag øged avstanden, og udpå eftermiddagen var han foran ikke længer oppå den borteste bakketop.

— Men det var nok bare hjemme-fange-armenes sidste bugt, som slap; herinde i Kristiania var hadet væk; han begyndte at længes efter Sigvart Stenshoug, ledte ham op og de leied sig ind i samme pension. Herman læste jus, den anden gik på tegneskolen og skulde bli kunstner.

Der var såmeget at tænke på og tale om; han kom midt op i diskussionernes stryk. Spencer var oversat. Zola gled ind med sine kolosser. Og landets stordigtere gav i kunst, i bladartikler, hvad de så — der kom noget nyt næsten hver uge. Der var ikke ørens lyd. Menneskene var ingenting, meningerne var alt! Og folk trodde! trodde som børn. De trodde på debatternes evne til at flytte verdener, trodde på deres karakterfornyende magt!

Herman Ek vided sig. Han blev grebet av larmen og ståket; han blev grebet mere end Sigvart — han kendte bedre stormen og ståket, fordi han kendte mindre hvert spørgsmål. Det samled ham; det rensed sind, og det spændte vilje. Med skipperblodets stridsind gik han tilbunds, dukked op igen med standpunkt i hver sag; det var som naturen i ham fandt det, han hadde stundet imod alle disse år, det var morens iltre vilje, som for første gang fik stof under sig.

— — Livet var friskt, uden uklar sus, uden sår helg! — det var som aften efter regn over enge: klisne stier og dråpetungt græs, fuglesang og hvid skodde, som letned over lange udsyn, — men ingen tør flæk til at lægge sig og synke sløvt stirrende sammen; - altid fremover! Livet var lys og strid; — det var som Signe kunde reddes og prostens datter og broren og alle unge med stakåndet livstrang! Der var så uendelig meget at gøre.

Det var deilige dage, fulde av skummende tro, fulde av herlig energi! —

— Herman Ek og Sigvart Stenshoug vendte først langt ude på Drammensveien; de gled indover til byen igen i stille sus av det de så og det de ante. De gik og stirred udover til fjords, bag de sorte striber av bladløse grene og langt ind i den blågrå dis, hvor glorød kant flammed og brandt om de kolde skyr. De pusted ind sval høst og lys lys aftentåge, som flød i bløde strømme gennem den frysende gade, løfted sig lel, smøg sig ulden og hvid om trær, om lygtepæl, indtil husvæg.

De ante i fremtiden, når striden var over, et underligt nyt harmonisk menneske, uden kønnets uro, uden drifternes hvileløse stræv. — —

«Her skal være dansemoro iaften!» sa Sigvart Stenshoug, han pegte op mod en hjørnegård de gik forbi. «Tordis Hval skal did.»

Det stansed i Herman Ek, da han hørte navnet; hun hadde ligesom været borte for ham siden ivår. Han vidste bare, at hun var blit ked av småbyens fede farmasøit og nu gik og lærte norsk mønstertegning her i byen.

Navnet lyste; han tænkte på hvidveis indpå moen, han tænkte på konvolvulus, som bød sin hvide ynde til forsommersol og surrende homle. Han brummed; så ikke op, spurgte ikke, hvorfra han vidste det engang.

«Den balglæden anser jeg nu ikke for ideel,» sa han ligesom for sig selv om en stund. —

Navnet sang. Han sad indpå sit værelse og lytted til det hele aftenen; det var den samme langsynte stilhed i verden som i lysthuset hjemme efter de stille luftninger gennem syrenernes krone, når de hvisked sig væk over hans barnehode med lekende sol. Hvad brydde han sig om standpunkt og fremtid! Det var som han ikke var den samme længer. — —

Da klokken var ti, knepred det vart i entrédøren, han gled som en vind nedover trapperne. Han skyndte sig over parkens hvislende løv, fremtil Drammensveien; han stansed udenfor hjørnegården på fortoget ligeover, blandt dem, som stod og så op.

Lyse, smilende gled de bag vinduet for polkaens hoppende lek. Ring i ring. Vinduerne stod oppe; gardinerne vifted; passiaren strømmed ud i den hvide tåge.

Men han tog hendes latter ud av al den glæden; uræd sang den ud til ham, uræd som på sæter-turen! — hos hende sved ingen hjemme-minners nesle under. — At den stemmen aldrig skulde få en klang fra moens såre helg, så han turde tro, at hun kunde tænke på ham! — —

Han vidste ikke, hvorlænge han hadde ståt, da de gled ned trappen med skoglatter og sang. Det var forbi.

Han misted pusten; hjærtet banked, så han ikke kunde stå stille; han sprang over gaden, op stentrappen, styrted ind i den skingrende munterhed; han så sig rundt, smøg ud igen av gangen — den var fuld av piger, som vented. Han var tør i halsen og hæs, da han hilste.

«Jeg skal følge!» hvisked han lige indpå Tordis Hval — det kom stærkt som en susende vind, der kunde ikke være tale om nei. «Jeg gik her forbi, og så så jeg —.»

«Åh! det er jo min gamle flamme!» svarte hun muntert.

Der var en i følge, kusinen fra sæterturen, Helene Hartung.

«Forfærdeligt til skrål!» sa han og gik over på frøken Hartungs side — herrestemmer sang op i trappen. «Jaja, det må de nu ha lov til!» bytted han stemme og lo — de skulde ikke tro han misundte! — — Han snakked sagte, som bare frøken Hartung var med; han skilled ikke ansigtet — det var noget lyst stille, som stak frem av den varme hvide kapot.

De gik og ingenting svarte begge to; de gik med alt dette hvide tullet ind i den side skindforede kåbe — de hadde tullet den om glæden også. Og stilheden rundt dem var tæt og tung som tyk skodde.

«Morer De Dem nu på bal, frøken Hartung?» kom det tilsidst.

«Ja—a. Jo—o,» svarte det usikkert.

«Balglæden er ikke ethisk!» sa han.

«Ethisk? — jeg skønner ikke det ord —?»

Hun snakked langsomt, ligesom med stræv, men hvert ord hørtes.

«Jeg mener umoralsk!» brød det ud. «Den glæden —, den glæden —;» han kom ikke over den himmelhøie bølge, som reiste sig i brystet; det stansed helt — han gisped efter pust: «Når De hviler derinde i en herres arm, — Ved De —, ved De, hvad slags tanker han huser bagom det blanke skjortebryst —!»

Det sank i ham, — nu var det sagt! Det var som et utroligt eventyr — han hadde aldrig snakket med unge damer før om det! — —

Hun skøv det væk med hænderne under den forete selskabskåben. «Det har jeg ikke noget med,» sa hun fast.

Og Tordis Hval kniste let.

«Ja De tror kanske,» mødte han hende leende, «at jeg er sådan en naiv asket av en ungersvend ovenfra bonnelannet, som går og tænker på én, på hende, som på en hvidveis i skoven, og gemmer på et digt?» Han smålo igen, plistred og mindtes ligesom så mangt, som nok sa noget andet. «Nånei, vor tid er ikke slik!» la han til. «Det var ikke det jeg mente, — egentlig; vi skal bare ikke kalde den balglæden uskyldig, synes jeg.»

Frøken Hartung skøv det igen fra sig under kåben: «Det har jeg ikke noget med, synes jeg.»

«Nei, det får da såmæn bli herrernes sag!» kom Tordis.

«Jaja, la os ikke snakke mer om det!» — de vilde ikke slippe såmeget som et ondt ord til sin glæde indenfor selskabskåben! — Det lå og greb ham i struben, — ligesom kvælende tør pligt, som kræved had og sorg.

På et hjørne stansed de, mens en vogn svinged forbi.

«Hvad mener nu De om kvindesagen, frøken Hartung?»

«Jeg ved ikke,» svarte hun med uro — hun angred ligesom let, at hun ikke hadde sat sig ind i den.

«Det var da svært!» kom Tordis Hval med hast. «Har De det også slik med meninger om al verdsens ting! Jeg træffer jo ikke studenter, uden de spørger om en mening — men jeg trodde ikke, at De hadde det med det.»

«Hvorfor trodde De ikke, at jeg hadde det med det?»

«Gutter fra dannede hjem pleier ikke ha meninger. Har vel fætter Fredrik, løitnanten, meninger, Helene?»

«Tvertimod!» ropte han. «Meninger måler éns udvikling, måler éns dannelse, måler éns kultur, måler alt! — nu i vor tid!»

«Aja; jeg skønner det ikke. Men folk er blit så svære til at ha meninger nu om dagen, at det er rent brysomt.»

«Kanske jeg generer?» sa han hæs.

Men frøken Hartung takked for følget i det samme — hun skulde ind her på hjørnet.

Så la stilheden sig tæt og tung om dem. Det lå og grøssed og frøs gennem alle hans nerver — han hadde det bløde tag om fletten i Fossum-haven. — —

«Hvad er det som feiler Dem idag, Herman Ek?» sa hun tilsidst sagte.

Det blev så stille og blødt inde i ham, da han hørte hende si hele navnet — det var som at stryge kindet mod aurikelblomstens dunhud.

«Folk skulde slutte med slikt noget!» sa han fremfor sig om en stund.

«Hvordan slikt noget?»

«Alt slikt, vel!»

«Ja, hvordan alt slikt?»

«Slikt samliv — på alle bauer!»

«Jeg skønner Dem ikke nu.»

Han svarte ikke strax; — men så kom det med ét, åndeløst jagende:

«Livet er tomt! Livet er urent! — disse forbindelser mellem mand og kvinde! Balsalen, med de svaiende legemers tyste lek mod hverandre, — er de bedre end disse, som flyr om her på gaden i lygteskin! — er der forskel!»

Det blev lange stunder bare pust, han svimled av sit eget mod.

«Hvem flyr her!» sa hun hæs; han rev hende med — slik hadde aldrig nogen snakket.

«Ser De ikke tøserne!» Det var tonløse ord, selve tingen som talte; det stod der som kolde trykte bogstaver, som intet menneske eied.

«Se den der, som skyder skuldre som en kat og skotter rundt! — se den der! Er der forskel!»

«De er en fæl fyr, Herman Ek!» stønned hun med ét og tramped; hun greb pigen, som gik bagefter, i armen, gjorde en sving ud i gaden forbi ham og blev væk.

Han lo tørt og koldt, da han tog til luen: — nu var glæden dræbt under selskabskåben! Hun ligned en hundsat sau, der hun tverstansed og tramped! — —

Han fulgte langsomt efter udover, så, hvor hun gik ind.

— — Fæl fyr! fæl fyr! Det moderne liv, det nye, var noget mer end en frisk aften efter regn over enge; det var noget langveisfra i det, som ligned fjældvindens vift — det var som at stå ene på vidden og stirre trodsig imod nøgen ødslighed, som ingen grænser kendte. — —

Han kasted sig om, stormed indover til byen. Men udenfor pensionen stansed han, snudde, tog samme veien tilbage over parken, udover Drammensveien. Det var mørkt i hendes pension; det var mørkt ind i haven, hvor frøken Hartung blev væk. Han gik videre udover, for at kunne stanse engang til udenfor hver, når han kom tilbage. Han tog turer bortom hjørnegården, der ballet hadde ståt; allesteds var det mørkt. Han drev og drev. Tankerne flommed gennem ham, uden mål, uden skel, vildt æggende; — hans jag efter glæde var formløs og styg, uden vragende vilje, — den var som jagten efter gade-tøser under parkens mørke trær. — —

— Det var langt over midnat, da han smøg sig gennem entréen indpå sit værelse og la sig.

Han så hendes store hvide fortænder, når hun åbned munden; de var voxet, og underlæben var blit trangere. «Hun er en sau,» hvisked det trodsig langt bag i sindet. Det gjaldt at ha mod til at si det én gang; det lokked ham, så han sa det gang på gang: «hun er en sau — hun er en sau!» —

… Ormen sikler om lynge-busk,

— tør nok altids stikke …

sang det yrt.

Og så sovned han tungt og dumpt.

VII

Lys rundt væggene, sørgmodigt støv over alle bysterne.

Studenterne strømmed ind i samfunds-salen. De stimled, de larmed; samled sig strængt efter parti på hver side av talerstolen om hver sit bord — hver kendte sin plads. Men de med avskygninger skaffed sig borde længer ude. Og ytterst ude bænked de gamle livsvarige medlemmer sig, som var hentet frem av departementernes støv for at stemme mod kvindesags-resolutionen.

Det pusted koldt fra alle disse ansigter, de sad og stirred på Herman Ek og kræved hans inderste mening — derfor var han altid en av de første i samfunds-salen lørdags-aftenen, når han ikke kom ifølge med Sigvart Stenshoug, han måtte ha sat sig godt til ro, før disse mennesker strømmed ind, og ansigterne begyndte at stirre og kræve.

Han sad og lytted til sværmen. Hans hjærne var et sårt øie, som så allesteds — det var ude i de ytterste værelser også, hvor døren stod på glytt, der den ungdom satte sig, som holdt på det som bestod, under hånlatter og pjolterglassenes klang, de som ingenting vilde. — Hans sind var et stort sygt øre, som hørte rædde tanker av trin.

Sigvart Stenshoug trængte sig andpusten frem med brændende stridsglød på kind; han ledte efter plads; fandt ingen længer fremme, satte sig bag Herman Ek. Det stod hede av ham — denne uroen var øget udover vintren.

«Det var et kvindfolk efter mig helt ind i porten,» hvisked han og smilte. «Hadde det ikke været møde idag, så gud ved —!

Brynde er det skadeligste som er!» kom det sagte om en stund.

«Hvordan ved du det!» hvisled det i sinne mod ham — den fyren famled brutalt efter hans strube! — —

«Jo gammeln —!»

«Så nå!» skar han det hvast av. Han sad med strid ryg.

«Å—å, den mine klær dig ikke,» kom det hårdt. «… Tore Prammands datter indpå moen den sommer!» hvisked det indover skuldren.

Herman Ek så rundt i salen, hvor diskussionen var i fuld gang; — han sad uendelig alene, — uden hjemmets brede støtte, uden venners værn; han kendte ingen, som pegte stærkt gennem overbevisningernes mylr; men andre kendte farens arm lige ind i gadetøsens fang! Han kendte bare syge syner, som strøg om ham, fyldte salen med vent og angst; det var de gamle tankers dødsangst. Det var ryddet og goldt lang vei rundt om, — og bortenfor stod disse rå brutale mennesker, denne mur av grumme vætter med det tørre blik i øiet, trængte på og kræved glubsk hans mening i aften.

Det slog ned i ham med høge-kloens fart, så den såre samvittighed lå ræd og skalv som aldrig før: — der var kanske nye tanker, han ikke hadde tænkt! — —

Men han retted sig: hvad vilde disse vætter! han hadde tat skridtet ud, han fulgte med sin tid! Han var det, de kaldte fritænker, han holdt på kvinde-emancipation, han vilde folkets flertals-vælde! — Han mente alt det, som de radikaleste mente! — hvad vilde de mer! hvad fan vilde de mer! — —

— Den ene efter den anden var oppe på talerstolen mellem de to hvide lys. Den ene mening gled forbi efter den anden. Han hørte ikke ord, stirred bare på dem og brandt op inde i sig av fremmede overbevisningers ild; han gav sig over, — alle hadde ret, når de talte med tro på det de mente! Var ikke det livet kanske i alt, som mentes!

— — Å den som kunde skallet av, frem til menneskerne bagenfor alt dette, kendt et rolig bankende hjærte, uden meningers glød! … Lidt stilhed! … sårhed! … lidt helg! …

Han sad som før så graenseløst ræd. Han stod fast og rev sig til blods — hvert spørgsmål var en torn, som stod i hans sind; i vild gutunge-ri hadde han sprunget sig fast langt ind i klungerkrattet, — og nede om foden lå hugormen giftig og hvisled. —

— Han ledte efter andre ansigter, efter de blege unge, som sad i salen ligesom han sad her. Men der var det endda mer rædsel; det var fugle-ynglen fra de gamle reder, hvis vinge i tidens storm skulde være de syge hensyn — det var umælende hjælpeløshed om hvert lyst lyttende hode, hvor en liden ulykkelig hjærne lå og arbeided. De moderne retninger, alt det nye var ikke andet end sindenes glædesløse pligtarbeide med sig selv, — hode ved hode sad de og snapped efter frisk luft under lydløse skrik. De var kommet for tidlig ud av redet, så angsten spired frodig i sindets vege bund.

Men de indbudne damer under talerstolen sad med glød på kind. Og Stenshoug sad med glød på kind; han reiste sig, kasted sig ind i diskussionen.

Han kom med det sugende had, med de stærke kindben, med de magre fingre, som grov som hvasse høgeklør, op på talerstolen. Han stirred med stikkende lysprik i hvert øie, som borred sig skarp tvers gennem de blege fugle-ungers angst, så de vendte sig og skotted ræd for hvad han så bagenfor dem, på den anden side det liv de kendte; der var vist noget hjælpeløst svimlende bag det, at kvinden skulde være fri, være lig manden! —

Herman Ek reiste sig også, stirred i trods mod al den lavpandede energi, mod alt det hede had, hvisled nei inde i sig til hvert ord, med alt det seige stridsind han hadde fra sin mor; — der stod han, «Fjældfrasen»’s søn, med den hæslige lyst til at ødelægge uden skånsel, og rased mod de gamle dårlige reder! — men han tænkte på prostens datter og på Signe, for han kendte heller ikke andet end Fossum-gårdenes gru; — det var et rovdyr der han stod, som lekte med fine sind! — —

«Bravo!» ropte det. «Bravo!»

Og bifaldet rundt om jaged Herman Ek videre, ud is en rus av ustyrlig trods mod de nye overbevisningers vold; han slog ud med armene.

«Frisk luft!» skrek han med sine lungers kraft.

Folk snudde sig, studsed.

«Meningerne er det, som gør det goldt om os, goldt her i salen, goldt i vore sind!»

«Til sagen! til sagen!» ropte det bag ham.

«Han har ikke ordet!» gneldred det borte fra talerstolen.

De skønte ikke, hvad han mente; de så bare sinnet, som skalv langs hans læber. «Hyss—hyss!» sa det fra alle kanter. «Ud med ’n — ud med ’n!» skrek det og skrabed med stolben. Andre stormlo. Men derude åbned de dørene helt, sendte et brak av klap indover salen.

Herman Ek skøv sig ud mellem stolrækkerne: — han var skælvende fri og rank, han var rig! — —

«Hvem var det?» spurgte det ivrig derude.

«En Ek.»

«Modig maur!»

«Det var som fanden!»

Og de livsvarige kom med sine toddy-glas: «Hr. Ek må jeg ha den — eh —!»

— Han hadde intet glas.

«Må jeg alligevel —.»

Og så trykked de ham i hånden: «Der er da forskel på mand og kvinde endda, alligevel!»

Og borte fra et bord ropte det, bad ham slå sig ned der; det ropte fra flere borde. Det var ansigter, han kendte fra spasertiden på Karl Johans gade, den flabbete blårakete løitnant Hartung, Helene’s bror, flere skråskuldrede, han hadde set på kafeerne, og ellers sønner av byens bedste familier, som røgte cigaretten gennem næsen og skarred blødelig.

Han satte sig blandt dem; og så blev dørene slåt i igen. Han blev siddende og lytte langt bag i sindet efter noget han hadde set, efter noget han hadde hørt.

— — Disse kvindesags-spørgsmål lå som gulnede blade; de la sig prangende om stammen bare i høstens kølighed, og fanatismens brand gæred under; for de kom sammen med gråt fra visne barme, de kom sammen med sorg fra stolte hofter, som aldrig blev brugt. Det var det høstlige, som tilsidst skabte stormen, denne stygge stormen! — —

Han gled forbi spørgsmålene. Og med ét lå dalen foran ham — det var den han sad og lytted efter i sindet. Den lå i søndenvind og seilende skyer og vår, flad og bred, langsomt hældende på begge lier, uden overraskelser, uden brå stup, lysebrun i bunden av eng og løvskog i knop, mørkere opover mod brynet, av nåletrær; — hvasse skygger og hvasse kast ned gennem åsen, ind i moen, som stod sturende stille, med knak fra stupende granlægge og skrik fra knirkende grene; — sorte brusende vindflater udfra land bortover vandet, snart den vei, snart hin vei, rådløse som skræmte utysker, — til det endte i dirrende vetløs skoggerlatter, når det nådde solen! …

Det yre ude i solen tog ham; lyset over dalen øged og blinded.

— — Dalen! dalen! … Moens såre dådløse helg! … hun som titted! … Hu-hi-huh, suste det langt og svalt og slukked hans tørst og døved overbevisningernes angst inde i ham …

— På skrå ligeoverfor ved et andet bord sad en mand med rundt katugle-ansigt ned mellem to skuldre, som stirred hid; det var et stærkt blegt ansigt rigt vaset ind i lyst hår og i lyst skæg; en cigarstump stak spydig frem under den uflidde bart. Han flytted sig nærmere. Herman Ek stirred på ham — han så, hvor han så hid, endda øinene vendte mod gulvet; — den manden hadde styrke, var ligeglad med de fremmede overbevisninger, stille og tryg, fuld av jernhårdt nid! — den manden kunde kvæle ham! — —

«Mit navn er Sørbærg!» snøvled han og la sig hidover bordet. Herman Ek vidste det, pressemand i en hovedstadsavis. Det lå og ulmed hån bag den skæve lorgnet, som klemte den lille næse fordærvet, skalv i det trange blå blik, flirte under det ugredde skæg; han spredte det, som moen sanked!

Herman Ek reiste sig sagte og ræd, åbned døren indtil salen, blev stående på tærsklen. Der stod en vestlænding derinde og talte om kvinde-idealerne, med hårde r-er og lange a-er.

Moen kom igen med den svale sus! …

Han vågned av klapp bag sig ud i forværelset, snudde sig; ved løitnantens bord hylded de vestlændingen på gøn, så han tilsidst bøied sig for hånlatren og bad modig, om han ikke kunde gå med dem, når han gik — for han kendte ingen «idealer», som var noget tess.

«Ah, une femme galante —?» sa løitnanten og tvinded ene knebelspidsen.

«Æben,» svarte theologen med pegefingren på næsen, han satte sig ved deres bord.

— Det pusted lige ved Herman Ek; det var Sørbaerg’s runde formløse kind.

«Det er sundt slikt,» snøvled det igen. «Slik affekt som den Deres. Ikke sandt?»

Herman Ek smilte og gled unna, den anden blev stående igen med den rå vilje, som stak i blikket Han trak sig ind i salen, skøv sig frem mellem dem, som stod, udi forværelset igen gennem næste dør, videre ud på gangen, ned gennem trappen. Han gled ud mellem valne sind, som ikke vilde holde på ham; og uglade meninger gliste og viste tænder som bidske dyr — de hadde bidt hul på selve liv-åren, så hjærteblodet silte så ondt. — —

Han fulgte gaden nedover, tvers over Karl Johan, svinged ind i trange krokete smug, stræved i zikzak mod isete bakker, strøg sig opefter lave rønner; han skotted efter røde gardiner — bagom der skulde det være, hadde Sigvart Stenshoug sagt —; stansed og lytted. Han ledte sig frem her i beslutningens stille rus: — han vilde gemme sig hos én indenfor de røde gardiner! — —

Og for hvert rødt lys, som lyste søvnig ud, skummed det gennem hans årer: han eied ligesom én, som sad og vented! Men når han stod ansigt til ansigt med lyset, kom klemselen; han tænkte på det lyse, som titted indpå moen: — det lugted kvae av kærligheden! — Men her var det, som han skulde kastes udi med sten om begge ben! — —

Og så gled han videre og ledte efter andre røde gardiner.

Han kom ud på de brede gader igen, drev mod dele av byen, som lå længer væk, hvor han så reserve-løitnanten og vestlændingen rave arm i arm og lede efter idealer.

Der stod jenter i portene og lo; det sang med stygge ord, som alle kender, men bare de rå bruger. Han gik ikke ind her heller; — disse mennesker, de var skidne, de var urene, de var syge! de stod og frøs i koldt måneskin og skratted høit for at få ham til at tro, de var glade! — men stemmen var brusten. — —

— Og lysene bag de røde gardiner slukned, og den grå Kristiania-morgen kom, vinter-morgen med skidden sne, ensom sko-knirk fra grå mennesker, som strøg sig frem langs husvæggen og blev væk i den letnende nat-skodde høit op i gaden.

Han rusled hjemover gennem de brede tomme gader, kendte sig grå som Kristiania-sneen; stansed ved hvert hjørne, stirred på dem, som gled forbi. Klokken blev mange, tættere og tættere blev føddernes knirk. Skolegutter med hænder i lommen og buxen midt op på læggen; en forfrossen lærer med de tyve stilebøger i den vinskibelige rem; melkehester med lange rimete hår om mule og langs bov … gråt — gråt! han lytted ind i det grå, som knirked og frøs.

— — Nu var han fri! Men frihed var sorgfuld, kendte han; den var sorgfuld ensomhed, var den. — —

Og før han vidste ordet av, lå moen der igen. «Hu-hi-huh,» gøs det ligesom for umådelige fuglevinger.

Han risted sig: — et unyttigt væsen stod og lytted til unyttigt liv! — — Han greb efter et lyst dame-ansigt op i gaden, gik lige på hende, hilste. Hun svinged let unna; men han brydde sig ikke om det:

«De kender mig kanske ikke igen?»

«Jo—o,» svarte frøken Hartung.

Han bad om at få lov til at følge med nedover gaden.

«Jeg fryser så!» brød han ud om lidt. «Har gåt her på gaden i hele nat!»

Hun så op skræmt av det, som hvisled under ordene. De gik og ingenting sa.

«Stærke venner skulde én aldrig ha!» brød det ud igen.

«Jamæn det er da godt at ha en stærk ven!» veg hun unna og så på sine fødder med stramme læber.

«Stærke venner skulde én aldrig ha!»

Hun fik to rædde rynker over hvert bryn; hun skulde op i leiligheden lige over, sa hun.

«Det er slik angst at leve!» stønned han.

Hun så bort, han mødte øiet. Det var ligesom så langt langt indover i det kloge lyse blik — datter efter datter; han måtte minnes farens øine med den underlig vare og trygge bund. Han blev stille inde i sig — det blev så mylrende tæt av minner ved det blik.

«Synes De?» studsed det i lys gråt, som la sig tindrende over ansigtet som sol over sne.

Han gik.

— — Helene Hartung var som våren; hun var umyndig som auriklers duft. «Synes De?» hvisked han.

Men hjemme på bordet lå der et brev fra moren; han rev det op, læste.

Det var om gamle Stenshoug. Han hadde tat avsked og var på vei til Kristiania.

— — Der var sendt forestilling til rette vedkommende — man vidste ikke fra hvem — om hans radikale udtalelser i skoletimerne; men til ingen nytte. «En dag ligger et brev i Stenshoug’s brevkasse; det hadde ikke gåt i posten. I det brev stod, at hvis han nu ikke holdt op, vilde «man» skride til undersøgelse av, hvad det var for slags restaurationer Stenshoug besøgte i land sammen med kapteinen på de sommerturene til Hamburg. Der stod ikke mer — jeg så det selv; gamle Stenshoug gik omkring og vifted med det og viste det til alle og lo av det; — den eneste han vidste, det ikke var fra, var far, sa han — han hadde sine grunde til at vide det, og så lo han så stygt; «ikke engang Dem frue er jeg sikker på!» sa han og så underlig på mig. Jeg måtte le, thi jeg har jo ingen interesse av det.»

— — Så måtte da avskeden komme, med en liden pension. Men nu var han ansat som agent for papir-fabrikerne på Nedre-Foss. «Jeg begriber ikke, hvorfor pappa holder så på den manden!» —

Herman Ek rulled op gardinen. Dagen sved i de såre øine. Han blev stående og stirre ud: — han hadde sine grunde til at vide det, gentog han stilt; — ja, der var jo ting hjemme, han ikke kendte til. — —

Han læste videre. «Der må ligesom bedre karakterer til for at være radikal end for at være det andet — jeg ved ikke. Det er så rart med det: begynder det først at rable på ét punkt; så løsner det på så mange.»

Og så fortalte hun, at Stenshoug var søn efter en ganske simpel tømmermand, som sad på bodsfængslet for falsk. «Det gamle blod kommer engang igen; det pibler frem på så mange vis.»

— — Nu seired hun, mente hun; de kræsne krav, som hun hadde lært ham, de mange samvittigheders såre vink vilde tvinge ham hjem igen fra Sigvart og de unge, som bygged sig sammen sin egen unge vilje; hans sky for skiddent liv hented ham kanske hjem til Nedre-Foss også! — —

«Jeg har jo ingen interesse av det» ha-ha!

Helvedes kærring!

VIII

Og ikke før var han vågnet søndag eftermiddag, så stormed han ud.

Dette satte sig i struben, det limed sig i ganen! Han vilde tilbage til de stærke venner, til dem som hadde uglade meninger! — vilde være med at stirre strid ind i de grænseløse meningers ødslighed! Nu blev det kamp! nu blev det dødsangstens alvor i det, han mente! — Det var skipperblodet, som seiled ham ud på de ravgale viljers og meningers hav! — —

Først stormed han ind på Sigvart Stenshoug’s værelse; der hadde været en ældre herre op og hentet ham ved middagstid, sa pigen.

Han ledte efter ham rundt på kaféerne, blev tilsidst igen på den, hvor han og Sigvart pleied sidde; han gemte sig ind i det inderste rum, sad og vented, stirred ud gennem kaféens værelser mod døren, som slog igen hvast for hver, som kom og gik, stirred på de dvaske fingre, som skøv dominobrikker langs hvide marmor-bord. Gennem alle døre, mellem bukkende opvartere, gled den blårakede løitnant med hunde og tætte pas som en cirkus-hest, Helene Hartung’s bror, frem og tilbage gennem alle værelser, skotted og ledte efter venner. Og derudenfor på hjørnet, i blaffet fra det elektriske lys, gled blege ansigter forbi, så ind med lørdags-nattens brændende øine — ansigterne bag de røde gardiner; og den aldrende Kristiania-statsråd stansed op av gammel vane i aften igen, stirred efter ansigterne, slikked sig geil om munden med den tykke tyre-tunge.

Tågen øged; duggen tætned på den store rute, — til han ikke kendte folk længer i lysets blege bIaff; bare stille skyggen som strøg forbi på ruten.

Han tænkte på gamle Stenshoug; — — var kanske de andre mennesker slik som de skulde være! Nei én fik ta dem, som de var! — livet var nu engang så. Her nytted ingen kræsne krav!

— — Han vilde ta det som det var! Han kendte ingen sky for gamle Stenshoug; og han mente ikke, hvad hjemmet mente, om han tog aldrig såmeget sommerturer til Hamburg! —

— Det tog ham i skuldren; det var gamle Stenshoug, som la labberne på ham; det lugted brændevin. Han og sønnen satte sig.

— Han hadde arbeidet fra morgen til aften på denne reisen, sa han, hadde opholdt sig i kystbyer og snakket papirhandlere rundt; han hadde alt besøgt forretninger her i byen idag — folk lod sig narre i flok og følge, der han kom. «Åja, det er skidt til greier, gut!»

«Dere har jo været i totterne på hverandre dere, sa du Sigvart,» kom det livlig, som det var et indfald.

Sønnen vågned — han hadde siddet med tæt sammenklemte læber, uden lys i blikket, det var som sindet var visnet under en tanke; nu flammed det op i øiet og gnistred, han stirred med den stikkende prik:

«Han har ikke ordet! skrek jeg. Han avbrød mig midt i min tale. Han har ikke ordet — han har ikke ordet! skrek jeg; — avbrød mig midt i min tale!» Så sank han sammen og visned igen.

Det blev stilt. De sad og stjal sig til at se på hverandre, Herman Ek og gamle Stenshoug, men gled unna, lige før øinene skulde mødes; Herman kendte det, som det var farens rædde øie han så med. Det lå noget underlig fast langt bag i Stenshoug’s røde hovne blik, som han hadde at si Herman Ek; — men han lod det ligge.

«De mangler jo frisk luft her i byen, hører jeg,» smilte han med ét.

«Jeg hadde drukket lidt,» lo han sagte og så på Sigvart.

Gamle Stenshoug lod, som han ikke hørte:

«Jaja. De synes, De hadde mer av det slaget hjemme. Jaja. Jaja.» Men det faste i øiet, som trued, blev liggende, hvor det lå - det trængte hævn over meget mer end Herman Ek vidste.

Han svarte ikke; han gled fra hverandre under den trykkende vent; han blev et stort sårt øie, som gemte sig væk i kaféen, han blev et sygt øre, som hørte latter, hørte sus av hårde stemmer; der gliste stygge smil fra blanke fjæs, som sad i tobaksrøg og slog en letvindt vits på døgnets spørgsmål, de fra Studentersamfundets ytterste værelser, — katteklør som kradsed i hans blødende sår! Det var ikke bare Stenshoug’erne som var rovdyr — alle var de rovdyr som mased sønder og sammen! å disse fæle brutale mennesker! — —

«De har samma læber, som Deres mor,» sa gamle Stenshoug med ét, i stille kold tone, nikked med et ondt hvast kast i blikket, som klipped noget av.

«Så,» smilte han kort.

«Jeg har forresten engang sværmet for Deres mors læber. Jaja. Jaja;» der risled minner i hadets flom.

«Hid Syversen!» skrek han og vendte sig fra Herman Ek, en mand kom ind derborte Det var høiremanden hans, sa han, en handelsreisende han hadde været ifølge med vestenfra.

Syversen satte sig, en ildrød koparret mand.

«Se på den tjuklingen der!» sa Stenshoug og pegte på en, som kom ind. «A det er Skidt til greier gut!»

«Det er en dèkkadent!» lo den anden. «Staven hass er lige lang som hans sjæl er!»

«A det er skidt til greier gut!» Han så på Herman Ek; han kendte dette igen, den kolde sky foran uveir. Det ægged, sanked hans kraft; han retted sig; før han vidste det, sad han i trodsig vent.

«Hvad mener så De om den yngste skaldskab?» sa det.

«Jeg mener ingenting om den yngste skaldskab.»

«De læser da digte?»

«Jeg mener ingenting!»

«Mener ingenting! — Det er Deres pligt.»

«Hvorfor er det min pligt?» Han mødte Stenshoug’s blik, som lå og åd hans oprør i rolig vellyst. «Hvad har jeg med at ha mening om et spørgsmål, for det om De har det!»

Stenshoug lod som han ikke hørte:

«Jammæn var det ikke samma læberne du!» sa han vagt til sig selv.

Det blev stilt.

«Det later til, de unge ikke vil mer nu! Jaja. Jaja,» lo han sagte om lidt og tørked over tænderne med den røde lommeklut. «Riddertidens klingre glaspokaler, ha—ha! … slår sagte på sin pokal —.»

«… Prøver og prøver —» lo Syversen og slog mod toddy-glasset.

«Men de tar nu ikke den tonen mer.»

Så blev det igen stilt.

«Jeg skal si dig det,» pikked Syversen ham med ét på armen. «Før i tia hadde onger det vondt, så de tynde og pistrede strøg med; — men nå har børnepleia gjort slik fremskridt, at dom lever, dom som før dø’ den naturlige død.»

Stenshoug hørte ikke på ham: «Det er bagevje! — og så trur de nauta, det er sjælve elva!»

«Hm, jeg sier som min principal; han sier: kan man bare få gjort ungdommen dèkkadent, sier han, så har vi vunni spel! Ligge og stræve med disse svære liberale ideerne nu for tiden, det er at trække kànnoner på trilIebør, sier principalen; — slæp taget i tide, sier han, godvillig! — så slæpper du at gå om som hvidhåret radikal tomsing; — for ud i årene blir det så ikke noget av med trillinga lel. — Dette nye er ikke som værst!»

Gamle Stenshoug nikked syrlig fremfor sig: «Det nytter ikke med den ungdommen, som vil!» Han så bort på Herman Ek med tung hævn i øiet; det skummed op og mødte — han stirred ind i Stenshoug’s røde blik:

«De ældre, som har lidt at gemme, skulde ikke være så utaknemlige mod den yngste skaldskap, som holder sig så smukt væk fra privatliv, holder sig harmløst til pager og prinsesser dybt inde i skove.» Morens tynde læber skalv længe efter ordene.

«Jammæn later det til, de unge ikke vil mer nu,» sa Stenshoug fremfor sig, Som om han ikke hadde hørt. «Det er nyttige karer, Syversen — hva!»

Syversen la sig med indtrængende hvisk over bordet:

«Det er det: når én holder på det bestående, har jeg tænkt mig, én ved hvert evige minut på dagen akkurat hvor én selv står. Og det er ikke lidet gode i vor tid.»

Sigvart hælded sig væk, ledte i avis-hylden ved siden. Syversen sad og så på dèkkadentane.

Herman Ek så Sigvart i nakken — han likte den blide hårlok bedre end nogensinde. Med ét kendte han et pust over sig — fortrolig stille du:

«Du går i urene tanker her om dagen Herman; — gul i huden; mørk under øinene; folkesky …»

Han blev siddende og lute, ledte efter svar; han fandt ikke ordet — alle de ord, han eied, koktes skummende sammen: — denne mand famled ækkelt på ham efter godt tag! — kunde han få det her, var han ovenpå! — —

«Jeg siger,» kom det lidt stærkere, «du gå—år i urene tanker her om dagen. Det er brynde, som plager dig,» la han til og trued ligesom spøgende med slap finger. «Det er angsten, som skriker efter frisk luft!» hvisked han.

Herman Ek spratt i veiret uden at ha fundet svar.

«Jeg går fan pine mig ikke i nogen tanker her om dagen!» knerted det i rasende fart som glatte småsten langs glatte bærg.

«Nå da gutten — nå da gutten!»

«Og selv om jeg gjorde,» retted han sig som en kæmpe, «hvad kom det Dem ved, råass — der — De — sidder!» Han slynged glasset lynsnart mod gulvfliserne, så det lå igen maset til støv. Han blev stående og stirre på ham længe med vide øine.

Syversen sad og gabte. Sigvart retted sig, men sank så sammen igen på stolen.

«Nå da gutten — nå da gutten!»

Han gik — det var, som senerne i hans ben bar ham med dobbelt kraft.

«De er en bohæm!» pegte Stenshoug efter ham — fingeren var ikke slap længer. «Dèkkadent!»

Sigvart gled efter, tog ham i armen:

«Du må ikke dette! Far trænger unge om sig, som holder ham oppe og tror på det, han tror på!»

«Så har han dig!»

«Han bryr sig ikke om søn sin; — han bryr sig bare om ungdom — ungdom, — samme om det er søn eller ikke!»

Herman Ek trak ham efter sig udav kaféen:

«Det får ikke hjælpe! Vi unge vil også leve! vi vil leve — vi vil leve!»

«Far skal ha drukket så forfærdelig på reisen.»

«Det får ikke hjælpe! vi vil leve — vi vil leve!»

Så hvisked Sigvart noget; den anden svarte ikke, men gik, han så, hvor han stod igen og visned.

— Bort i gaden mødte Herman Ek en langbolet ragget liden hund; den hopped tryg og klodset med de lange grå øren dinglende i lygtelyset. Den så en anden hund og vendte, med halen gemt mellem benene kom den i vetskræmt gallop tilbage forbi ham.

Han kendte hunden, gik over på det andet fortog, blev stående og se; den kom igen, lige i skjørtekanten efter hende, prostens datter, som blev gal efter den sommernat på heien hjemme. Hunden hadde mere mod nu, stansed op, lugted på den anden hund, gjorde hop.

«Fy Richard!» smatted hun på den. «Fy!»

De gik videre. Den anden hund fulgte og lugted. Han fulgte viljeløs efter dem; — hjemmet! … minnerne! … det døde inde i ham levned så dragende stærkt! — —

Bag hjørnet stødte han lige på hende, hun stod og snakked med «Richard»: «Ikke være stygg igen!» sa hun, kneb den i øret og tugted den — på samme vis bed Sigvart tænderne sammen, da han slet Tordis i fletten; hun blev ikke færdig med at tugte: «Fy Richard! rigtig fy!»

Han hilste. Hun kendte ham ikke. «Richard er rigtig så lei!» sa hun, ansigtet var fedt og rundt, flytted sig ustanselig flakkende, smil i smil. «Det lugter frisk høi av Richard. Kend!» Tankerne glap og glap, glæden i løen den nat hadde revet hendes tanker sund. «Han heder Richard på heien, — men vi kalder ham nu bare Richard da. Adjø!»

Hun neied og blev væk. Han blev gående efter hende helt, til hun svinged ind i en port.

Han gik hjemover og tænkte, mintes …

— Og det tog tid, før det nådde frem, det andet, skønt han ante det, strax han så det faste, som bredte sig skælvende i Stenshoug’s store blå blik; endda i sængen lå han hed og kasted sig og greb efter det, som Sigvart hvisked:

«Jamæn det er din mors skyld dette — far kendte skriften —.»

Han lå og angred; han skyldte ligesom den blide hårlok noget i Sigvart’s nakke. Aldrig blev han fri den uklare angren for det, han ikke hadde gjort! — —

— — Hadde moren virkelig selv lagt brevet …!

— — Det var den stumme vilje indenfor den tørre stride ryg i høst.

— Hå, det var sandt, som det var sagt: det gamle blod kommer engang igen! —

Det flytted sig som flakkende lys og våd frostskodde.

IX

Han gled over askestrødde fortog, han skar gennem parkenes nysne, han slængte sig op på sneplogveiens friske kant.

Byen lå søvnig bag ham, med de osende køkkenlamper indenfor de lyse halvgardiner — han var alt ud på jorderne i den dæmrende grå dag; han sank ned i nysne, i dunlet dyb.

En morgen i halvmørket hadde han spændt skirne på.

Der var en skygge indpå værelset, som vækked ham med hvisk, fór over hans pande med en bleg tanke; det var slike skygger — han kendte det — som tændte selvmordstankers ædende brand. Det var skyggen, som stived hans vilje; det var ikke hans egne hænder, som bandt bindingen; det fulgte ud på stille skræmte fjed, ud av vinterdøgnenes tyngende grå, hvisked at mennesket i ham var blit så lidet! — —

Han hadde hast; hans sinds tanker skalv som rædde fugle-vinger på uveirstræk. Han vilde ligesom gå fra én, — fra den, som hadde pint ham de søvnløse nætter inde i det tyngende grå. Han skulde did indunder nattens snekave, som lå igen og surmuled langt inde i Nordmarken! — han skulde did mod blåbleg himmel langt ind i skoghavet — så langt han så, der hvor det brandt bagenfor sneflokernes tynde lyse slør, der hvor det flommed frem sol skælvende rød over lierne!

Han hasted. Skien satte stribe over snebakken, hvor morgenlyset kasted sig stikkende hvidt, den satte stribe i blåskygget dal, hvor dagen gemte væk nattens kulde.

Han dukked sig ind i skogen, den stod stille og snehvid, gran bag gran, top i top indover, med snoens rynker i det hvide langs åskammen.

Han stansed og pusted. —

Og tæt indtil stammen sad kødmeisen og sutred til ham i korte kvink. «Det er fattigmands liv de unge lever,» sang det. «Det er fattigmands liv! det er fattigmands liv!» gråt det. Han voxed ikke som bonnetampen, som gamle Stenshoug sa, med årring troværdig udenpå årring. Mennesket inde i ham var så lidet!

Øiet lytted mer.

— — Morens stemme skar, morens ryg brandt — der slap den magre finger brevet i kassen … «Richard på heien heder han,» smilte det vanvittig … broren på furu-stubben … Søster Signe i løe-kroken … det hvide, som titted bag risgærdet …

«Frisk luft!» skrek han målløs.

Videre — videre! ind i det hvide, ind i det stille, — til øine lukked sig, til stemmer taug, til det blev rum nok under himlens blå for det han vilde! — —

— — For han vilde mer, selv om de unge ikke vilde mer; mennesket inde i ham skulde tætnes, det skulde samle sig mod det grå rundt om! Ud i gransus og ren sne for at levne, for at friskne! — —

Han gled indover uden stans, forbi barhytter og nedsnedde tømmerstabler. Dagen gik, uden han tænkte på hvil eller vei.

Det blev folksomt i luften. Det snakked skien. Der var skygger rundt om, småtrold som dansed foran, dansed bag, utysker som kræved sig tænkt, spørgsmål som kræved sig løst.

Han fulgte ikke med sin tid, tisked det i bindingen, — han blev levende begravet under småtroldenes sværm! —

— Han var ikke radikal nok, hånte det stygt i skien.

Han bed tænderne sammen, svarte i raseri som ikke fandt lyd:

«Der er ingen forskel på mand og kvindel» - derfor skulde de elske hverandre så titt de trængte, så de ikke kendte den forskel! — — «Er det radikalt nok!»

Han hasted videre. Småtroldene dansed, stemmer og øine fulgte. Frysende trost skvatred om frosne rognebær.

«Kvindfolk-mandfolk,» skvatred det skræmt.

«Kvindfolk—mandfolk,

kvindfolk—mandfolk,»

Han rømte unna, men blev ikke fri de ord — de lå og flaxed uvorrent op i selve hjærnen, rev såre rifter efter sig; de ord var det vist som rev tankerne sund for prostedatteren. — —

Pligt! pligt! skratted det. Han kasted på hodet til det; men det kom igen, jaged, jaged! Den som kunde dræbe det ordet! det yngled skamløst i et armt land, i trange dale, for folk var så livende ræd det ordet, — yngled med syge hensyn i krøblete små mennesker. — —

— Udpå et vand gik en tømmerhugger.

«Har De set krøblete tusser om tuer indover her?» hvisked han ræd og stakåndet — det var som at komme i et blødt fang. Manden han spurgte så op. «Jeg mener: bærer det mod indover?» retted han skræmt.

«Å d’æ forskjelli — sômme tier mot; å — å sômme tier me.»

Han blev stående og se på tømmerhuggeren, som steg betænkt efter dybe spor, det var som en vismand hadde talt; han kendte det i øiet, at han så underlig blegt på ham. Manden stansed også og så på ham og flirte alvorlig. Han rev sig løs; mødte så længer borte én til, som gik og vassed efter dybe spor; stansed og stirred på ham, spurgte, om det bar imod indover. Det var som han traf umælende stordyr med tyk varm pels, som steg i de dybe spor bortover flaten. — Og udpå hvert næs stod to-tre mand, med en nedsnedd tømmerstabel i ryggen, og tråkked liggeplads for ny stabel; én stod med skofle, skar skiver av snelaget og kasted bort til dem som tråkked. Han stansed og stirred: «dere har det godt, dere!» sa han; de stirred igen og flirte alvorlig, som det var en gal mand de så.

Han skyndte sig unna og indi skogen; satte udover åsen mod et nyt vand. Men herinde, hvor det var stilt, dansed småtroldenes sværm som før; onde sind flirte fjantet under granegren.

— — Moralen kræved, at drifterne gik under; — og samfundslykken kræved, at enkelt-mennesket gik under.

— — Og så vilde enkeltmennesket reise sig og kræve, at samfundet gik under, for det selv vilde være til.

— — Å, dette vilde altid gå videre! Menneskesindene var som en forfærdelig kværn, som malte retninger i knas til sidste gran og slængte det udi strømmen; de måtte altid ta det, som fulgte, også. Det hadde det været så forfærdeligt at tænke på, disse hvileløse døgn! — — Det vilde ta slik fart! det måtte gå rigtig galt engang — det hadde alt slik fart! han sad og red på en glat tømmerstok udfor fossen. Å, slik fart det tog!

— Hvad hadde han med at opgøre sig en radikal mening! stansed han og stirred mod småtroldene, som dansed — det hvisled gennem den tørre mund. Hvad fan hadde han med at opgøre sig en mening om nogetsomhelst! Han tilhørte ingen retning! vilde ikke kline sig klissent opefter nogen eller noget! Sammenhæng, tradition, historie — alt var det lænker til tvang for kommende slægter! Slikt kunde skinsyge gamlinger med murkne tænder gomle om! —

… Han mente ikke noget! det var det han hadde skreket udover studentersamfundet, det var det han hadde hvislet imod gamle Stenshoug! — Tiden kræved tanker; — han vilde være i fred, vilde han! Han kunde ikke tænke! de fremmede overbevisningers ild skørned hans egen. — —

Han mente ikke noget, fordi han ikke kunde tænke — ja så var det! Det kom som stilhed efter snefald. Han vidste ikke, hvor han var, det smagte champagne av sneen, han stak i munden; han drak den, når faren holdt lag for fabrikens aktieeiere … det blev altid så stille lige før champagnen … den lifligste smag, han vidste. Det var fest …

Han gik i ring om en tømmerstabel udpå et næs; der var tråkket om den, og han hadde ikke mod til at bryde det spor og gøre nyt.

«Kvindfolk—mandfolk,

kvindfolk—mandfolk»

flaxed det; det flaxed svagere end før.

«Synes De?» spurgte det lyseblåt fra kødmeisen indunder granelæggen — det mylred lys som sol over sne.

Han la sig på tømmerstablen med lukkede øine, sank tungt og blødt ned i sneen. Han hørte fossen dure på Fossum-gården, kendte elvens dumpe skælvende rist nedfra brugene, når de kom på søndentræk. Men det var så stilt alligevel. Moen suste:

… livet det er lynge-nik,

nikke-nikke-nikke …

Her var det godt at være! Han hadde slik lyst til at fortælle det til verden, at han var træt, — til hele den store verden. — —

— — Hvem vidste, om radikal udvikling var udvikling udfor stryket! hvem vidste, om radikal udvikling var udvikling! Sæt at det stansed netop her og tog anden vei! — det var lige radikalt for det!

— — Nei, hvem vidste det! spratt han op i jubel, brød sporet om stablen og satte nedover mod et nyt vand.

— Hvem vidste det! hvem vidste det! glimted det i hjærnen.

— Hvem vidste det! skrek det i bindingen.

— Ingen vidste noget! ingen vidste noget! skalv det gennem sindet uden lyd, og rapt som solglimt fra dyppede årer …

Skien klabbed på isen, for der var vand under sneen; det gik tungt. Op i bakken på den anden side lå gården.

… Det elgsporet der på isen var så modløst og usikkert; det gik krok i krok, uden mål, med sprikende bagben, som tog udenfor forbens-sporene …

Han fulgte det med øiet bortover isen, ledte det frem, når han misted det. Det greb ham så underlig, som sår gråt, vilde ikke slippe ham disse triste spor, som ikke vidste, hvor de vilde hen; … noget grænseløst vildt … naturlivets uudgrundelige stridsind … og noget grænseløst forsagt … De ligned ham disse spor — der var noget grænseløst forsagt, som drev ham til mennesker, og der var noget grænseløst vildt, som drev ham av igen, … fra mand til mand, fra retning til retning, uden at han ante hvorhen. Han dudde ikke til at være sammen med mennesker.

— Der strøg noget flimrende rødt forbi, flammed i rappe kast bortover isflatens sne; eftermiddags-solen sank i åsen bagom grane-raden.

… Stod han stille? …

— Noget tog ham under armerne, letted ham op av grønt snevand …

Folk snakked indved en knitrende peis, hvor det lugted tyri og tør granved.

«D’æ fæle tingen så dæ ha snøgga i skaua iår.»

«Folk får inte tømre ’tor skaua inte.»

«Dom må nok skofle for hesta iår.»

— — Menneskenes ord var uden klang som lyden fra tør granved. Han lå i sængen under varme klær med stive sener, stirred i hed bleghed gennem vinduet udpå skogvandets lange brede sneflate, som lå i blålig grå kulde, med skisporets tungsindig-grønne vandstribe hidover.

Han smilte blegt ad spørsmålenes utysker som kræved sig tænkt: — de lå igen i skogen som arge ufarlige lemæn, kvindesag, politik, kønsspørsmål — alt!

— — Han var fri! han var fri! ingen meninger, ingen grænser! Aldrig hadde han kendt frihed nok før nu! — Men frihed var sorgfuld ensomhed; — sorgen i ensomheden det var netop den ingen grænser at kende. — —

X

Herman Ek sad på bænken udenfor Dronningparken med benene slapt overkors og stirred over pladsen mod den lyse slotsvæg.

Moren hadde været i byen for at købe nye møbler til alle værelser på Fossum — det gik så udmerket med fabrikerne. Men brevene hjem hadde været få i vinter og i vår, så det var vel egentlig for at se til ham.

Han hadde ikke nævnt Stenshoug’s eller avskeden eller brevet i kassen. Han hadde gåt hele dage og ingenting sagt, og når hun snakked om Nedre-Foss og moderne idéer, svarte han ikke, hun ægged ham ikke, gjorde ham bare stum; han gik stille, som det var et menneske, som skulde sove.

Og i formiddag fulgte han hende på fæstningsbryggen. Han vented, til hun var vel ombord, og propellen kom med det første slag, — da ropte han op til rællingen, at han ikke kom hjem i sommer alligevel; han vilde bli i byen og læse for at ta juridicum til næste år. Hun gråt, da han sa det; derfor vented han også, til hun var vel ombord — hans mors gråt var styg, fordi den altid vilde noget.

Han skyndte sig væk, listed sig sky hjem de smale enslige sidegader, som han altid gjorde det den sidste tid. Han undså sig for solen — den sken ikke for ham, men for dem, som lo; han undså sig for menneskerne også — de så på ham alle, så på ham som tømmerhuggerne på isen; de smilte av denne ungdom, som ikke hadde kraft til at holde sig oppe. Og somme tænkte vist som gamle Stenshoug. —

Hjemme på værelset blev han stående foran speilet, som han pleied: det var som hver dag som gik måtte riste et merke i ansigtet! Han stod længe og stirred ind i sit eget øie — blikket hvilte dybt derinde bag det klisne æble, stort og mørke-, mørkeblåt; slik måtte et trolds øie lyse inde i en mørk skog, når det skræmte om natten! Det var ligesom ikke et menneske, som eied det glimt. — Men ansigtet var det samme som da han sidst stirred ind i det: en gråtfyldt stille vent i øine og om den halvåbne læbetørre mund.

Han gemte sig indunder tæppet, lå og hutred, som han frøs; livet var ubotelig lammende trist som en nøgen bondegrav i bortgemte dalfører, når vinden rusked kåt og grum gennem syre-strantens tørre stilk! — —

Han blev liggende udover; så pigen kom ind og skulde spørge fra fruen, om han ikke kanske var frisk.

Han sprang op, da han blev alene, stirred ind i speilet igen. Han stod stiv av angst: — jo denne dag hadde ristet merke! — I en blink så han det.

Han stirred på det sorte hår, som lå klemt fremover den glatte pande; han fulgte den tynde næse, som stak så hvast frem. Han så noget ondt i det ansigt: — der var kommet et menneske til, et urvæsen, som hadde skallet av den gamle følelse, den gamle karakter, så hans sinds ursaft ligesom lå nøgen. Han så et uudgrundeligt vilddyr, som reiste sig stærkt og koldt og ikke længer tog hensyn. Han så en djævel! — —

Da var det han stormed ud, rømte til sin gamle bænk ved Dronningparken mellem syriner og hæg og barnepiger i hvide forklær.

Han sad her og lytted til fodtrin langs singelens sand.

… Frihed kræved tilintetgjørelse; for det var jo viljens hærjende brand, som kræved frihed! — tilintetgjørelse av det udenom ham, men også av det inde i sindet! Han kendte det: — frihed var en tørst, som satte sig i struben og aldrig kunde stilles; den var et tryk, som la sig for brystet og aldrig kunde lettes. Der var jo ikke ro, ingensteds, ingensinde; han spiste ikke, han sov ikke, — og om dagen holdt han til på denne bænk; han vilde noget inde i sig selv ustanselig tillivs, vilde magre og pine ud det, som altid kræved mere frihed! Men tørsten og trykket flytted sig aldrig! …

Han sad og halvsov med vide næsebor, som suged glad sommer; duften fra den og barnelatteren og sang fra fugl blanded sig tilsidst til en mildt berusende drik, magtstjal og bandt ham i timer til bænken. Hans øie hang sløvt ved støvet, som dryssed fra kastanjernes strunke blomster-kærter; hans tanke seiled uden hold inde i skyernes flyttende sommerrøde uld, seiled, seiled.

Han sad i et skred av billeder, som vælted udover ham uden stans; — alle disse mennesker, som gik forbi ham, var som de blege ansigter ved nattetid indpå moen, som gled av og ikke svarte godkvæld; om han snakked og lo, vilde hans stemme dø fjernt, uden genlyd, som de gamle damers stemme derinde under Dronningparkens rådne mørke trær! Hans sind var et slunkent konvolvulus-bæger; han var flygtig som fodtrins sang i singel-stenen; han var unyttig som skyens skygge, som den blege væv i rådnede bladet. For han voxed ikke som bonnetampen med årring troværdig uden på årring …

— En stansed ved bænken.

« De trækker frisk luft!» sa det og satte sig. Det var Anton Sørbærg med en avis i jakkelommen.

Herman Ek svarte ikke; han gæsped og flytted sig for at gi plads.

«Hvad var det for en gammel kråke De gik med idag nedpå bryggen?» snøvled det om lidt.

«Å, det var en mor av mig,» smilte han ligegyldig og sukked.

«Så; — en mor av Dem!»

«Tjah,» sa det tonløst og kort — det var som en hvas sten skar sig gennem vandspeil og blev væk.

Herman Ek strakte sig og gæsped igen ligegyldig; han blev liggende tilbage i bænken og se den anden i den selvgode ryg — han sad foroverbøiet og så ned i stråhatten, som han tørked.

Herman Ek var begyndt på hans lille digtsamling, som kom ivår; men han måtte lægge den fra sig — det øged så, trykket for brystet. Det var vers og digte i prosa; der var «Walpurgisnat», «Hexefest», to isnende hymner til satan, sære i rytme, sælsomt frådende av ubestemt sinne. De skulde lægge den sidste mine under det gamle samfund; derfor hadde de også lat vente på sig — der var altid et rim som mangled iskrystallets spids, en rytme som ikke var sær og forbløffende i sit fald, en stemning som ikke gemte uhygge nok. Han vented og filte; han var engageret i en avis, som holdt på det bestående, da samlingen endelig kom. —

Herman Ek stirred på de store magre sener i nakken; han så med ét ligesom så forunderlig langt ind — tankerne hadde engang ligget og flaxet inde i denne stærke hjærne også, som fugler med hvasse klør.

Men han hadde endda en vilje — den vilde leve, og den vilde leve ved at si nei til andre viljer. Det gav ham ikke fred; det var det, som drev ham rundt som sult, til studentersamfundet, til de store kaféer, hvor han sad og lytted og lurte efter nye viljer, som vilde kaste om teorien om dekadent århundrede. Det var på den måde Sigvart Stenshoug kunde si, at han var mer lysten efter unge viljer end Sodoma’s mænd efter guds engle. — —

Herman Ek sad længe og kendte sig frem i hans sind; — det var visst stundom så, der skulde bedre karakterer til for at være radikal end for at være det andet! — — Det kom som hed gråt over ham: han vilde ta denne mand med tanker og viljer, som klored blødende rifter hver stund, klemme ham til sig, ikke la ham gå, før viljen og tanken hvilte! — —

Det pibled og spirte inde i ham, det hvisked og lo; han hadde aldrig kendt den slags glæde. Han sa ikke noget strax, blev siddende bagoverbøiet og føle glæden; strøg over den fremmede ryg, let så han ikke skulde kende det.

Men Sørbærg så op og flirte:

«Jeg tror, De —?»

«Det var spindelvæv på —», kom det ligegyldig.

«Hvis det ikke var et langt kvindfolke-hår da!»

«Ja, hvis det ikke var et langt kvindfolke-hår! — ha — ha — ha,» smålo han længe og tvungent; det var som stænglen i hans sind blev knækket påny.

«Hvad mente De forresten med frisk luft den aften i samfundet?» spurgte det stikkende med et nedfra sanden.

Det visned inde i ham: — vidste han hvad han mente! — —

«Det var godt sagt, det var fan så godt sagt. Men hvad var det De egentlig mente?»

Herman Ek kremted sagte; han vilde svare, vilde forklare; — dette var ikke gamle Stenshoug, han skulde få pine det han vilde! — det var jo sig selv og sit eget syn han ikke kunde slippe, men sad og småpinte! Han slæbte sig ligesom frem for at klappe ham én gang till — —

Men den anden lod, som han ikke hørte, og begyndte selv:

«Meninger! meninger! — en mening er noget for stort til at slås om, der er livsgru i en mening!»

Det tætned tungt og klamt om Herman Ek — det var som en tåget høstdag i hovedstaden, sottung og uden lufttræk … klisne fede brostene med gulgrønne spytklyser fra brystsyge arbeideres urene svælg … ækkelt og seigt! — der var intet frem og intet tilbage, — hæslig stilhed, hvor al den gift som luften eied, daled sagte ned sikker på sit offer …

Den anden reiste på sig, slog ud med armene, lo:

«Det skønner nu ikke de menige, reformernes menige. Her kommer de den ene efter den anden, ser på livet som det var et nybygget våningshus, river ud en flis, glor på den, lugter på den, vender sig rundt med kendermine, som kræver enighed: — denne flisen har fåt gal plads Di! — sætter den så ind på et andet sted, — til næste kommer og flytter samme flisen — da ryker de ihop. Det er tarvelige folk, som driver den slags trafik, — reformernes menige er nu altid tarvelige folk.

Nei, en mening er mer end en flis! der er livsgru i en mening!»

Han stansed, stirred på ham med spiddende hån i blikket; sa så med ét:

«De har nok en vis svaghed for affekt De!»

Det blev stilt.

«Det var forresten træffende, det De sa i samfundet. Det gælder at ha dette mod til ikke at mene, enfoldighedens mod så at si, reise sig, slå om sig: — fan i vold med dette snak! — det er det som skal til. Men det er ingen, som har det mod i denne standpunkternes opskræmte tid.»

Sørbærg så længe på ham igen.

«Folk mangler frisind, når de mener, — ikke andet!» svarte Herman Ek og retted sig, han sprælled og fik meninger, når han blev spiddet: — han vilde ikke være enig med det menneske i noget! — — «Ellers kan de få mene hvad fan de vil!» Stridsindet tog ham så sanseløst, i det samme det kom, at ordene ligesom skvatt og skalv.

Sørbærg merked det og så op.

«De skal overhovedet ikke mene!» tog han i og stirred med hån, som vented. «Meninger bærer gru indover livet, fordi det er den levende ursaft i os, som da stivner, — det er de størknede naturer, som mener; det er det flydende og det skælvende, som lever!»

«Heh, der har vi jo en mening av Dem alligevel, som kræver enighed!» hånlo Herman Ek med de tynde læber, Sørbærg snakked sig i ring bare for at tvinge ham! —

Det blev en lang stilhed; det flirte ligeglad bag lorgnetten, mens han sad og grov i singelen brede veie for en måler. Herman Ek vented på mer; det magted ikke at komme til ro under brystet.

Med ét så den anden op, reiste sig.

«De er ikke nogen morsom fyr,» sa han.

«De er ikke nogen morsom fyr, De heller,» Svarte Herman Ek hvid.

Det flirte til svar.

Stridsind og festrus og kraft flommed gennem ham, som sad igen på bænken: — fy for fan, dele meninger med nogen! — selv om det var med dem, som ingenting mente! De vilde alle det samme, de vilde tvang, mase sønder og sammen og spytte ud! — —

— Langs slotsvæggen gled en dame i hvide sommerklær; sommervinden blåste klærne ind mod kroppen, så benene tegned sig stærke og trinde. Han kendte disse ben, han kendte det bryst; det var Tordis Hval. Sørbærg hilste; de slog følge nedover mod byen; han snakked så ivrig ind til hende under parasolen — det lod til, han kendte hende godt. — —

Han blev siddende og se efter dem; han hadde ant, at det måtte være noget, sind som Sørbærg’s eied, som han savned; — noget måtte man eie!

— — Ja, hede — hede kind! hede — hede blik! — det var det eneste, det eneste ene! — —

XI

Herman Ek stod midt i veisvingens mørke under tætte trær, stirred ned mod bækkens silrende leg — den blinked avsted ned i sænkningen under veien mellem saftfede borreblad og regndynket løv.

Det var netop gåt en skur over dette land; det lugted svalt og vådt fra veien; sødpopel-emmen strømmed med rige bølger, som øged; fluer og myg begyndte så vart at riste vinger.

Det var en mils vei eller vel det ud i fjorden fra Kristiania. —

Hver dag var som et nyt bad herude på landet. Han var trygg. Han stod aldrig og stirred ind i speil.

— — Han svarte dem alle derinde netop det, som skulde svares: «Jeg vil leve — jeg vil leve!» Meninger var organer, man ikke skulde rive i. Men menigmand skønte ikke det; han præked standpunkt og diskuterte meninger stærkt som en nyomvendt synder. Herman Ek gik herude på landet og lo ved sig selv av menigmand: — de stræved jo med sig selv! for det var karakter-arvens stivsind de ikke fik bugt med, det var netop deres egen mening, dette her, som ikke vilde bli organ; Anton Sørbærg var i grunden ikke så lidet av en menigmand han heller. Det var komik i det — de snurred i ring som legende hvalper alle tilhobe, som endda ikke havde lært, at halen var deres egen.

Han gik herude på landet og kluklo ved sig selv:

«Jeg vil leve — jeg vil leve!»

Det var som Sørbærg sa for at ægge ham — det var det flydende og det skælvende som leved. Nu stod han fri og ledig; og denne ledighed gjorde alt, han foretog sig, til fest. Også når han arbeided med sin jus, for det var ligesom ikke andet end en bisyssel indtil videre. —

Idag var han gåt ud, da bygen var over, for at se på nybadet liv. Han stod og lugted og lytted sig væk ind in det vågnende røre; sanserne seiled som lette lunete blad nedad livets brede stille strøm.

Han stod og vented. Han hadde nok set hede kind på disse par dage alt og hede blik; men de var ikke hans — dame-kjolerne rasled forbi, endda det var, som de gled over hans bryst. Det var en kjole han vented ved hver veisving herude — han vented Tordis Hval bag hver sommerkjoles smekre fald; hun skulde vel i besøg på assessorens villa iår også en uges tid, før hun reiste hjem. — —

Han stod og lytted… Lette trin i klissen vei; rappe sko som knirked! — han fôr sammen — netop slik hadde han ventet hende! — —

«God dag student Ek!» ropte det frisk — hun lod som hun vilde gå videre. «Tænk at vi skulde træffes her!» — Hun snakked så høit! — —

Han pegte udover veien, spurgte om han fik lov …? Det skummed gennem hans årer, han vidste ikke hvad det var; det skummed gennem hans årer det samme som skummed gennem hendes! — —

— Han var bare kommet herud for at læse til examen, sa han; bodde hos en fisker.

— Hun var også kommet herud for et par dage siden, lo hun; skulde heller ikke reise hjem i hele — hele sommer, — «akkamei!» Så lo hun igen: — det var et løierligt træf! — —

— Hun snakked så larmende høit! — Han smilte, hadde ikke svar; ledte ikke efter det heller. Det var noget, som vendte sig indi ham; det var en skygge, som reiste sig tung lige ud av det, som skummed, kom susende: … Ormen sikler om lynge-busk, — tør nok altids stikke — hvisked det. Det var noget hun ligned; han ledte efter billedet, det skulde mod til at tænke det frem uden sky; — og det ægged. Det var «Freia», hun ligned! som vred sig og tagg prostens hanhund om gunst. Billedet vilde ikke væk; han skøv det fra sig, men skyggen i hans sind vilde ha det — tanken ledte det frem gang på gang med ustyrlig strid ondskab.

«Jeg har tænkt såmeget på, hvad De sa sidst,» kom det tænksomt og forlegent.

«Slip mig!» skrek det dypt inde i ham; men stemmen satte sig fast i struben. «Hm; så,» var det eneste han svarte; han svarte det fremmed, lod som han ikke mintes. Men hun så ham ihærdig op i ansigtet, så han tilsidst måtte nikke let.

— Hvad vilde hun! — Han kendte, at han var færdig med hende, færdig med den brune barnefletten, med næseryggen, med fregnerne! Han var færdig med hende, færdig — færdig! — hvad fan vilde hun! — —

De gik og stirred ned i regnfyldte vognspor som før. Han skønte, at hun vented, han skulde spørge; men han taug, så hun blev tvungen til at snakke igen; han skotted bort på hendes læber: hun nød at bli tvungen! — —

«Jeg var vist svært tosset den gang!» sa hun og så op på ham i gråt og fryd.

«Nå — å —!» — det var noget, han ligesom slet ikke hadde tænkt over før. Han så henover de alvorlige stabbestene, som alt begyndte at tørke, udmod fjorden, så på lystsnekkernes våde seil, fulgte de blanke damper-bølger, som rulled ind imod grå strande.

«Uf ja jeg var så tosset, så —!»

«Se hvor vakkert tågen ligger!» sa han og pegte; hvid tåge rømte til skogs indover en ås langt der syd.

Hun svarte ikke; gav sig til at snakke om det, de hadde sagt den aften, han fulgte hende hjem fra ballet, om ægteskab, om tidens brydninger, om moral.

Han skotted på hende: — hun logred for ham med gamle meninger! Ja enhver gjorde sin brug av meninger! — —

Hun merked, at han gik og hørte på i stum kede, og trodde, hun ikke var radikal nok. Og så fortalte hun, hvordan hun hadde lurt sig hjemmenfra pensionen ofte i vinter, været tilstede ved sedelighedsmøder og protesteret; — så nu var hun blit for radikal for hønsegården hjemme bag stenskolten.

«De kender jo Anton Sørbærg, frøken; — og alligevel så stærk i meninger!»

«Sørbærg ja!» stønned det. Det blev så farlig stille efter det navn.

Men så risted hun på sig:

«Det er samme drift i ballets fifdame som i gade — — tøsen!» Hun sa det koldt og forfærdelig tonløst og stirred bent frem fyldt av sit eget mod; — netop slik havde han selv sagt det dengang! — — «Livet er tomt!» brød hun ud og så på ham.

Men der kom ikke noget svar. Hun stødte an i hans arm to gange, bad ikke om undskyldning, — han skønte så vel, at det ikke var tilfældigt, men lod som det var det. Hun tog ham om håndleddet: «Nu vil jeg også vise Dem en tågeklatt», sa hun og pegte.

Han så nedover hendes lemmer under den lette sommerkjole; — som hun vred sig og gjorde sig til! — —

«Men —, skal vi ikke si du!» spurgte hun med ét og stansed op — blikket tindred i fryd over indfaldets dristighed. «Vi træffes vel oftere her — jeg blir jo udover sommeren, og det blir De også —.»

«Ja-a,» trak han på det næsten uden at ville.

«Det er kanske lidt — eh —?»

«Nei langt fra! Det var jo fra Dem det måtte komme —.»

«Det var det jeg også mente,» lo hun; «— vi er jo kjendte fra barn av — —.» Hun tog ham i hånden; hun holdt ham længre end hun trængte. Han begyndte at gå; men hun vilde ikke slippe.

«Der er en tågeklatt til!» sa han og rev til sig hånden for at pege.

«Jeg er buden herud av min kusine — de skal nok redde mig ud av radikalismen i sommer hos Hartung’s. Du husker» — det var en hel hændelse i det du, så stor, at det tog pusten og sprængte det, hun vilde si, — «du husker hende hin mindeværdige aften —?»

«Åja,» kom det kort og let.

«Du er vist trist idag,» sa hun og ledte nøie i hans ansigt.

«— Tar feil!» lo han; «tar feil! — Så det er hos Helene — hos Hartung’s — man skal bo?»

« Hos Helene ja — der er det «man» skal bo!»

Det var kommet vilje op i hendes blik; men han mødte det med et smil, som han kendte blev så underlig blegt og ondt.

«De er en gråsten der De står!» brød det ud — det var samme ansigtet, som han ægged frem i hende balaftenen. «Kold som stabbestenen der!»

Hun skyndte sig indover veien mellem granerne; han hørte to dybe hixt. Han stod igen med smilet, som stivned efter hvert, og døde, da hun blev væk i en sving; — kom så i samme skummende kok, som da han så hende i veisvingens mørke — det var som brystet vilde sprænges. Han fik en tanke, sprang efter hende, men bare to-tre svære hop, stansed igen, vendte, rusled hjemover i den våde vei forbi de alvorlige stabbestene. Og tankerne fløi i hans hjærne på slump som sommerfugle. —

Han kunde ingenting ta sig til hjemme, gik ud og gik ind. Kvælden kom; han satte sig i fiskerstuens kammers — aften-dampenes brandrøde sol stod stille indpå inderste bagvæg, hvisked i øret, titted i hår, slikked kind. Den blev væk; han sad og stirred som før ind i fjordens tågede nat: — hun stod der for ham, brystet som spændte, det runde håndled, lemmernes ellevilde linje under den tynde kjole …

— Når skulde han bli fri for stridsindet, hjemmestuernes underlig vilde stridsind, som skabte skyhed av kærlighed og av trang til glæde! Altid var der orme under, som sikled og vilde stikke, yre av ondskap og gift! — —

Han sad udover natten og angred de syge hensyns såreste anger.

XII

Det var en hed forsommer-aften, med damperes blanke sjø, med slappe duvende seil; det var en forsommer-aften med solens sugende vent i vest og underligt jag i luft ud fjordløbet.

Herman Ek sad ved kammersets åbne vindu; han syntes, at fjorden randt som en elv, og syntes, at åserne var med i et stort skred, som gled udfor i øgende hast, til de blev væk dernede i det blå. Det var udover alt vilde, i rastløs skynding; og han kendte det med ét så rislende glad, at han var med, at hjærteblodet randt imod hav og imod sol; det var den samme extases stumme inderlighed som oppe i fosseskummet eller indpå moen, som nu bar mod ukendt land med synslinjer uden grænse; men det var ikke rodløs længsel længer. Han ante, at han var med i det store liv, det kom som et syn, at han vilde lære inde i sig at ta i eie! ta i eie! — han også, den yngste fra de nøgne stuer! — —

— Og spaebladet sang ned i haven så fremmed og fjernt.

«Nå vasker du a dig jora!» trued det med ét, det var fiskermadamen.

Han reiste sig, stirred fremfor sig; — det skræmte øret som ugleskrik under aftenstille trær! Der var skingrende brest i stemmen hendes, som bare skinsygens sinne kunde gi! Og hans sanser lugted muld. Sønnen sprang derude efter nabodatteren med jord i næverne — han vilde sværte hende til neger, skrek han. Det var som hjemme! de arrige vårdage med stræv i haven og sprukne hænder, elskov og trætte, ris efterpå og hixt under tæppet! Det stinked hverdag av et hjem! — det var en slik aften stridsindet vågned hos broren, dengang moren for kurtisens skyld jaged ham ind for at vaske sig, og sendte prostens datter hjem! — —

«Nå vasker du a dig jora!» kom det barskere dernede. Han greb efter hasperne, trak ind alle vinduer; ruterne klirred.

Men moren kom slæbende med gutten om hjørnet, ind gangen; han skrek på trods, at han ikke vilde! — nu spired de rare viljer! — —

Herman Ek smældte døren i av al kraft. Inde i køkkenet hørte han, at gutten fik ris; han skrek av sinne, løb så ud igen i haven, ærted bedstemoren og tog spaen fra hende. Moren kom sættende efter, gutten bandte, at han ikke vilde. Hun kom slæbende med ham forbi vinduet igen — han måtte ind i køkkenet engang til. — Han vasked sig ikke! — «Nei fan steikje!» skrek det hæst, da han klamped ud gangen efter ny tugt.

«Nu vasker han av sig jora ja!» hvisled Herman Ek stammende ud til hende i gangen, knytted hånden i ustyrlig sinne. «Helvedes kærring!» Sinnet dæmmed for ordene. Han gik rundt værelset, soped blomsterpotterne ud av vinduskarmen — de lå i skår udover gulvet —; spændte døren i. «Jeg bor ikke en time mer her!» skrek han og sprang ud av gangen.

Fiskermadamen stod igen og stirred efter ham, målløs. —

Han tog veien ind i skogtykningen, ledte efter stier mod assessor Hartung’s villa; han vilde finde Tordis Hval inde i småskogens stilhed. Han blev aldrig andet end en fugle-unge, som var faldt ud av et dårligt rede; han ledte efter ly med spædbarnets længsel — han vilde så gerne krype! — idag skulde hun ta hævn, hun skulde gøre med ham, hvad hun vilde; bare han fik være nær hendes stærke fang, hendes høie bryst! — —

Det lysned av fjorden; han løfted grene og keg. Bag en Odde stak et damehode frem. Det var ikke Tordis Hval.

Men det var en anden dette, som gav ly, en anden, som vented fugle-ungers husvilde sind. Hodet sad og stirred ind i aftenhimlens gult; det lyse hår flød, og knuden i nakken samled det. Det var så stille om det hode; han vidste ikke noget andet, som var så stilt, uden aurikelblomstens duft.

Han blev så forunderlig glad i hodet, fordi det var så stilt. Han glemte alt; det var en anden, som gav ly! sang det i ham — hans sind vilde stryge sig mod aurikelblomstens dunhud! — —

Han tråkked vart bortover sanden; — skræmte han kanske? — —

«Nei,» svarte det sky, og den lyse kjole trak sig tættere indtil.

Det blev blød stilhed. Hendes tanke var vid og klar og underlig sløv — det var som hun stirred ud imod linjen mellem himmel og hav.

«Jeg synes det er så længe siden jeg så Dem, frøken Hartung —!»

«Har De sovet nu, student Ek?» Og så blev hun rød og smilte: «Ja nu må De vel ha sovet! — jeg spørger så dumt.» Så blev hun rød igen; hun blev det, når hun lo, ligesom av flauhed eller som latteren fyldte hende mer ubændig end god tone gav lov at vise.

«— Og så skulde jeg træffe Dem igjen her, på en odde ude i Kristiania-fjorden!»

Hun så ind i vesthimlens gult: «Jeg syntes aftenen var så deilig.» Det var som vuggevise-tone gled i ordene.

Hun så bort på ham. Han hælded sig til en stor sten.

Det var såmeget blåt i det blik; han hadde aldrig set så meget deilig lyseblåt på én gang. Mørke bryn bued sig stærkt over det — det lå indunder og tindred fred og hjælp. Og panden var glat og kinden rund — ingen rynke, ingen stribe; hun vidste ikke av strid, hvor vilje trængtes — det var bare det sørgmodige alvor i hver mundvig, som minned om gråtefærdigt barns gæp, som ligesom hvisked så stilt, at hun engang hadde hørt, nok at det var mennesker, som stred, — men de var så langt langt borte.

Han sad og så, det varte længe, før han svarte.

«Åja, naturen den er deilig nok; — men når menneskerne ikke er glade —».

«Jamæn jeg synes, der er nokså mange, som ler her om dagen alligevel.»

«De er ikke glade for det, om de ler. Tror De, at Deres bror løitnanten er glad, når han ler?»

«Det ved ikke jeg. Men det er så godt at ha den troen.»

Han svarte ikke, lytted til stemmen – den var uden de uglade viljers brustne klang; skulde han kalde nogen sin svane, så måtte det bli en som hun. Han stirred udover fjordløbet: — hvad hadde man med andre menneskers kvide! det kunde være nok at vide, at der var kvide. Han tænkte på gamle parkers rige trækroner, som runded sig imod lys himmel og ingenting vilde; han kendte et slægtskab, som var vagt på en måde, men det var gammelt nok. Hun kunde mætte fugleynglen fra gamle reder, som tiden hadde skræmt, med den fred de trængte så sårt! — —

«Vil De høre en vise?» spurgte han med ét.

Hun så sky bort, sa tak.

Og så sa han frem visen fra moen.

«Det var nydeligt!» sa hun — det blev blankt over det blå blik. «Hvad heder det?»

«Moen, heder det.»

«Si det én gang til!»

Han sa det én gang til.

«Det var nydeligt! — Og så synes De, det er slik angst at leve — når der er sådan sang i Dem?» Hun reiste sig og gik.

Det arbeided sig koldt op i ham, da han stod og så efter hende; han vilde, det skulde tie, — mintes hårets yndige fald og blikkets blå fred, — tagg og trygled sit grumme mod. Men det reiste sig langsomt og ustanselig; det kom sygt som skinsyge, det kom utæmmeligt og bredt som Fossum-stuernes minne. Han stod der yr av ondskap og gift.

«Din sentimentale tøs!» hvisled det koldt som nordenvind i frossen kvist; han var så ræd, at det tog pusten, da det nådde frem over hans læber.

Det var som en stille gys, som skalv sig ud gennem hvert lem; han blev deilig hed om øiet av anger og sorg, han kendte sig som et barn efter de ord.

Han blev siddende langt udover natten her hvor hun sad, satte sig på samme sten, stirred mod samme ås. Det var som solens stille milde flom gennem legemet dette, når han sad i fjæresand, mat efter bad. — Og resten av natten drev han omkring under de mørke graner, satte sig og drev; fra stubbe til stubbe.

— — Det var som hun hadde åbnet hans syn for hans egen sjæl, en anden end den som før hadde levet. Og denne sjæl var ikke som andre sjæle. — —

Han tog sig i, at han gik og tænkte på sin far og det stille blik med speiling av far efter far indover; han kendte sig så underlig langt tilbage i tiden. Og det var ingen sygdom — det var netop de såre hensyn som hæltes; det var kulturblodets trygge strøm, som pibled frem, og morens iltre viljer, som hadde hat tidsproblemernes stof under sig, smøg stille væk og gemte sig.

Det var slægtskabet med hende, det var hun, som hadde fundet denne ny sammenhæng med faren og det gamle, hendes sinds trygge tro, hendes tankers blege uskyld — de var som hvide stedmorsblomster i vugg. — —

Der var fred allesteds som i stille høstkvælder under gamle alléer.

XIII

Da han næste dag hented avisen i kassen nedpå bryggen, lå et lidet brev stukket ind under omslaget.

Han satte sig på stabbestenen.

Et kort med tynd guldkant om.

«Nei nei Herman Ek, jeg kan ikke sove, før jeg får sagt Dem tak for den deilige vise; jeg skrev den ned efter hukommelsen, da jeg kom hjem. Den visen blir mit liv — den rummer ligesom alt.

Helene Hartung.»

Han satte sig på andre stabbestene, flytted sig og satte sig.

… Hadde hun lagt sig, da hun fik den tanke at skrive det kort?

… Stod hun op fra sin hvide varme sæng?

… Sad hun i kniplingskantet natlinned, lys og skær?

… Og de nøgne ben gemte sig i kaschmir-gedens bløde bløde hårtotter?

… Hvordan sa hun Herman?

Hun sa Herman sån med spids spids mund — det navn legte længe hviskende i munden som de små klask mellem tjernets mygeste Siv. Og hun sa Herman med brede bløde våde læber, som brandt imod kys — navnet væded dem som store stille sommerbølger væder de hede havskær.

… Hadde hun smilehul på knæet? …

XIV

Godveir og solsteg, og visnet græs langs hver veikant. Så, her iaften da de kom ud på verandaen fra spisestuen, blåste det op med lummer vestenvind, som gik med knirk og lange suk gennem granegren.

Det var på assessor Hartung’s villa. —

Herman Ek nævnte ikke kortet til Helene. Ingen nævnte kortet. Det var den stille tanke, som skalv under alt de sa, det lå i lommen og heded hans bryst.

Det var en deilig aften, forunderlig lys; duft fra blomsterbedets roser, smil fra øine, sagte stemmer fra røde bløde læber. Timerne ude på verandaen bag vildvinens svaiende skud var et eventyr, hvor farens fine blod banked frit og trygt, uden skipperens iltre puls.

Assessoren sad i havestolen og krafsed arg bag den ferske avis: — «Venstre, dette pakket! dette rakkerpakket! … En ny kæltringstreg!» Han så trist på Tordis Hval, som var der i huset for at reddes ud av tidens smitte.

Men ingen hørte, ingen blev ægget. Herman Ek sad taus og kendte de gode gamle hjems underlig lyse tætte tåge sænke sig om sig; og det varte ikke længe, så blev det stilt bag avisen. Tiden nådde i grunden ikke sindene i dette hjem, fordi her ingen rovdyr var, som vilde øve vold, mase sønder og sammen; tiden var som gadens larm: det kørte forbi, forbi!

Men han vidste ikke ordet av, så var der ligesom spiret i den lidenskabsløse kede; det var som hver enkelt, som sad her, løste sig vart ud av tågen, tog skikkelse … fine bløde konturer. —

Og da husjomfruen kom med vinkaraflen, blev også stemmerne stærkere. —

Den unge student, som bodde her hos sin onkel i sommer, læste op et digt i blide rytmer om en prinsesse, som sad og stunded i sit jomfrubur dybt inde i skove; det var så skært og vagt, at de to damer blev siddende længe efter og stirre ud i blomsterduften og nikke som vildvinens nyskud.

Assessoren så op fra avisen, studsed længe; spurgte så, hvad han egentlig mente.

«Jeg ved ikke,» smilte den anden.

Assessoren smilte også:

«Nei, må jeg da be om en af de ældre digtere! — endskønt de tilsidst tog livets helg fra os;» — de hadde storfuglens vingfang, så man hørte, hvor det bar hen, sa han — det var som minner glimted i ham fra brede sangerfester og glade tog, det knitred i blik og i det grå skæg. «De var beruset i sin sjæl! — hele i hvad de følte, hele i hvad de tænkte!»

«Og næste dag var den rus over,» skarred løitnanten, han sad dvask og suged ind gran gennem de røde næsebor.

«Og da tog de sig vel en ny rus og var lige hele i den,» lo Tordis.

Assessoren så spørgende på hende, for det var jo disse moderne digtere hun sværmed for, det var deres vilde idéers garn hun skulde reddes ud av her på hans villa! Så rakte han hånden til hende og klemte skøieragtig, så hun skrek: — kuren hjalp! — —

«Ja,hvad kan det egentlig komme av?» sa Helene tænksomt.

«— Nerver som vidjer!» lo løitnanten ked; han reiste sig brådt og gik — husjomfruen lo derinde. –

«Det er ikke let at være stor nu tildags», sa Herman Ek.

«Næ-hæih!» glimted det bag brillerne. «Det har De ret i, for nu må én kanske være det mer alene.»

«Ingen store retninger at flyde på!» brød fætteren ud. «Å gud så sårt vi unge i grunden mangler begivenhed!»

De sad og tænkte på den gamle tid. Men assessoren sad og smålo bag avisen.

«Jeg må være blit gammel, for jeg skønner Jer ikke iaften. Det er da vel vi selv, som får lave begivenheder!» skotted han skælmsk over brillerne.

De andre sad og tænkte: — Ja hvad kunde det egentlig komme av? — —

Og vestenvinden suste lummer med et nyt kast og fyldte verandaen med duft fra avsvedne bakkehæld. —

Helene satte sig til flyglet derinde. Herman Ek lytted; han kendte sig løftet, han løsned lindt fra alt, som minned — det hele var som blændende klare soldage nede på sundets hvide sandstrand, hvor det gled forbi over tarens ludende trå, uudtømmelig, gled og gled. — Det blev for mægtigt, det bar ham; han reiste sig i dirrende glad tro, stilled sig i døren og så ind. Han steg, han flød på tonerne, som hendes hvide fingre skabte, han flød let som fuglevingen i himmelhavet.

«Ved De hvad dette er?» hvisked hun stolt.

«Nei.»

«Idag da jeg sad ved flyglet, spilte jeg Deres vise næsten uden jeg vidste det.»

«Hvad er det du spiller der, vennen min?» spurgte assessoren ind.

«Bare en selvlavet fantasi!» ropte hun.

Herman Ek blev ved at stirre på hende; han så, at han ligesom samled varme sommerskyr langt ude på linjen mellem himmel og hav. Han vendte sig, han kunde en vise, sa han ud til verandaen.

Han stod i rus, da han sa den frem; han så sandhaugen og den nikkende linnea og ormen som sikled om lynge-busk, hørte moens sus.

«Ja det likte jeg!» sa assessoren glad og la avisen fra sig.

«Har du skrevet det?» kom det åndeløst fra Tordis; det var første gang hun så på ham i aften, og blikket satte rift i hans sind.

«Ja det er av ham,» svarte Helene og smånikked.

«Jeg syntes bedre om det andet,» svarte det stramt, han kendte hvor hun retted sig.

Han foreslog dus med Helene i det samme — faren gik netop ind fra verandaen. Det skummed stridsind om dem en lang stund. Men hendes blik uroed ham — han kunde ikke fri sig for det; han ledte riften frem gang på gang, ledte frem hendes øie også og lod det pine sig. Det fik sådan magt på ham her på verandaen, fordi de såre hensyn lå bare inde i ham — det var jo dybt derinde i dem at al denne glæden spirte i aften. Han flytted sig nærmere, pusted, suged hende stille til sig. Og ingen vidste det; han sad bare og så på hende — han var et umælende stordyr, som strøg og følte med lodne labber tæt og tungt nedover hende. Det var urdyrets sanser som suged — han kunde ikke styre sit øie. Og hun var hans …

Han skotted varsomt bort på Helene; men hun sad taus og tænkte på visen og merked ingenting.

Fætteren sa frem et digt til; men ingen hørte, ikke Tordis heller.

Herman Ek flytted sig endda nærmere, satte sig i kroken lige imod de to damer, snakked til den ene, så til den anden; han gled udav sind og indi sind, hented varme blik, som vestenvinden hented lummer duft fra avsvidde blomster. Det kom over ham med ét, spillende, levende, men uimodståelig stærkt — han så det som et stort syn: — faren måtte hat eventyr! faren måtte ha elsket, før han gifted sig med skipperens rige datter! — det var som blodet kendte mange mange veie fra før! — —

«De ordene i visen tar alt, som er i mig,» sa han; — «bærer alt som jeg lever, bærer alt som jeg minnes. De er vingeslagene under mit liv!»

«Når Herman Ek snakker derinde i den mørke krok, må jeg tænke på tater og blinkende knive!» sa Tordis.

«Det var da forfærdeligt!» lo fætteren skinsyg.

«Det lyser rigtig så eget av øiet og de hvide tænder!» sa Helene vagt.

«Det blinker tater og kniv!» trodsed Tordis.

Han kom i ustyrlig skælving — han måtte fortælle dem mer om sig: —

«Derinde på moen lå jeg og lurte på dette livet, — lod det gli forbi mig og vented: én gang må det da få en form, så jeg kan kaste mig borti det, tænkte jeg, og fatte om det! — men aldrig fik det slik form, at det ligesom nytted at ta efter det.»

Det kom som en foss over ham: det var fra de såre hensyns dyb, det flommed frem til blide sind. Han vidste ikke, hvad han sa, — men det suged dem med sig; der var formløs dysterhed i hans ord, det var moens langsynte sus, som kogled …

— De fulgte ham for hunden ned gennem den mørke gang, da han gik, mens fætteren stod sur igen på verandaen. Tordis sprang efter ham, da de skiltes:

«Det er de mange sind i dig, som troller mig!» hvisked det. —

Han gik langs de mørke stier mellem småskogen.

… De gamle hjem! de gamle hjem! Det hadde været en deilig aften, forunderlig lys, — duft fra blomsterbedets roser, smil fra øine, sagte stemmer fra røde bløde læber. Der var dalende hvil i de nye minner. Han var nådd så langt ind i fremmede sind; var voxet sig bred og mægtig på så underlig vis. Han eied et stille øie fra hver — det var valgets svingende uvished, denne tause leg med sind, som var så deilig, så svimlende rig! Å de gamle hjem, de gamle hjem, som la glæde, hvor de såre hensyn blødte! …

Det suste ikke længer over ham; han var udav skogen, ude på jorderne, hvor vinden var alene på færde i den lyse sommernat; den suste over volde, med munter frødun fra færdig hesteblomst, med gnidende hvisk ind i agre; den brød grætten ind i løvskogholtet, tiskende og pibende, skiftende skygge og hvidt, hvor blade hvælvedes. Og langt langt ude i nordvest, inde i rifterne mellem bly-blå skyr, lå himlen i uveirsglød og suged hans syn, suged hørsel og syn.

Han gik ikke hjem til sit nye logis hos bageren. Han blev stående midt på jordet i vindens ustanselig flydende strøm. Han stod og stirred og tænkte. Hans hode var så hedt av en ny tanke, som flød, flød, flød! — han stod og mintes Anton Sørbærg: «Det er det flydende og det skælvende, som lever,» sa det inde i ham i rislende glæde.

… Han var ikke alene — det var vist en hel flok unge nu, som ingenting mente; — og det var de som kunde nyde, ynglen fra de gamle reder, de fine fugle-unge-sind fra de gode gamle hjem.

… Det var nok opgivelse i det på en vis; — men her trængtes ikke skipperblod mer, det var gjort det som skulde gøres nu på jord. Fred på jord! det var hovedsagen — ingen krav, som spændte sindene! men stå stille og villig og la livet risle indover sig i al sin bløde deilighed, ligesom den lumre forsommervind inat. Der var nok lummerhed; men der var duft fra stærke blomster i det; livet blev rigt, og livet blev reddet! …

Tanken kom som flunkende ny. Og alligevel var det i grunden denne længslen han hadde kendt allerede oppe ved fossen og indpå moen, længslen efter hvile i alt omkring sig, længslen efter livsstrømmens trygge tag i sig. Det var hans fars blod som længted, det var de sky hensyns længsel mod frit liv, mod lys og sol.

Men denne længsel var endda ældre, den var så gammel som verden var.

— — Livsenergiens opløsning i stemning, uden angst, uden ravgale viljer, uden al standpunkternes sigtende kløgt, — det var det nye, som kom!

… «Det er det flydende og det skælvende som lever.» …

XV

Hvad var det, som gjorde, at livet aldrig fik en form, så du kunde fatte om det, som du sa?» spurgte Helene Hartung — hun og Herman Ek spaserte en eftermiddag på Kirkeveiens granitkantede fortog.

«Det var min mor,» sa han; det blev slik høi himmel over ham, i det samme han sa det. «Mødre snavser til!»

«Ånei, det mener du ikke, Herman.»

Blodet suste gennem ham — han hørte, at hun bad i stemmen for sig og sin mor! — han vilde sanke rynker på hendes pande og sætte striber på hendes kind! — —

«Mødre er brutale! — grimme fugle med hvasse klør, som klorer, hvergang de rører sig!»

«Ja jeg husker, du er opsat på mødre,» lo hun let. «Den fornøielige skandalen med fiskermadamen i sommer!»

«Min mor kan ikke røre sig uden at klore.»

«Vi tog mamma med i alt, vi barna, da hun leved,» svarte det stilt. «Hun var så forstående!»

«Det stinker hverdag av en mor!» trodsed han og stirred på hende efter svar.

Hun stod og skøv vekt fra sig med hånden som den aften under selskabskåben. «Mamma er jo død!» bad hun sagte.

Der blev lang stilhed, hvor der lå tanker i hver pust, og stridsindet voxed.

«Din bror løitnantens levnet hviler på hende,» kom det, med var stans efter hvert ord. « … det ustyrlige, hvergang husjomfruen ler. Jeg kender det ligesom.»

«Min mor er død, menneske!» Men så angred hun det i det samme, tog hans hånd.

«Min mor snavsed til min og begge mine søskends glæde, efterhvert som den grydde.»

Det blev stilt; så så hun med ét op på ham og stønned:

«Ja du, sån var mamma også, et par gange!»

Han så på hende; — hun rendte en guldring ned på hans finger, da hun sa de ord, — der var jo nøgne vægge i de gode hjem også! — —

«Nu blinked det taterknive i øiet dit, som Tordis sa.»

«Men sin egen drift holder de høit og i ære!» stormed han videre. «De kalder den morskærlighed … livets luneste stasfjær.»

«Det der er mig et mysterium,» stansed hun.

«De nævner bare storken til os,» blev han ved.

«Jeg blir så angst!» bad hun. «Det snører sig om mig så trangt!»

Hun stansed; de stod på en vei indunder en rad av rognetrær.

«Du!» sa hun brændende og søgte at riste det av sig. «Den visen din er ligesom uden bund; jeg finder nye toner for hver dag.»

Han nikked: — der var jo hjemme-minner her også, som gemte sig væk i moens sus!

«Nu netop skønte jeg ormen som sikled om lynge-busk og nok turde stikke,» sa hun.

Han klemte om hendes arm i sanseløs glæde; men han turde ikke kysse.

«Ser du de gule blade!» sa han — han vidste ingenting at si. «Så de lyser blindende som sol!»

«Ja,» svarte hun og så på rognebladenes fingre, som lå i det brune græs.

Han holdt hende i armen som før, bad hende skælvende se udover mod fjorden:

«Der kommer det ude fra havet med stille sigende regntåge, — grå, tæt, våd. Ser du! — ind i hvert træ, op til alle bærg, ned mellem hvert råddent græsstrå!»

Hun stod henrykt og så på høsten, på de tunge dråber, som hang alt i rognegren. Hun stod henrykt og kendte hans fingre om sin arm.

« … Undrende vent i alt!» sa han og klemte let som han vilde hende mer; «— Vil se hvad høsten vil; det er som det er høst for første gang. Kender du det, Helene ?»

«Ja du!»

Rædde blade rasled.

«Kendte du det, Herman?»

De sank sammen, indimod hverandre; det var en usynlig tyvefinger, som pilled dem rastløst og stilt stykke for stykke, rapsed dem sans for sans, naturtrangens snedige finger.

Og lufttrækkets strøm øged — det seg ikke længer; og skodden samled sig i dråber, som smaldt klask i klask mod rognebladenes gule fingre.

Han skotted på hende; og hun skotted på ham: — der var liv, der seiled løfte om glad vår under de faldende blade; der spired evner i opløsnings-stundens gærende varme. Det var en rus at stå her og se på høsten voxe. — —

Han klemte let om armen, så på hende:

«Ja det hvisker og det lover under løv, som er færdigt.»

«Det er altid det yngste, som lever,» stammed hun ustø og lavt frem for sig, uden tanke.

«Er du angst længer nu?» hvisked det indtil det skoddevåde slør.

«Nei nu er jeg ikke angst længer. Dette var så godt — så godt!» pjutred det og gråt sig indover ham.

De stod længe slik optil hverandre. Han mod og så over den våde kufte langs jordet, hvor de gule blade lyste. Med ét var det som blodet frøs, tanken blev ensom, tog sådan underlig rasende fart langt bort; han stjal sig til at se på hendes ansigt.

Han hadde set fryd og gråt blandet før en gang, kendt solflækker og tårer, men på en anden vis. Tanken ledte det frem ustyrlig stærkt, det steg som en skygge: — det var Tordis Hval’s ansigt i lysthuset! … små fregner langs næseryggen! …

Han skotted igen på de lyse blade og skotted på hendes ansigt: — det var friskere det andet ansigt, det eied blod! — Det var som små klingende perler trilled væk, glædens syngende perler; hurtig; trin i trin.

Hun skotted op. «Står du og ser?» sa hun forundret.

«Ja,» svarte han.

«Jeg lukker altid øinene igen, når jeg er glad,» sa hun stilt.

«Din sentimentale tøs!» hvisked det dødsstille inde i ham. Han skifted ansigt; armen løsned, så hun så op igen.

«Åh; hvad var det?»

«Å—å, det var mor igen!» smilte han så rolig han kunde; — å denne tankens trang til at tænke forbi sig selv — det var unævnelig sorg som en sindssygs første vanvids-syn! — —

Hun klemte sig om ham, kyssed ham varm, kyssed og kyssed, til han blev hel, til lunets frost tinte:

«Åh, svartøien min!»

«Åh, blåøien min!»

Han tog udover landet igen, da han hadde fulgt hende hjem, stormed langs Kirkeveien, satte sig på våde bænker, flytted og satte sig. Langt borte på jordet blev han stående, under den gamle allé, stirred ind i sagte skodde-regn. Det var så fortryllende stille i hans sind; han stod der længe og lytted.

… Vådt. Høie trær, og mørkt. Ingen lyd. En enslig velociped-lygte gled tyst forbi, gummiringens klisne slik i sølen — så var det igen stille …

Hele verden lå rundt om og lugted våd kufte!

XVI

Det var eftermiddag. De stod og sa farvel ved gittergrinden udpå Drammensveien — det lyste stille rødt mellem havens grene deroppe fra assessorens arbeidsværelse. De kom fra Kirkeveien som så titt høst og vinter udover.

Alle hegn var revet. Han fortalte om sin mor og om sine søskend, han fortalte om alt; og hun lukked ham til gengæld indenfor assessor-stuerne, helt ind i sit eget kammer, der hvor hun hadde siddet i triste minners ensomhed; så han fik se dette hjems sorg og nøgne vægge. Og for hver ny klage gled de tættere sammen i glæde.

Bare idag hadde han været stille på turen, hun blev stående med hans hånd i sin og spurgte med lette klem: — han hadde ikke fortalt om noget sårt minne, han hadde ligesom ikke tilhørt hende.

Hun så angst op: «Vilde du bedt mig gå tur idag, hvis jeg ikke var kommet opom dig?» — det tindred over øie og bryn som dugg ind i en solfyldt ungbirk.

Det varte før han svarte. «Jeg ved ikke,» sa han. —

Han stod og så på hende fra siden: — hun var en anden, eller han var en anden; det var ikke de samme ialfald, som hadde spaseret turen før! Og dette var gåt for sig idag så rivende fort, at han sansed sig ikke — han stod her nu forundret igen og så efter sig selv ligesom ude på en bar vidde.

… Det var underligt med fugle-unger, som var faldt ud av redet — det nytted ikke for fremmede hænder at lægge dem opi igen, hvor vare end hænderne var. — —

«Jeg har dig med mig bestandig Herman, — bærer dig inde i mig,» napped hun; — «på koncerter, i teatret, der op i stuerne — overalt har jeg dig hos mig.»

«Hm — har du det?» gled han sky unna.

«Ja hvor jeg står og går, du.»

«Hm —.»

«Jeg synes stuerne deroppe er blit fremmede for mig, siden jeg fik dig. Du?» Hun trak ham ind grinden under et træ, hang sig om ham og kyssed ham: «Du, hører du ikke!»

Han kyssed igen. Det blinked gennem frosttågen; det var ruterne i vinduet på anden side gaden. Han talte: — tre i høide to i bredde, tre gange to … sex i hvert vindu; tyve vinduer på rad, sex gange tyve … hundrede og tyve ruter i hver rad …

«Du—u?»

Han kyssed. Så begyndte han på igen, glemte tallet; — begyndte på igen. Han talte, så tunge og tanke plafred lamme, hjærnen sved som før, da alle de utænkte spørsmål flaxed uvorrent.

— — Det var det onde igen, lunets frost! Det øged. Det kløved jo skyggen ud av hans sind, så den tog form mer klart end sidst! — —

«Hvad er det du ser?» bad hun.

«Å det er søster og mor og Fossum-stuerne!» gled han unna, han skotted stjålent på hende for at se, om hun trodde. Hun trak ham tvilende med sig ud av haven, fulgte ham forbi hjørne efter hjørne. Han så vindusruternes kolde rad — de hang som et skærende febersyn for hans sind, med febersyners klare skarpe linjer.

— — Hvorfor kunde hun ikke la ham være! For hvert hjørne skrek det lydløst inde i ham, steg i smerte: — hvorfor kunde hun ikke la ham være! — —

«Du, — er du glad i mig?» sa hun.

«Ja—a;» det la sig så tungt for brystet, at pusten stansed.

«Du—u?» bad det — hun hørte nød i den tonløse stemme. Hun greb ham om håndleddet, øged angsten for det ny, som skabtes, pinte ham til blegt smil gennem mørket.

«Det er forbi, når én kan tænke over og svare ja på det.»

«Men det går ikke så fort?»

Han turde ikke svare, for stemmen hadde ikke evne til at gemme for hende al denne angst.

Det gav et sæt i ham; — det var et nyt væsen, som randt stilt op ved siden mellem ham og murvæggen, gliste skadefro og goldt lige indpå ham. Det var det onde stik i øiet hjemme i speilet, som var voxet til et helt ansigt, et blegt ansigt, hans ansigt — øinene grubled så isende koldt. Han tænkte på sin mors skinsyge vilje, når den rykked ilter i kind og skalv bleg om mund; han tænkte på det, som hadde stanset glæden for ham opover, så arven fra far og mor ikke fik mænge sig; han tænkte på alt det døde inde i sig.

Han forvitred!

«Men det går da ikke så fort, du—u?»

«Jo det går så fort,» sa han stiv av rædsel. Det blev stilt en stund. «For mig går det så fort. Det er det, som er det fattige!»

Han stirred sint ind i ansigtet, vilde stirre det væk; men det suged hans øie koldt og tomt. — Hvad var det som gav det slik magt over ham! var det de brå tab av glæden i hjemmet! hvad var det som kløved! — var det tidens tænkning og strid, som øved forvitringens stygge værk? hvad var det! — —

Han slap hende, tog sig om hodet med begge hænder: — han var to — han var to! — — Hans sind var tørket, smuldred, lå i meningsløst virvar! Karakter! karakter! — hvad var karakter! — —

Hun så på ham.

«Jeg fryser på ørene!» sa han.

Han blev ved at se på hende isende ondt.

«Jeg ser altid noget, når jeg ser dig,» sa han.

«Hvad er det du ser, når du ser mig?»

«Jeg ser et hvidt livløst gardin, som falder med spids gavl nedmod toilette-bordet.»

Øinene borred — han kunde ikke styre deres stik; de borred sig langt indover — de hadde greb i noget dybt i hende, som de så skælvende gerne vilde nå med en rift; se smærte! ligegyldigt hvor! Han vilde se hjærterødder slitne! — —

Hun greb hårdt hans hånd:

«Jeg skønner dig ikke nu!»

Han smilte fremmed som før; det var med samme blege smil, som spøgelset hadde mellem ham og murvæggen.

«Det rammer ind dit blodløse billed i speilet, kysk og hvidt.»

«Jeg skønner dig endda ikke!»

«Over alle dine tanker og over hele dit sind ligger assessor-hjemmets fine flaue flor — du skønner i grunden ikke det liv du ser, de toner du hører, hvad du end siger.»

«Jeg skønner dig endnu ikke, Herman!»

« Det er det jeg mener!» for han op. «Du skønner ikke mig, skønner ikke det som er yngst! Du skønner ikke ormen som sikler om lynge-busk! Dit blod er for gammelt! dit blod er for blegt!»

Hun slap ham, så på ham:

«Jeg trodde, det var så godt mellem os nu, Herman,» kom det forsagt.

«Det er dette jeg ser!» sa det fast imod hende.

«Det er bare så godt at ha den troen på pappa og på mamma og på alle, som jeg har,» brød hun ud; — «den troen jeg har igen, — for du ved jo, det er mange ting jeg ikke synes er, som de skal være. Skønner du ikke det! det er jo derfor! … Jeg ved nok ellers, at det er så galt alt, som det kan være; — men det er så godt at ha denne troen alligevel, Så godt — så godt! … Skønner du ikke det!» risted hun ham og gråt. «Du—u?»

«Jo. Jo det gør jeg nok,» svarte han kort.

Hun strøg ham nedover frakkeopslaget og spurgte med øinene: «Jaja? … Det blir jo ikke noget igen av livet heller, ellers!»

Han vented ikke til hun var færdig, skifted stemme: «Så træffes vi imorgen da, som ellers!»

Hun trak ham gennem grinden indunder træet igen, hang sig om ham og hvisked «du-u?» Han kyssed hende gang på gang, skotted til side og talte vindusruternes dunkle rad.

Han skyndte sig udover Drammensveien. Det bar langs Kirkeveien igen, indpå de stille jorder; — han vilde se dette fremmede væsen til bunds! — — Han skønte mer og mer: — om hjemmet kom aldrig sålangt væk i hans sind, skipperblodet randt i hans årer! idag var det far og mor som skilte sig klart i ham, det grænseløst vilde og det grænseløst forsagte. Denne frost i hans blod var det gamle skippersinne, som gik igen mod hver stille glæde, det var kraften, som hånte og nægted de syge hensyn hver hvil.

Spøgelset gled grisk ved siden og klukked stilt av ond latter; det var skipperkraften, som hånte hans evneløshed — det var rovfuglens lyst til at hakke ud farens stille øie!

Men han var ikke ræd, han vilde være alene med det. — — Ha-ha! det blev ikke ordentlig trold, før én fik flere hoder! — Han turde se det i øiet, endda det var så snørende stærkt og stort herude i mørke og stilhed, endda det var en eneste forfærdelig, evnerig vilje! — —

Men det hang i de hvide birkestammer, det stod i sneplogsporets kant, det trængte sig ind mellem ham og bænkene — det blev så mylrende trangt! — —

«Hvad er det du vil!» skrek han; men angsten strubte hver lyd — han kendte bare læberne gik.

Det slog ned i ham: — han var gal! Det tog ham som en stormvind og kasted ham indover til byen igen. —

— Han gik lige på Tordis Hval — hun kom fra tegneskolen —; hilste, vidste ikke, hvad han vilde.

«Åh!» stønned han bare.

«Nå?» sa hun og tog ham i armen. De hadde ikke ses siden aftenen på verandaen; hun kom ikke mer til Hartung’s — hun skønte hun var i veien, sa hun. «Hvor har De så gjort af Deres blege frøken?»

Han svarte ikke, holdt hende fast i armen; han trak hende bort i en sidegade, trykked sig indtil hendes stærke hofter: — nei han var ikke gal! kendte han i fryd.

«Her skal jeg ind,» sa hun, hun stansed udenfor en linsømbutik.

«Får jeg lov at være med dig ind?»

«Nei det får du slettes ikke!» — hun svarte du skælmsk, med slik kælende hake.

«Hvorfor det?»

«For det som skal købes sin skyld, vel!» ærted hun med haken igen. «Adjø da! bæh!» gæped hun i døren.

«Adjø da!» lo han efter hende.

Og stilled sig udenfor glasruten, stirred ind. Ansigtet derinde under gasblusset var som i gamle dage — den trange mund, fregnen på næseryggen; det var det samme stærke legem, som rørte sig ledig og smækkert under løse folder. Han længted, det var en evighed at stå her! Han hilste igen, da hun kom ud — hun lo med smilehuller og lo med hvide tænder. Han tog hende om armen, trak avsted med hende ind i slotsparken, klemte hende indtil sig under de mørke trær, kyssed og kyssed. Og hun kyssed igen; hun stod rank av vellyst under dryss av bløde ord. Hun kyssed ham hed og kyssed ham hel.

Til hun med et rev sig løs: «Nei nu må jeg gå! jeg skal træffe Anton Sørbærg iaften.»

Han vilde ikke slippe hende, greb efter hende igen. Hendes hånd var æggende hed, han tog hende én gang til i den, — det var som at stryge gennem bævrende varmt, blødende kød — Anton Sørbærg forstod sin kunst. Han kyssed hende ikke, bare stod og strøg sin hånd stille gennem hendes gang på gang.

«Jeg længes så efter rigtig stille glæde!» sa han.

«Du må se at træffe ham!» ropte hun og sprang. «Der er flere av os, som kommer sammen.»

— Han stod igen i sneen ægget av kys og hed i hånden; han stod igen med vide næsebor og stirred efter hende, det var som at ånde ind spiræans lumre duft under skyggende trær: det var den skælvende lyst, før det blev til handling, som hadde skønhed og værd! Anton Sørbærg forstod sin kunst. — —

Han tænkte på sin far — det kom igen så underlig over ham: — hans blod randt så mange mange veie! det skifted, det randt mod de mange kvinder!

Det kom så underlig klart over ham, at nu var det først farens vege blod randt frit. — —

XVII

Det var fuldt på hyblen, da Herman Ek trådte ind — han kom lidt sent, så han måtte sno sig og stige vart mellem dem, som sad i lampeskærmenes dæmpede halvmørke Den unge digter, Helene Hartung’s fætter, som sang på assessorens veranda om prinsessen dybt inde i skove, sad med et manuskript i fanget og læste.

— Herman Ek hadde lært i disse dage, at det var stemning, som holdt sindet sammen og spøgelset væk, den stemning, som flytted, som skifted. Han tog op sindenes leg fra verandaen — hans fars blod skulde leve! Han gik turerne med Helene som før og hvilte i viljeløs døs — han fløi ligeglad som en sommerfugl over hendes små meningers endeløse pjat. Han passed op Tordis, heded i brunst fra klemmende klap, la sit kød i det bløde håndtryk. Det var på veien fra den ene til den anden, at stemningen var stærkest og sindet helest.

Han trodde, han hadde lært metoden. Men en dag kendte han igen den gamle angst langt bag i sindet under stemningens flimrende lette skær: spøgelset var noget, som ikke kunde kysses og stryges væk; det hadde ret til at være til ligesom han selv, det var kanske det som hadde mest ret, når alt kom til alt. Og i dette hadde han vel sammenhæng med tiden: det var de fine bevidstheder, de som kunde kløve sig og vride sig, slik at de så på sig selv — kulturlivets bevidstheder.

Det kasted sig om inde i ham; han blev en skræmt måse, som søgte indover land på usikre vinger. Han længted efter Anton Sørbærg og de andre, efter nye mennesker, som leved med bævrende varmt, blødende kød; han længted efter selskab med sind, hvor sevjen flød for sol og alle vinde.

Han sa til Tordis, at han længted efter venner, som lærte at radikal udvikling ikke var udvikling. Og idag hadde hun hat bud fra Anton Sørbærg, om han vilde komme hen efter aften. —

— Det var som han trådte ind under høie tempelbuer, endda hyblen var lav og trang. Det dufted moskus, stille og underlig opgit; han stirred fremfor sig, han så uimodståelig levende en lampeosende morgen hjemme på Fossum, han og søskend blev kaldt ind til moren, som lå syg, for at si farvel; minnet grøssed gennem ham i vellyst, som han ikke forstod.

«Åh!» stønned det lettet i ham, da han satte sig; — her var hvil og fred! Det var livsenergiens opløsning i stemning han søgte, i stor bred stemning, som gik stærk gennem menneskers sind som lummer blomsterduft ved nattetid over de avsvedne skrænter! — —

Den unge forfatter hadde udgit et lidet bind digte. Anton Sørbærg hadde lat hensynet til det almene nivellement fare og i avisen tat sig sammen til flommende ros: — dette var det nye, som skulde komme i digtning og liv! De gamle digtere hadde nok set enkelte store ytre linjer, men de så ikke intimt; og derfor kunde nok deres stemninger bli anskuelige og store, fordi de var lettere at tegne. Men denne nye digter så småt, det vil si, han så skarpt og langt ind, lige til de uklareste skælvinger i sindet; derfor hadde også hans stemninger så let for at falde fra hverandre — der skulde større kunst til for at samle alle de fine nuancer, som han fik med. — —

Og nu inde på hyblen listed en ung russ sig på tå fra lampeskærm til lampeskærm i andagtsfuld spænding for den literatur, som skulde komme.

— Det var om ridderborge det digt han nu læste, — i høst og storm, og om gamle alléer og gulnet løv, som rasled. — Der var ikke handling; — og Herman Ek hørte ikke ord. Det var ligesom ordene ikke betydde noget. Men han kom i lang hvilende vug; det suged som gul aftenhimmel, når solen er gåt ned, der var eventyrets spørgende fjernhed over hver linje, det grænseløst skuende i hver form.

Han sad og lytted ind i det; og så på et lyst hode i hjørnesofaen — det var Sigvart Stenshoug, et blegt ansigt med et brystsygt blik, som stirred ud i værelset. Hodet vred sig, han sad og så det i nakken — det var samme bløde hud som hos hans far hjemme; og hårlokken lå på samme vis krum og blid i furen mellem de to sener: det var dette han likte bedst på Sigvart — det var ligesom der følelsen sad, det blide.

En dame sad ved siden. Hun tog ham stille i hånden, holdt ham, pegte, risted den; hun hvisked om et stort nyt billede, som stod på gulvet. Det var Tordis Hval — hun ligned en ridderjomfru, med det brune hår vegt og glat faldende til begge sider.

Der var en gammel mand på det billede, i underlig hvidt, sørgmodig-sidt gevandt, som hvilte på hvidklædt løibænk; han lå lysvågen og stirred fremfor sig — liggustent ansigt; brede sorte, sælsomt linjede konturer mod gul baggrund. Og på den hvide mands bryst sad en kulsort kat med sort stikkende blik, satte ryg og stirred hid.

Det stemmed sig for pusten, Herman Ek mintes aftenen, han stod udaset og fast midt ude på skogvandets sneflate og stirred rådløs — hver linje var tvilrådig og hjælpeløs som elgens sorte spor i sneslapset. Han risted sig — det var sådant kvælende alvor! Sigvart Stenshoug voxed vist heller ikke som bonnetampen længer end årring troværdig udenpå årring! Han ledte sig unna, ind i digtets rytmer igen, han sank og sank, uden mening, uden mål. Det var som han sad og drømte — det var som han ikke var ræd for døden længer! — —

Digtet var langt.

Herman Ek hørte Anton Sørbærg hviske. Han skotted bort — han sad og hærmed så småt og så over til Tordis, når de ord kom, som stevned så endeløst langt; hun smilte sørgmodig med læber røde som blod. Det rykked i ham stille som vinternatten, den grå skygge for over hans pande med den blege tanke; han greb efter det, som skedde, efter en tone, som skalv og sprængte under formen. Men det stod underlig stille, gled langsomt, gled unna som kviklere, suged og slugte ud imod vigende hav: — det var ikke sit eget land han sang om! Her var intet — intet! al levende sang var han uden! Det var det, som suged så endeløst langt ud! — —

Han sad lam og gal av rædsel, en navnløs havrædsel; han kendte sig igen som en liden gut som red udfor fossestryket på glat tømmerstok. Men han sad stille, lod det ta sig, — når han kom langt nok ud, blev det vel fred! — —

«Dette er det nye, fan pine mig det nye!» for den unge russ op og vilde slå i bordet. «Dette er nemlig stort!» hvisked han hvislende og skalv langs læben — han hadde en rød flæk under hvert kindben. Han gled frem og tilbage rig og lykkelig over sin egen stemning — han ånded ind sommerlys som en nysprungen blomst. Anton Sørbærg pegte på ham og smilte over til Tordis.

«De var helere og større og stærkere de gamle digtere,» svarte den unge forfatter forlegen.

— Ja, sa én, tiden var redigere den gang.

«Når jeg læser de gamle,» stak Tordis’s stærke triste pande sig frem, «er det som at stirre ud i dalende snefloker.»

«Det var høist merkværdigt!» snerred Knockelmann og smilte til hende gennem grisne tænder.

«Stirre ud i dalende snefloker — hvordan det?» spurgte den unge digter.

«Jo, der er sådan stille længsel idet; de er så underlig langt væk, — og så er de så nær også, — aldeles som snefloker, når de daler i sværm. Jeg sidder og længes så efter noget, jeg ikke kan få!»

«Og hvad synes så De, Ek?» spurgte digteren igen.

Det sprang tilbage inde i ham og retted sig stærkt og mygt som et ungskud; han kendte, at det prøved snerte sviende alle rundt om.

«De har aldrig hørt en norsk mo suse,» sa han.

«En norsk mo suse?» gentog Anton Sørbærg langt, han smilte til Tordis og snused, som han lugted en fremmed duft.

«Høist fornøieligt!» snerred Knockelmann og slog asken av cigaretten; han tog op en studie av brystlommen, glatted bladene.

«De følger ikke med Deres tid!» ropte russen hæs.

Herman Ek svarte ikke; — også her vilde de tvang! … rovdyr som mased sønder og sammen! han klemte læberne fast om sit eget stridsind, men tanken skød gnister: — det var dunhakens første vage brunst, som yngled disse pager og jomfruer! Det nye var noget andet end gule blade og suk gennem gamle ridderborge! Det kunde være hvad fanden det var! men det var liv! var rørelse! — det skulde være det her i landet — liv fra dette land! Det nye skulde binde sindet og sindets tanke! — —

Han bladed skælvende i de franske digtere — de lå på etagèren og stod i hylden, i gule og matblå hefte-omslag og pusted tryghed fra det store uglade Europa, hvor de gamle idéer gisped og lå i dødstrækninger — der var ingen grund til ikke at gøre det samme her nord! — Han stansed ved et lidet digt:

«— blessent mon coeur

d’une langueur

monotone,»

— det var høstens hulk, stod det, som såred … Han bladed videre, fra det ene hefte til det andet. «Dere følger nok med! dere følger nok med!» trøsted det godlidende fra hvert hefte. Med ét var det, som han sad i en dukkestue blandt småbarn; det grøssed underlig gennem ham, som når han mødte barne-troskyld — alt det små og uklare gjorde, at han grøssed. —

Knockelmann læste. Han lytted. Denne mand han læste om, sad fast i parkbænker og stønned og skrev i dagbog; han var uden skarplinjet ansigt, blev væk i træg skodde. Han hadde ikke evne til at røre sig, sad og så på sig selv den hele dag. Energiløs kvælende lummerhed, dagbogstemningers døde sump — der glimted ingen viljes egg

« … langueur monotone. …»

Det var hans timer fra Dronningparkens bænk dette! — de vilde tvinge ham ind i bagevjen igen, som drev i ring med viljer, med intelligens, med alt! det var dette han selv var færdig med! Han haded denne mand i Knockelmann’s studie! —

Hans blik blev ondt av had; stridsindet hakked ud farens stille øie, han ledte og lurte koldt rundt fra ansigt til ansigt på disse, som vilde tvang og vold. Han så med et, at Knockelmann hadde en stygg fladklemt skalle på den magre lille krop og et grin ved hver næseving, som han engang hadde lugtet noget så forfærdelig vondt, at grinet satte sig for levetiden.

«Gud forsyne mig for et kedeligt menneske den helten!» hvisked det; det var Anton Sørbærg, som snakked lavt og lo. — — De trængte varme; — og så sad de og klorte rifter i sit eget bævrende kød for at slikke blodet! — —

Sørbærg hælded sig hidover, lå i Tordis’s blik; luften var lummer mellem dem, sjæl oste brunstig mod sjæl … den dybe forståelse! — det var dette sidste fnug drift, som lå igen umættet og skalv i luften og ikke blev til handling, som var det fine i sindenes lek. — —

Knockelmann så op og smilte:

«Han kræker ganske godt — hva?»

De smilte. Det var bare Sigvart Stenshoug, som sad trist, luted og lytted i redelig tro på høstens hulk.

Knockelmann læste videre.

Herman Ek kendte i en blink viftet fra det, som lå bagenfor hyblens stemningssvangre lummerhed, bagenfor sindenes klisne forståelse; der strøg noget langs hans sind, noget, som logred som et bidsk dyr og lurte lumsk på sit snit.

Hyblen var intet tempel; en ormegård var den, med høi mur over ham og kolde myge snog om ham! her var ædende gift fra dragestore øgler, her var gift fra smale vevre orme, som stak de bitte små dræbende bid!

— — Den kolde tanke, den hærmende latter, — det var livsenergiens opløsning i stemning dette, den store brede stemning, som gik gennem sindene som lummer blomsterduft — ha-ha!

— — De hadde sit spøgelse disse også! ja her først var det mylrende tæt! her var ikke rum, her var ikke fred! «Det er det flydende og det skælvende som lever» — ha-ha! — —

«Hold op med det der!» skrek han og reiste sig, han slængte den franske digter lige i Knockelmanns’s manuskript; heftet gik tvers gennem det. «Småpuslinger! småpuslinger!»

Knockelmann så op; de gamle øienlåk med de tunge folder glatted sig.

«Der suser ingen norsk mo — hvad?» sa Sørbærg.

Herman Ek så på Tordis Hval; det var som den stærke pande vågned. Der gled noget gennemsigtigt mellem deres blik, vende som vårluftens sol over mark og eng. Hun reiste sig i rus:

«Jeg længes efter de gamle digteres tro!» sa hun.

«Skal De ikke sidde ned frøken,» lo Sørbærg tørt og flytted en stol.

Herman Ek ledte sig ud mellem de mange stole; det var som øgler bed og orme stak.

«De følger ikke med Deres tid!» skrek russen efter ham.

Den unge forfatter fulgte ham stammende og skummende ud i gangen:

«Vi vil ikke ha mer med livet at gøre vi unge!» sa han. «De — De — De! — livet er et dødt bassin for tæmmede dyr!»

«De har aldrig hat noget med livet at gøre!» hvæste det til svar.

«Høist fornøieligt!» snerred det indenfra lampeskærmenes dæmpede lys.

De samled sig efter ham udi gangen. Russen stod og nitramped og skrek «fan!»

Han stansed i døren, stirred strid mod sinnet, som skalv derinde.

«Hå-hå-hå!» skoglo han; — der stod de alle på rad i sanseløs rus over en redig lidenskab — de stod i rus over sin egen rus!

Det varte et sekund; det gik som med natsværmeren, når den tørned mod kupler og lys: i næste nu lå den brændt og knækket! — —

«Hå-hå-hå!» lo han igen i skingrende trods. «Småpuslinger! småpuslinger!»

De skøv ham ud av døren. —

— Det var en, som ledte sig nedover trapperne efter, i nervøst jag — det var, som det trilled. Det famled efter ham i den mørke port.

«Pattebarn!» gneldred det lige ind i ansigtet — det var russens stemme.

Han gik nedover gaden, med rytmen fra borgruinen og skønjomfruens kvide; foran øiet stod blikket fra den sorte kat. Han skønte det ikke: dette var alligevel noget mer end blomsterduft fra avsvedne skrænter; det satte sig for brystet alt som lugt fra råddent løv, som spiresvangert mørke.

Det knepred og krased koldt under hvert skridt mod iskravet fortog; — men der lå ynglende ventende vår i luften alligevel.

— — Følge med sin tid! følge med sin tid! hvad brydde han sig om det! «Jeg vil leve! jeg vil leve!» hvisked han. Men så blev han trist: — fra sind til sind! fra retning til retning! slik gled han. Han så for sig elgens triste spor igen, som svinged på slump, styret av ukendt lune. Han retted sig: — ja heller det! han tålte ikke tvang! Det var hans natur, — og de fik finde sig i det, de som hadde en anden! Livet var et bundløst dyb av rare viljer, av de rareste viljer. —

— Der klapred tætte skridt efter ham i fortog-isen, han hadde hørt, det skrek i porten op i gaden. Det var Sigvart Stenshoug. De stansed, så på hverandre en lang stund; der var ligesom skedd såmeget, siden de sidst så hverandre ind i øiet.

«Hvad betyr den brede sørgebord i syg linje på dit billede?» sa Herman Ek tilsidst vegt.

«Jeg ved ikke, penslen min har gjort den!» svarte det hidsig. «Jeg vil leve jeg også! jeg vil leve!»

«Den sorte kat på ligklædet, som stirrer ondt på os ud av billedet?»

Sigvart stirred stille ind i frosten:

«Det er far i den snehvide gade, vinternatten han første gang blev gal av drik.»

«Er katten din far?»

«Katten er tanken på far, da han vassed om i gaderne … Du!» kom det som et indfald, — «du var med at rive troen unna min fars meninger!»

Herman Ek svarte ikke. Det blev stille en stund.

«Tanken på din far, siger du?»

«Eller — eller —». Sigvart sank sammen, famled: «Jeg ved ikke, — katten er ligesom tanken på mig selv, da jeg led for far; — den angsten for far hadde pint mig så dagene før, at der ikke var mer i mig, som kunde lide, da dette endelig kom — jeg hadde bare en kold bevidsthed igen, bevidstheden om mig selv, som stirred syg ud av ødelæggelsen og ikke magted at lide mer. Det var vist det, som blev til den sorte kat.»

Det skrek i porten én gang til, — begyndte de at pille av deroppe? … Det kom nedover gaden. Det var Tordis Hval. Hun gled forbi i mørket uden at se op. Sigvart Stenshoug kendte hende.

«Ja jeg ved ikke jeg,» sa han — det var som en stor sjø suged ham tilbage med lange støn. «Hvem fan bryr sig om dette!» skrek han med ét — en bleg vilje fænged i et tæret legem, han blev væk i mørket efter hende.

Herman Ek stod og lytted efter de krasende trin; dette var forfærdeligt! nogen grubled over det de følte, nogen hærmed. Forvitringen var i fuld gang overalt; der var intet samlende sanseløst til i verden, hverken sorg eller glæde! — —

Han skyndte sig nedover gaden; — nu var han fri endda engang! kulturlivets fine bevidstheder var ingenting mod at være fri! Det sang i hans blod, det brandt i hans kød; de regnvåde ord fra i høst vendte tilbage med samme stemme og samme tro, men de betydde ligesom så forunderlig meget nu; de kom som et forjættelsens syn:

«Ja det hvisker og det lover under løv, som er færdigt!»

— — Hvad var det tilsidst, som bandt sindet og sindets tanke? Hvor var meningen under elgsporets rådløse lune?

Når en norsk mo suste? …

Kulden hadde været hård, og småfolk og spurv hadde frosset; dag efter dag drev sagte sno udover Kristiania-fjorden med brunmæt røg fra fabrikernes piber og med jernbane-tomters og skibskaiers hvide damp. Uge efter uge gled det den vei; — og indi det tætte træge lag hang rødbeisede ræer og stunded efter klar sol.

Men en dag viste termometret varmegrader allerede om morgenen. Februar-ugernes kulde tøt hvidrimet ud av hver stenbygning. Det lyste op længst tilfjords, sky løste sig på sky og fløi indover himlen, søndenvinden flækked op isen i hvide kanter indmod land, suste indover kram sne, fyldte gaderne med sjøtræk; sne-ras fra tage drønned om blanke flosser, heste sprang ud, stænger stængte fortog, jernskofler klirred, konstabler stevned gårdeiere for at få orden i uføret. — Røgen steg vilter og trodsig tilveirs fra fabrikpiberne, hev sig ubændig til alle kanter, måtte alligevel nordover med, seiled i varm sjøluft op i landet sammen med jernbanetomters og skibskaiers stille hvide damp, — did hvor gåsunger duned sig, kvist bruned sig, blåveis keg blas under råddent græs.

Og den blårakede løitnant hørte indom hos hofskrædderen, om sæsonens stoffer var ankommet.

Vår var det! det var vår!

XVIII

Våren voxed, solen flommed.

Den flommed over gadens damme, som blinked blåt, den flommed langs den brandrøde rad av upudsede vinduer.

Herman Ek gik hver dag i underlig glad døs. Han gik i sinne og i bævrende vent; han stod mellem vinter og sommer, stod ligesom i vårens soldamp opefter bakkehæld — soldampen var det, som skælvende fyldte hans nye frihed. —

Når han tænkte på dagene i disse par år, så var det som han hadde ståt i soldamp hele tiden, så hver vilje, hver handling skalv og flytted sig uklar.

Han skønte ingenting av alt dette. Men han gik og vented; og spaserte alene. Og spøgelset stod underlig langt borte, som et minne, i skælvende vårdamp og vented; det var ikke mer end han kendte, at det var der.

Når han drev udover Kirkeveien og så de nøgne busker, som fyldtes med vårens brunt, blev han stående og stirre på det: — det var som hans sjæl sad derinde, titted i langsynt vent. — Når han gled langs bryggernes granitkant og hørte silrende isvand dryppe i rappe dråber, stansed han og lytted: — det var muntre vuggestev med lystige løfter! «det er det yngste, som lever,» sa det bredt og stort. — Han jaged udover jorderne, stod og så ind i bråtebrandens røg og dampen fra groende liv. Han stod og lukked øinene: dette var dalførets vår! brandlugt av fjorgamle kærv fra hjemme-jordernes magre agre! Han stod og lugted, — til hvert træ, hver skikkelse misted linje i al den tåge, gled sammen med tonerne fra smågutters sentimentale mundspil: — det var den store barne-glæde som grodde! Lugten fyldte ham så levende, at han kunde høre vind ovenfra heien også — den vugged i fjern sus gennem moen, men uden tyngsel, for den var bare længsel. Ja det var susen fra moen alene, som kunde binde sind og sindets tanke, som vidste meningen under elgsporets underlig vilde lune. — —

— Idag drev han langs kaiens granitkant, med vårens fyrige vent i sig, med rappe indfald i tanken, med hidsige sæt i senerne. Han drev alene som ellers. Idag hadde han stanset Helene Hartung ude i entréen — pigen sa, at han læste; så var bare pinselilje-buketten kommen ind. Og den gik den gamle vei som hver buket ivår, videre ud gennem vinduet; — han hadde ingen pligt til at forvitre og smuldre! Spøgelset gliste koldt i krokene, når hendes blomster kom, så han blev ræd; det blev ikke fred, før de var vel ude igen, — men da blunked det i muntre glimt. Det sang i ham, her han gik, når han tænkte på dem, der de lå under vinduet: — de rådned! de rådned! — lige nedfra de små sky blåveis tidlig ivår til de selvgode pinseliljer idag, som ligned hendes dumme tro på livet, — blomst for blomst; det var, som han nådde tilbage indover mod sin egen natur for hver buket. Der rådned syge hensyn dernede i solvæggen! han hadde mod til at voxe sig stærkere end sin egen samvittighed! — —

— Han slentred langs landgangen, så på dem, som stod og stirred på skibet.

Der stod en dame bort under zinktækket; han stirred på anklens stolte bue, … sorte strømper, som det lyste hvidt gennem; — den som turde ta om den! Hun løfted op — tanken entred med vever som en mus opefter de rumme masker: … hun var vist hjulbenet! …

Hun steg op på en kasse og vifted til dampskibet. Han stilled sig ved siden, stirred på det hvide kød gennem de rumme masker. Han huked sig; — den som turde sat sine tænder gennem strømpen ind i det hvide kød! … Rev av en flis af kassen, stak ind mellem de rumme masker.

Hun skvatt. Hun skrek. Han sprang bortover kaien; — hå-hå! det nye menneske boltred sig inde i ham! — —

Han slentred langs en anden kai. Han greb ind i tauget om en hampballe, slængte rundt med den. Det plasked nedenfor bryggen. Han sprang; — hå-hå! fingrene trængte så noget at slite i! — —

— — Det var Helenes englebleghed, som skygged, det var hendes fuglelethed, som tynged! der måtte hedere, råere trang til end hendes! blod som brandt, årer som slog hidsig! fryd over det som skifted, fryd over safter, som gærte vildt — vildt! — —

Han svinged op en sidegade fra havnen. Her var så rigt og så stille rundt om ham; sommeren lå der jo næsten i by! sol som sitred derhenne i parkbirkens saftblanke blad; — døsige pianoers klunk opover gaden fra de åbne vinduer, fjernt og barneglad. Sommeren lå der jo alt! — —

Der var eftermiddag over Karl Johansgade.

Frisk rød singel; legende trip fra lette fødder; stille sol, som stod bagom Dronningparkens runde trær og gled ned i himlen bag slotsportalens bue.

Folk strømmed; sløifer vifted; kjoler strøg. De skyndte sig hjem til middag. Militærmusiken slentred fra hverandre med messinginstrumenterne under armen. Og den friske røde singel lå alene; bare den blårakede løitnant gik endnu langs universitetet og stirred på sine sko, om de nye vide buxer sad.

Herman Ek blev gående op og ned langs med bænke-raden. Dernede kom Anton Sørbærg og den unge digter; de gik tause, så ned for at undgå ham. Men han skråed over, ropte til dem lystig: «God dag!» — vidste ikke hvorfor — Han angred ropet i det samme.

Det var, som ropet samled trevlerne i dem. De stansed op, så ondt på ham; det blikket gjorde sår og sky, kløved ham.

«Hvordan suser en norsk mo, De?» spurgte det fra Sørbærg — det gliste koldt rundt om.

Det retted sig inde i ham, det slog om i tør trods:

«Det er morsomt på Karl Johan idag!» sa han i den lystige høie stemme fra før.

«Nja-a,» snøvled det tvilende. Halvfliret sved og øiet stak — det ledte magtsyg efter såre steder.

Herman Ek retted sig mer:

«De har vist fåt ris idag,» lo han og nikked til den unge forfatter. «De har endda seig gråt i ansigtet.»

Sørbærg kom nærmere:

«Nja, synes De nu egentlig, noget sted i verden er morsomt da De — hva?»

De stirred en træg stund på ham begge. Og han stirred igen, på den ene, så på den anden; det var som at stå sammen med to sindsyge rømlinge, som nu mødte hverandre udenfor cellen og samled sine blikkes vanvid mod ham, to mod én! — —

«Åh! — det er morsomt på Karl Johan idag!» sa han stærkt og så sig rundt. «Slik glad flommende sommer!» pegte han.

«Farvel høistærede!» sa de og bukked dybt.

— Han drev inde i lunden på singelgangene rundt de store plæner.

Men derudenfor på fortoget blev de to gående og stirre ind på ham.

— — De la sig over ham som formløse utysker! Som seige kjæmpepadder visked de ud hans egne konturer, slimed til med sin giftige livshån, sit lumre nid! Det var det hensynsløse mod, som skrek ud «Jeg er glad!» de ikke tålte! — Nid! nid! — —

Han drev derinde sålænge, til de gik. Han skyndte sig udover Drammensveien; — han vilde bade! han vilde drikke sig fuld! Han vidste ikke selv, hvad han vilde, — men han vilde ha sin egen karakter igen, vilde ud av denne svære døde sump! — —

«Jeg reiser!» sa han, han traf Tordis Hval med tegnemappen under armen.

Hun så på ham med et blankt svømmende blik, som søgte at forstå.

— — Ja mere frihed! mere frihed! — kom det jagende; — folk lå på lur her — de vilde tvinge ham ned i det flydende og det skælvende, som leved bagenfor meninger og retninger, i den svære døde sump! Her var ingen sommer! der grodde ingenting, hvor de folk var! — —

Hun så på ham som før.

«Ja langt langt bort!» svarte han ondt.

«Langt bort?»

«Vil reise fra alt, som spøger!»

«Reise fra alt, som spøger?»

«Ja.»

Blikket svømmed endda mer:

«Jeg længes efter en norsk mo,» sa hun pludselig stærkt. «Efter en af dine moer!»

«Adjø!» sa han hårdt.

Hun stod og så på ham.

«Adjø!» kom det som før.

Det gav et sæt i hende:

«Jeg tror ikke på den moen!» hvisled det — det var som et lig retted sig mod ham.

Han skyndte sig væk. Frihed! frihed! «Jeg vil leve! jeg vil leve!» hvisked det; — væk fra gule blad, som rasled under borgruinen! væk fra trolddommen indunder gamle alléer! væk fra kviklere, som gled ud i grænseløst hav! — —

— Han mødte Helene Hartung med noteheftet.

«Jeg reiser!» sa han.

«Reiser du?» kom det som de sidste pjutrende ynk fra et rede, hvor fugle-ynglen kvælder.

«Adjø!»

«Nu har du knivsegg-øinene!»

Stemmens sårhed la fest over hans jag; han smilte, han så fjordløbet for sig i skælvende sommerlys; «— tør nok altids stikke,» sa det yrt av ondskab inde i ham.

«Reis!» sa hun. «Du er stygg mod mig. Reis! reis!» Hun stod ret og knytted de hvide nonnefingre om barnesinnet. —

— Dagen efter reiste han fra Kristiania med kystbåden; endda i skibsstolen på agterdækket sad han og mukked.

… Det var det skræmte i ham, det syge som hadde søgt ly hos de to. Helenes sorgfulde mundvig var flæbende unge-gæp! hendes langsomme stemme var emmen og flau som aurikelblomstens duft! Ja fregnen langs Tordis’s næseryg var ufrisk som de syge flækker i et presset blomsterblad! — Det han hadde levet derinde, alt det snak og alle de kys, hver stemning var dum, uden klang som lirekasse-toner ude i snefog og bidende sno! …

Men lidt efter lidt glemte han; han sad og stirred mod kysten. Rorlænken klapred i dæk, skruen slog og drev stavnen vestover forbi næs efter næs. Der stod stille lugt af sval skog indover dækket.

Det var bare et minne, som hadde magt — det var det blege stridsind i Tordis’s blik. Og det var ét minne til, som ikke vilde dø — det, som fænged i Sigvart Stenshoug’s øie frostnatten; det var nok alligevel livet selv, som der slog sansesløst ud sine stærke fange-arme. — —

— Han gik i land i kystbyen dervest, hvor husene var så hvide, og voldene langs sundet lå så grønne mellem grå stengærder; det var nabobyen til hans egen kystby. Han vidste ikke, om han vilde længer: han vilde vente — han var ligesom ikke færdig i sindet til at komme hjem til sin dal endda. — —

XIX

Uger gled, med sol og sommerdis og stille sund. Herman Ek lå i fjæresanden under skomagerens hus hele dagen; himlens blå suged syn, sundets flyttende glitter blinded. Det lugted nyt og rent av livet — det var som længst tilbage han mintes, når der kom nyvaskede gardiner hjemme i Fossum-stuen.

— Det var en stille søndags eftermiddag. Madammerne sad i grå sjal på udsigten, plired med gamle øine, barn og høns lekte i gadesanden, og de unge mødre holdt til på dørstokken med pattebarnet og småskændte på de ældre.

Han gik opover haugen, som lå lige opfor den vesle byen.

På det høieste sad skomagergutten ovenfra dalen. I solskin sad han, med ryggen mod havet og øerne; han sad og så nordover dalen, — hænderne gemt i klaffebuxen; benene lå i syrestrant og soltørket græs.

Herman Ek stansed lidt nedenfor, stod og så på ham; — rundt lidet lyst hode med svær blød hat, som lå nedpå ørene og brætted dem fremover.

«Du sidder og ser?» sa han tilsidst.

Han gemte sig bag hattebræmmen og svarte ja. — Han kunde se helt frem til Bjørna-nuten, kom det så rapt, — der han hørte hjemme.

Herman Ek fortalte, at han hørte hjemme i dalen lige ved på anden side åsen, længer vest. — Gutten keg frem under hatten: — men de var glupere skiløbere dernord han hørte hjemme! randt det ud av ham. Det var i gammel tid en mand — han hadde været på rypefangst opved støilen under nuten — han satte bent udover. Snefoket stod i høieste luften om ham — det var som du skulde set et stormkast! Det bar ned i moen tilsidst; over postveien. Lige i leet ovenfor stuen hans, der stod en høislæde på tvers; men han vidste råd, han la sig bagover plat ned på skirne, satte lige ind i slæden mellem meien og karmen, kom ud igen, karen, på andre leen med stav og bøsse og altsammen! «Dæ va gute so konna renne på skie!» — det var endda far til bedsten hans! — og de bodde selv i samme stuen den dag idag …

Øinene myldred av nye historier:

… Stuen deres lå i den moen lige nedfor veien. Det spøgte i skogen, — hvide anlet stod lige indpå dig, bedst som du gik, de svarte høstkvælder; de hadde gamper og sadel — det var akkurat som en sagte fossedur, når de for. En kvæld stod et anlet og stængte leet for bedsten hans; da slet han op en skigardstaur, fulgte efter og jaged indover skogen. Derinde blev det så tæt av dem, at han lidet var god til at fri sig — han stod optil en furu og slog rundt til begge sider med stauren som på en tykeng. Så lysned det — da sokk de i jord hver evige en: — men da hadde de lokket ham vel en mil indover skogen. «Dæ va gute so inkje va rædde, du!» …

Gutten sad og skrød og blinked med øiet. Herman Ek svarte ingenting, bare så på ham, — der var noget som løfted sig i blikket hans, forunderlig stille og ungt; Herman Ek måtte tænke på unge grantrær, som stod og strakte sig i stærk lys væxt opunder varme solbærg.

— Indover mellem sundene kom kystbåden krok i krok, skrek, stansed på vågen. Skomagergutten letted på sig, rusled nedover for at se.

Herman Ek blev siddende igen på haugen og stirre nordover mod Bjørna-nuten; han vidste såvel hvordan den stille grå stuen deres så ud, med grønne og blå bittesmå ruder av gammelt glas; han så den, så mere.

… Landet tog efter ham, hented ham ind igen, gemte sig ned i hans sinds bævende vent. Danse-slåtter vågned, det vilde og det stille; — moens lange sus; — lyngens tause nik. Det var dette som var livs-meningen; det blanded sig op i alt han tænkte, stak sig frem i alt han mintes — lyng, og sol, og vuggende sus. Det måtte være stort og mægtigt det, hvor to som skomagergutten og han kunde mødes slik!

… Å dette land, som han var glad i det! han la sig over det og favned rundt: — det var det rigeste stolteste land som var! Der fandtes ikke sus i verden som den gennem de store moer! der fandtes ikke lys som det opefter høifjælds-bakkens blanke græs! der fandtes ikke livsæggende syn som det ind gennem de blå fjorde! Å dette land, som han var glad i det! …

— Da han kom hjem, lå en liden konvolut med et visitkort på bordet. På det stod Tordis Hval, og på bagsiden læste han: «Jeg blev så forfærdelig angst derinde — Stenshoug’s billede, alt det andet! Og så rømte jeg.»

— — Med dampskibet i eftermiddag! Også hun var rømt fra den døde dam! — Begyndte de virkelig at pille av derinde? …

Han stod og så på kortet; — det var som viljer steg til hodet med svære hede pulsslag, og hænderne fyldtes av tykke brune fletter; … der var alligevel blit igen lidt av årringer i ham også! …

Men han søgte hende ikke op. —

Dagen efter stod en dame i stråhat og sort kjole bortpå fiskebryggen. Hun stod og så på fiskerne, ropte til dem, lo med dem. Han lå gemt bag ribsbusken i haven og keg bort. Damen på bryggen snakked vestlandsk, hadde en liden mund. Han kendte stemmen. Hun kom der dag efter dag; hun hadde tegnemappe med, og av og til sad en fisker for hende på bænken under pakbodens tag.

«Hvorfor er De Så trist av Dem ?» sa det en morgen lige oppe bag ribsbusken. Det var damen fra bryggen. Hun skøv de stærke bryn op i spids over to gløgge blå øine. Der sad en skælm i hver spids, som flytted fra øie til øie; det skifted og skalv som sol under trær. Han hadde ikke set, at øiet var skælmsk før nu, han hadde ikke set alle disse smilehul.

«Eg trist!» drilIed han og lo. «Ikje no!»

Hun skøv ribsbusk-grenene tilside, la sig fremover hækken og hvisked ned til ham:

«Alle dine livsvege kys brændte merker i mit sind!»

Han så op:

«Åh. Der var mange, som brændte merker i dit sind!»

Hun skøv sig tvers gennem hækken, stilled sig foran ham; det var som brystet bued sig over store stærke krav.

«Men dit stridsind var det, som smitted mig!» sa hun mægtig.

Han satte sig op; øinene mødtes i kamp — det var som det ikke var samme mennesket længer, som stod foran ham! — — Det blev en lang stilhed; sindene sank; hun skøv sig tilbage mellem buskene. Øinene blev skælmske som før.

— Jo, sa hun bag bladene, hun hadde nok set ham ligge slik timevis under ribsbusken og stirre; og det gjorde ikke folk, som ikke var triste. — —

Han la sig igen; — han tænkte på moer og mintes slåtter, svarte han.

«Så la os ta os en tur da indover moerne,» sa hun. «Imorgen.»

Han så op.

«For aldrig i livet slipper jeg dig!» blinked det mod ham stilt og fast i øiet. Så gik hun.

— Dagen efter kom de kørende i stolkærre op dalen. — Nu gik han foran indover moen med rypeposen, hun efter og løfted op det sorte kjoleskørt. De sa ikke du; de snakked høit som de aldrig hadde kendt hverandre, de lo som i folksom fest; det var, som hvert træ i skogen stod og lytted og lurte for at høre av pust og av hvisk, om de kendte hverandre fra før. Men rundt om dem vifted det kølig fra svære vinger, og luften dirred av ilske skrik, som de kendte, men ikke hørte.

«Tråk ikke på den linneaen!» ropte hun ned i veien; hvert ord var et hårdt ryk i ham.

Han tog den op og kasted den til hende. Hun satte den i halsen.

«Forresten så liker jeg ikke blomster,» sa hun, da hun fik den.

Han så på den stærke hals, han hadde ikke set den bølge skær op til kjolens mørke bred som idag, hadde ikke set nogen hals bølge med slik magt som denne. Åh! han kendte det; der var tændt viljer, som vilde tvinge ham! — —

De slentred indover moen. Og han vented.

Han lod, som han vilde snu.

«Vi bryr os ikke om at komme tidsnok ned igen — gør vi?» sa hun og kasted sig munter i mosen.

«Nei, vi bryr os ikke om at komme tidsnok ned igen,» lo han og satte sig.

Stilheden tog ham. De var på ås-kammen. Heien lå indover, med grå urer, bringebærbusk og små-åsp mellem stenene. Vand efter vand, brune i bunden, skilt ved lave eid med grønne slåtter.

«Tror De der er fisk i disse vand?» hvisked han, uden at ville det lavt som skogsusen.

«Ha-ha-ha!» storlo hun; det var et menneske i stille oprør, som vilde rive i stykker med bråk og latter; han prøved at rette sig — det skulde bli kamp, før hun tvang ham! «Ja slik gammel uspiselig med mose under bugen,» lo hun, «og svære forstandige hoder!»

Stemmen sank så underlig; og det blev stilt. Han lytted; stemmen stansed op som en bølge over noget, skalv i bittesmå fald, det var samme stans som i hulk, den hadde ikke det før. Han kendte ligesom, at det var i stemmen alt det hun vilde lå! — —

«Jeg liker ikke disse stille vand. Jeg liker ikke hei og mo, uden mennesker, som roper, og mennesker, som skratter. Mennesker! mennesker! de er alt, de er livet! for livet er handling! livet er det skvættende og det sprættende! den viltreste bæk av indfald! Dette andet er spindelvæv, som dytter om sans og om vilje.» Hun så på ham, det var som menneske-øine mylred i blikket.

Han ledte sig unna magten i ordene; han hadde aldrig turdet tænke slik. — —

«Det er som Deres stemme glipper iblandt!» smilte han forsagt.

«De er jamæn lydhør!» lo hun. «Duer som kurrer har vist det samme!» lo hun høiere.

De slentred indover heien. De kløv over urer, steg efter buskapens dybe smale stier.

Og han vented. Han lod igen som han vilde snu.

«Nei vi bryr os ikke om at komme tidsnok ned igen — gør vi?» sa hun og kasted sig i lyngen.

Han lo; han lytted til stemmen igen. Han vidste ikke, hvor han hadde den, om den var langt væk eller nær — erfuglen lokked på samme vis ude ved nøgne holmer. Dette blev en underlig kamp! — —

«Livet har aldrig hat en slik form, at det nytted at fatte om det, sa De engang?»

«Jo, én gang inde på en mo fik det slik form,» lo han.

«Bare én gang?» lo hun igen; men hun så på ham med skinsygens tomme stivhed i blikket.

«Bare én gang, ja. Synes De ikke det var nok?»

«Åjo,» husked hun ligesom med ét, «øiepar glytter bag gærdet — ha-ha! national sokkelab-poesi, som ikke flytter sig av flækken!» Latteren sved som salt sjøskvæt.

Hun reiste sig, så indover heien:

«Det er derfor De er så forgabt i moer!» sa hun.

De slentred videre; eftermiddagen gik. Og om aftenen sad de op til en løevæg på en slåtte og ingenting sa. Solen flimred rød indover myrer og fjæld. Sommernatten la sig i den grå tømmervæg; frisk tørt høi lugted ud gennem sprækkerne.

«Granen er nu altid så lidet for sig,» sa han og pegte; den stod rådløs og undså sig rundt om i kanten af det grønne. «— Gemmer sig tæt under furuen som barn bort i morens stak.»

Hun storlo, så det sved: «Spindelvæv som dytter om sans og om vilje!»

Men han sad strid og så ind i sommernatten, — den var nu alligevel hans endda! — —

«Hvad var det?» hvisked han, det tygged stilt bag hjørnet.

«En hest, vel!» for hun op.

«Pust fra dyr, som beiter under løevæg om natten, — det er ligesom troldskab for mig,» sa han langsomt; — det skulde ta tid, før hun seired! — —

«De dægger for alt det syge i Dem!» brød hun ud.

«Jeg kan ligesom ikke tænke,» stønned han angst, men det var som angsten var så høi her hos hende, ligesom så rummelig. «Jeg kan bare kende.»

Hun lo; hun lo sommernattens trolddom ud av ham.

Så blev det stilt en stund.

Det var som de umådelige vinger slog om dem igen, det var som det var livsondskapens; det løfted sig rundt dem og luften blev mere sval. Glæde og held gjorde stor, sorg og trods gjorde også menneskens børn store — men der gik noget tabt for hver tomme i den væxten …

Men med ét så hun på ham:

«De gav mig en linnea i formiddag. Jeg satte den i halsen, men den gled sin vei; — nu kender jeg den her i strømpen.»

Han så nedover, hvor linneaen hadde været idag, han ånded hende ind i tunge hixt, med spilte næsebor; … mavens svagt hvælvede ynde; … løb ud i slanke ben som runded sig blidt under den tynde kjole; … den lille mund med viger i ustanselige småryk, hvor stængte luner skalv og vilde ud — de hvirvled sig indover kindet også, i bittesmå smilehul, pibled som av trange opkommer! … øinene som lå blå og storlo under træge låk og ligesom ikke turde lette sig helt for bare latter. …

Det dufted langs hende blødt og blidt, som når vårens blomster-em flyder på vindens vift henover vuggende friske engslætter. Det var livsglæde, det som dufted! Han tænkte ikke længer på, hvem var den stærkeste, han tænkte at de to vilde det samme i alt! Han misted stemme, tog om hende, løfted hende op, bar hende som en bylt rundt hjørnet til løedøren. Nakken faldt tilbage, haken stak frem, læberne suged; sjælen bag de træge låk gemte sig i hedt begær.

Men han bar hende forbi døren, rundt om løen; han blev gående med hende i fanget, rundt rundt, — det var et mylr av livsviljer han bar, uden spindelvæven, som dytted; det var livets skoggerlatter han holdt om. Han gik og gik, til han kendte livsviljernes klare mylr kry inde i sig selv.

«Bar du nogen slik?» risled det mod ham.

«Nei; slik bar jeg ingen!» flommed det.

Han slet kroken av døren.

«Nu trak jeg øiet dit ud av skogsusen!» risted hun ham, det gløded og flytted sig dernede i øieparrets dybe tjærn. «Du er stærk! … du er mand!» …

Nu var erfugl-stemmen nær! —

Det var morgen-tåge, da de gik nedover. Det var lydt. Det var stålgrå dug. De snakked ikke.

XX

Det var endda morgen i kystbyen. Ribsbusken knytted endda sin lille bladhånd lunt om dugdråbens glas.

Det var nogen uger efter. De sad under pakbodens tag og vented på lodsbåden, som to mand gjorde seilfærdig bortpå sundet. Herman Ek hadde skrevet hjem, at han opgav examen alligevel — han vilde begynde på Nedre-Foss. Og igår telefonerte han op til bruget, at veranda-værelserne skulde stå færdige.

Det var tidligt. Fiskerbådene styred ind havgapet med spillende sol under tjærebrædd stavn.

«Nu skal du se dem!» sa hun og kneb øinene sammen i stille fryd.

Gløgge fregnete sad de i underbuxen på tofterne; senetørkede seige kropper. De kaprodde indtil for at få bedste plads, knækked keiper, skøv hverandre væk; småsjø fulgte ind efter, hvisked om bryggestolpen — det var som der seiled ind med en hel flok av løfter. De krabbed op trappen; én gled, plumped ud i; de satte i en skratt, så det ligesom ikke blev rum på bryggen for alt det ubændige mod på livet. De to lo med; de lo af fuld hals. Den våde kom efter, skuled rundt øierap som kobben, med det stærke ansigt under tafset hår og skæg; han svarte dem, som lo, med onde sviende svar. Og de igen; — men de reiste sig efter det, hver en, og ligesom steg, som bærget efter dynningen.

Herman Ek så i en blink hele deres liv, der de leved ud fra sin egen store unge tøielige trang til liv — til dette liv, som aldrig fik bugt med dem; uden noget som sigted småt i småt, valgte kræsen mellem kæltring og bra folk.

Det slog ham: slik var de i grunden de andre han kendte, fra han var liden, de han holdt av, de han skydde; alle som leved blev slik — der nytted ingen kræsne krav. Når hestehandleren tjente, så var det på det han tog mer end gampen var værd; — når seminarie-læreren stod på katedret og lærte, så gjorde han ikke det av sandhedskærlighed; — når faren førte en sag eller skifted et bo, så gjorde han ikke det, forat retten skulde ha sin gang; — når doktoren stamped i sne over vilde heier, så var det tanken på honoraret, som bar ham; — og prosten smøg ikke i samarie og prædiked forsagelse, hvis menigheden slutted med offer. Alle var lige — det var bare evnen til at leve som var ulig.

Han blev ikke færdig med at se på fiskerne; han boltred sig i et hav av gemyt, et hav av latter. Han så længer frem, når evnerne til at leve blev prøvet: — de sloges om hvælvet derude i storm! de bedrog hverandre, hånte hverandre! de stjal, de løi! — ja gud ved hvad de ikke gjorde! Men hvasse tanker la ikke livet ødt, og de reiste sig efter de sviende svar, med øiekast som tindred mer end lyngblad og sol indpå moen! De var fri spindelvæv, som dytted om sans og om vilje! …

— — Det var ondskap det at tro på det ondes magt i verden — vel! så trængte livet en sjøsalt dråbe ondskap! — Og det risled gennem sindet og svimled, når han mintes blikkene på Sørbærg’s hybel — så utrolig langt var de øine væk! de smuldrende karakterer, de slidte viljer — det var ikke deres ondskap livet trængte!

— — Å dette land som han var glad i det! glad i småkæltringerne, glad i krøblingerne med al den latter og alt det lune, som lå ligesom brændevinsflasken op i lediken stukket unna for præst og de rene lutherske lærdomme! — Nu var han færdig i sindet til at komme hjem.

«Mennesker! mennesker!» sa Tordis Hval og kneb øiet sammen i lykke.

«Du har så ret,» sa han; «vi må hjem igen til disse!»

Hun lo fra alle de små smilehul:

«Ud av moens sus, ja; — og ind i menneske-mylret!» —

— De heiste seil og stod ud sundene for den svage blå bris. Herman Ek sad stille på luken og så på lodsen og lodsgutten.

— — Alle var lige, ja! det var livets dybe mening det — en fik gjøre den til sin; det var redningen for dem, som til ingen nytte hadde lært at leve med kræsne krav, vandre de syge hensyns sti. Det menigmand kaldte godt og ondt, lå som en strøm med sin bagevje langt bag dem — de var begge over den forlængst, han og hun …

Det var som det samled sig det han så, til et eneste ansigt, hvor sol smilte; der sad ligesom en tør liden stille mand tæt ved på luken og vented. Han så på den fremmede og nikked, uden angst — de var kendinger fra før, og smilene lyste. Det var på en vis spøgelset, som nikked stolt, fordi han sad med denne sjøsalte troen på alle og alt, hvor sigtende kløgt ingen magt hadde, hvor farens kræsne syn vided sig, — det var jo skipperblodet i ham, som adledes ved hende. Ansigtet nikked til det hensynsløse ubændige mod, som skrek freidig: «Jeg er glad!»

Da var der ikke plads for genfærd mer. Det var væk som et vindpust. Det var fuld høi dag ovenpå en morgen, som tindred mod ham av menneske-blik, blændende, dårende, døvende. Nu var han færdig i sindet til at komme hjem!

— Det var fire mil at seile. Det stilned, så det tog dagen. Det var grå sommernat, da de gik i land i sin egen småby.

«Kommer du au!» grynted det hæst, det var gamle Stenshoug; han gik fuld på bryggen i skjortærmer og vifted med det røde lommetørklæ. «Ja nå kommer dere sættandes. Jaja. Jaja.»

Han tog Herman Ek i hånden, stod med den længe gemt i sin våde svede lab:

«Tømmerlensa er sprængt gut! de ligger og dupper i havdynningen som bortkommet tømmer, for al slags strøm, for al slags vind. Her en dag kom Sigvart rekandes au. Det går tilhavs med det, ser du, altsammen — tømmerlensa er sprængt!»

Det smelted bort i gråt og sved og klisne håndtryk:

«Det er en stor tid vi lever i. Jaja. Jaja.»

«Er Deres søn her!»

Stenshoug slap hånden:

«Min søn reiste opover dalen.» Tordis Hval slap Herman Ek’s arm, stod forsagt og så ind i sommernatten.

«Min søn sier du!» lo han så. «Dere er nu brødre da så at si på farssiden,» hvisked han. «He-heh. Den far din var en rakker!» Det lynte; det var som han kasted med kampesten. «Jeg går her endda og lever av den håndsrækningen jeg gjorde ham dengang.»

Han gled fra dem:

«Å Syversen far! Syversen far!» vifted han med lommekluten og gråt igen. «Nå har dere vunni spel, tømmerlensa er sprængt Jaja. Jaja.»

Herman Ek stormed op på hotellet. Tordis Hval fik også et værelse der; hun vilde ikke hjemom og hilse på far og mor.

Herman Ek lå i sængen og tænkte på sin nye bror: det var som faren hadde sagt — der var ting hjemme han ikke kendte til! — —

Det gik vart i en dør; det gled hidover gangen på matten; det kom ind. Det satte sig stilt på sængekanten, tog ham i hånden: — det var da så mange mange, som hadde en bror på samme vis! — —

«Du!» risted hun ham med et. «Husker du da du lugged mig i Fossum-lysthuset? Din hånd var goere end Sigvart’s. — Men jeg forstod først alt, da jeg kom i sæng den aften du fulgte mig fra ballet!»

Hun klapped ham på håret og nedover tæppet: «Husker du løen ind på slåtten? Du tog menneskerne op i dit sind, da du blev min, — for livet som det leves av menneskerne, det er alligevel alt — livet som ligger bagom retninger og standpunkter, livet som ligger fremmenfor skogsusens lammende trolddom. Jeg måtte bare ha troen igen på min magt over dig, og det fik jeg først, da jeg så, du tog menneskerne op i dit sind og jaged det andet ud!»

Hun klapped og snakked; hun løste håret og lod ham ta om den bløde flette: «Du! husker du Fossum-lysthuset?»

Hun sad derinde på sængekanten, til morgenen kom og de vented gutten, som pudsed sko. Hun kyssed og ba sagte:

«Nu må jeg ikke miste manden i dig; for manden i dig er min!» — nu hadde de jo sammen fanget den stærkeste vilje ud av de rare viljers bundløse dyb! — —

Hun listed sig mod døren, vendte sig: «Å slip ikke menneskerne for dette!» sa hun.

Han sovned med hendes smil over sig, det blinked som fra en stjærnehimmel.

Dagen efter stod gamle Stenshoug udenfor hoteltrappen rødøiet og hutred — han hadde ikke fåt morgenølet.

«Du har samma læberne som mor di,» sa han. «Jaja. Jaja. Det er en stor tid vi lever i!»

— De kørte opover dalen, hans egen dal; de sad i stolkærre og nikked i takt med de myge skæker.

Herman Ek sad og lytted til hjulenes sang i den grusete vei og tænkte; — livet var vist en sandhaug ligesom den indpå moen; han syntes idag, det alligevel begyndte at risle og trille så småt med sandkorn fra de bratte tørre skrænter. Han sad og så farens rædde blik; han skønte det nu, det var nok ikke bare kulturblodet her, som slog så forsagt for morens energi; det var sår gift, var det, fra den gamle skyld, som sved i øiet! Det var kulturblodets vege sky for hende han gjorde uret hver evige dag.

Han gemte sig unna de enslige stunder derinde på kontoret, sad og lytted skræmt til den stille røst. Og angst og mørke fødte nye døvende syner i ham. Hun listed sig efter, greb hans blik på vandring — hun vidste ikke hvor langt, hun ante bare dets gang; hun kendte heden fra det gamle vege blod, som flød herreløst ud mod de mange mange, drømte viltre døvende drømme. Så skød den blege skinsyge op, stridsindet, giften, som tilsidst spredte redets yngel; — det var hans øies dåd, når det gled ud på de tause vandringer, det blev såret, som væsked og tæred hendes sinds og legems saft.

— — Og så kom en dag, den sidste høst han var hjemme, vissheden, som retted hendes ryg for sidste gang til skinsyg kamp — det var mod gamle Stenshoug; — hun trængte jo den faste råhed, som hun selv eied, det stærke blod, som samled sig og bare randt én vei: han måtte væk! — Gamle Stenshoug gik endda og tænkte på hendes læber — de stærke sind stunded mod én! … men der var noget, som hed pligt …

Tordis Hval kendte, at han tænkte tungt: «Å slip ikke menneskerne for dette du! — for så mister jeg også troen på mig selv.»

Herman Ek risted tankerne av sig: — nei! det skulde ikke risle og trille sig til et skred av alt det, som var bygget sammen, av alt det, som han hadde levet sig frem til! Her sad han jo i et tog til et stort gilde, et vældigt tog av lyse forsæt! — — og moen og minnerne hadde ingen magt! — — Hjemmets ødslighed, som tynged og pressed sorgtunge danseslåtter ud av hans bryst, moen som tog imod ham med sin såre helg, — denne forsagthed hvor morens mod valted uden grænser, — ud av dette hadde damen på bryggen hentet ham nu, ud av disse stemningers dådløse leg!

«Jeg vil ikke slippe dig; jeg slipper dig aldrig i verden,» sa hun.

Han smilte; — nei, han kørte jo lige ind i det levende yrende liv, ind i menneske-mylret, hvor alle var lige gode, hvor sener straktes og blikke stak, næver knyttedes og sinne brandt, — ind i det livsrå liv; … de gale streger! de lure kæltringe-kneb! … alt det som der lå sky i hans blod for lige fra barnsben!

— — Det var dette vilde som var det herlige, læske sig i den vældige flom av viljer! det var det, som tiden trængte, han og alle, evnen til dåd! — —

Han sad rig og tryg og lo; nu turde han komme tilbage igen til dalen — han sad her med en sjøsalt tro på alle og alt! Der var piblende glæde i græsroden, menneske-smil under hver busk! — —

— Og dagen gled nikkende. Skifte efter skifte. Det gik gennem små tørre moer og langs elvens fossestryk.

Han blev så stille opover dalen; han sad og undred sig tilsidst: — var det moen som alligevel var efter ham? — —

Det skumred; de stod i stuen på det sidste skifte og vented på skyds; han så ud imod moen. Hun stilled sig mellem ham og vinduet.

«Hvad er det øiet dit leter efter!» sa hun hidsig.

«Efter ingenting, Tordis!»

«Håh!» pusted hun forsagt og snudde sig bort. «Der er for mange sind i dig! der er ligesom ikke bund at finde.»

«Du likte det dengang i Hartung’s have,» smilte han stilt.

«Dengang ja. Men nu har jeg set, at det er fordærvelsen.»

Det blev stilt. Så hun, at hans blik også gled ud på vandring? mente hun, at hans blod randt mod de mange? — —

«Bare holdt av én gang?» kom det så med ét, let som et indfald, men under indfaldet lued det.

Ja én gang, på den måde!» lo han lige let og trodsig.

«Bare én gang!»

Og han svarte det samme. Hun så langt på ham, sa stilt:

«Men så var der noget bagenfor hende igen, som du holdt av?» Hun kasted sig om: «Er det moen igen, øiet dit er på vandring mod nu? — tror du, jeg vil dele med nogen!» kom det brått og mægtig.

«Men du,» skyndte han sig at stanse hende; — «du har også holdt av!»

«Ingen gang på den måde!»

«Jeg kender det på hånden: den har trykket før. Jeg hører det på stemmen: den har lokket før.»

«Ingen gang på den måde!» tramped hun.

«Sørbærg!» sa han; det var hånden, som bævred.

Navnet blev så underlig stort, at det fyldte stuen og vilde kvæle. Hun misted smilehul indover kindet.

«Sigvart Stenshoug!» la han til; — det var vel erfugl-stemmen.

«Ingen gang på den måde!» gentog hun tonløst. «Jeg rømte jo!»

Men så retted de sig begge til nye svar. I det samme kom gutten ind: — nu stod skydsen udenfor! sa han. —

— Han sad og lytted til hjulenes sang i den grusete vei og tænkte; — der var det der — stridsindet og moens sus! — det lå som stille blank dynning i sindet, som løfted sig lumsk før storm, endda uden at briste.

Men han risted tankerne av sig. Karjol-ryggen puffed; han tænkte igen på mennesker, — han mintes kæltringen bag i blikkene — der var det kraften sad, det ny som skulde bli! Han tænkte på det livrædde sidekast i øiet, som lurte, tænkte på de umælende stordyr, når hujende skrik fyldte struben, og bamse-kloen kradsed, skoleholderen, Furutveits-kaxen, hestehandleren! — det var det ny som skulde bli. For alt som vilde leve, hadde lige ret til at leve!

Han tænkte på det lyse stærke, han kørte ind i, på arbeid og maskinernes støn, på bygdesladrets små fine masker, som han vilde late som han aldrig så, på de glade veranda-værelser, hvor smile-hullerne skulde hvirvle sig tæt indover hendes kinder som før.

Han sad med den sjøsalte tro på alle og alt. Men hun sa ingenting.

Det var lys i vinduerne på Nedre-Foss. Veranda-værelserne stod og vented stille gennem fossestupenes tunge dur.

Det var i grunden høst herop i dalen, og løvet var mørkt. Det var så mørkt ude, at den hvide flagstang blev mørk med.

Sigvart Stenshoug stod nedenfor trappen og tog imod dem. De hilstes; men Tordis fik det travelt med plædet i vognen, vilde ikke ta ham i hånd.

— Han bodde i stuen lige ved på anden side broen, sa han; han hadde været bortom i et væk idag og spurgt efter dem.

Herman Ek blev så stille, da han så ham: «Nu ved jeg, hvorfor nakken din ligner så fars!» sa han.

Den anden smilte: «Din far købte mand til min mor for en seminarie-lærerpost.»

Tordis Hval sa gonat og stængte veien. Stenshoug svarte ikke, stod bare og stirred fast på hende, med den samme sansesløse magt i blikket som frostaftenen i vår, da hun gled forbi dem på gaden.

Herman Ek så det, kendte det gamle grå lune, som kom med yr sus, … ormen sikler om lynge-busk — tør nok altids stikke …

«Du blir med op?» sa han.

«Hvad skal det til!» skar hun i bleg, hun skalv over hele legemet.

«Han er vel ikke så farlig,» sa han let, med ondt lyn i øiet.

Og så blev han med op.

De spredte reisetøi udover stolerne i veranda-værelset, hvor bordet stod dækket. Men Sigvart Stenshoug gik i sin frak og hosted.

Det hadde ståt kølighed fra strykene i aften; hosten øged; han sprang ud.

«Stakkar Stenshoug!» sa hun.

Herman Ek gik ud på verandaen, så ned i haven.

«Her står han og hoster blod,» smilte han.

Hun lytted, sa ligesom til sig selv:

«Han holder alligevel av mennesker han — der er det bund at finde.»

Herman Ek stod og stirred over fosselarmen nordover dalen; — hendes stemme hadde fåt igen den skælvende erfugl-lok, som hørtes så langt borte. — —

«Han voxer kanske som bonnetampen han, med årring truværdig udenpå årring?» hånte han.

«Du!» kom det som et let indfald igen. «Var det indpå moen der du holdt av den gang?»

Han vilde ikke svare, tog efter hende. Hun flytted sig unna.

«Jeg væmmes —!» skrek hun ude av sig. «Jeg væmmes, hører du, ved denne moen, som griber grisk efter mig! Den er sleip og ækkel og fæl! — dette nationale det er mer end spindelvæv, det er slim over viljerne, uendelig slemmere end det i lungerne; det har dræbt flere liv end nogen tror — denne fela og dette maulet og hvad det er for noget alt!»

«Det har så!» sa han stille og strid, med morens faste læber; han var ikke ræd for det som dræbte! — —

«Uendelig slemmere end det i lungerne, hører du!»

Han stirred ind i blikket, som skummed om ordenes had.

Så kom Sigvart Stenshoug ind igen. Hun bøied sig, trak i dørskåten; men den sad fast.

«Nu får De hjælpe mig, Stenshoug!» ropte hun.

«Det er ingenting jeg heller vil,» sa han stille og forsagt

Herman Ek hørte ikke; han stod og lytted; — der svinged en gig indpå havesanden. Det sang i hjulene gennem fosseduren. Det banked på ude i gangen. Der stod et blegt hode derude. Det var faren.

«Velkommen til dalen igen Herman!» hvisked det vart. «Mor vil gerne se dig!» — de skulde bare herned og hilse på ham. — —

«Mor kan komme herop — vi er mange at hilse på, Tordis, Sigvart.»

Han gik ned for at hente moren. Sønnen stod igen og tænkte på den flakkende utryghed i blikket, da Sigvart nævntes — giften sved endda.

Faren kom igen, så skræmt på ham:

«Mor sidder dernede, » sa han bare, — det var som han hadde et sygt menneske i giggen. Sønnen svarte ikke. «Det er dig hun vil træffe, siger hun; hun bad mig si, at ellers så reiser hun igen.»

«Reis! reis!» skrek han; han stormed ind fra faren i gangen, udpå verandaen, skrek ned: «Reis! reis!»

Han blev stående stille derude i stærk pust, hørte giggen bli væk i fossesusen; — der var de sprukne hænder igen — arrigskab, stridsind, vanvid! De fremmede viljer skulde ikke ind, koste hvad det koste vilde! Der stinked hverdag av et hjem og en mor! — —

Men han blev stående længe. Han så ligesom hendes stride ryg. «Jeg vil ha søn min igen!» sa det tungt udav dur og mørke. Han lytted: hun hadde ligesom sagt det så høit, at fossesusen stilned. Det var som mors-skinsygens kval suged ham med sig opover moen.

Tordis slog dobbeltdøren op og lo ud:

«Papirlygterne Stenshoug! —— de ligger i kofferten. Vi vil ha kulørt lys! — rødt lys, blåt — alslags lys, som skærer og leger i øinene! Vi laver skanse om os mod moen og det som spøger. Heisan, her er fest!» knipsed hun.

Stenshoug kom ud på verandaen med lygterne.

«Det var blod i det, du spytted dernede!» sa Herman Ek høit. «Du lurer os ikke!»

Stenshoug krølled papirlygten sammen. «Nei!» skrek han og fik en hoste-ri.

«Jo, det var blod i det! du er dødsens bleg.»

Det blev stille; bare Stenshoug som hosted. De hjalp hverandre, hængte lygterne i kroker under taget.

«Heisan, her er fest!» skrek Herman Ek.

«Heisan, her er fest!» svarte de andre.

Lygterne svaied sagte for vinden, lyste på rad som skanse mod moen, tænksomt, med stille mening. Og de spiste aften på den hvide duk, med rød vin i de glitrende glas. Indfald og ord fløi som vilter fosse-sprøit. Hun lo, så det skingred ud gennem dobbeltdøren — det var som lynglimt, som kløved i trods moens store stummende nat. Herman Ek lo. Sigvart Stenshoug hosted og lo — det øged til en latter, som tog søvn fra alt, som leved langs dalsiderne.

Sindene skalv, mens glæden larmed over rædde læber. De drak glas efter glas. —

«Heisan, her er fest!» lo hun, da hun gik; der hadde været erfugl-stemme i alt, hun sa.

Det knepred i værelsets lås. Det gav et sæt i dem begge, da hun dreied om nøklen; der var slik forunderlig vanvittig vilje i smældet. Der var noget som brast.

«Der var blod i det, du hosted!» nikked Herman Ek tonløst fremfor sig for at komme fra smældet.

«Der var ikke blod!»

Herman Ek sad og tænkte ind i mørket; — han vidste ikke ud eller ind. Den stærkeste vilje, som de hadde fanget sammen, var plumpet udi igen for ham, den sank tilbage i de rare viljers bundløse dyb; og han sad med Fossum-stuernes skinsyge skygger om sig, det underlige vilde stridsind. Tankerne samled sig til store tunge dråber, slap ham, tungsindige som træge dryp under tagskæg, kom og gik, — der var ligesom så liden mening i at komme herop, når sindet ikke var mer færdigt. — —

Den anden bad ham gå en tur indpå moen.

De gled stille ned trapperne, bortover sanden i havegangen, hen imod broen. De sa ingenting. De stansed ved enden av broen, der rækværket var slut, stirred ned i det, som skummed og dured under dem. Med ét så Sigvart Stenshoug op — i blikket var det, som han kasted med skarpe knive —, skrek fra ligblegt ansigt:

«Jeg fortalte hende ivår det, som du fortalte mig, om hende i dølestak indpå moen. Jeg fortalte, at du ikke holder av nogen.» Han hosted voldsomt: «Jeg! jeg! jeg! — at det er det store brede, som ligger bagenfor den enkelte, bagenfor menneskerne, — som har magten over dig, moen, susen, hjemme-minnernes skygge; — du ligesom din vege far!»

— Herman Ek stod og stirred på det blege kind; han der klored hidsig efter livet med brystsygens udtærede fingre! — —

«Hun ser, at du ikke holder av hende — ikke nogen holder du av! du synes bare synd. Ja jeg hadde ret!» jubled han. «Det er det, øiet dit tænker her gennem moerne; du er for feig til at si det, men hun skønner det — hun skønner det!» Hosten kvalte stemmen.

Herman Ek retted sig smilende: «Der var blod i det du hosted!»

Han stirred igen, sa hæs: «Husker du lysthuset på Fossum? — Jeg vil ha hende, om hun rømmer fra mig aldrig så meget! — Jeg har også hat fletten hendes i mine hænder!» Han bøied sig og så ned i fossen; det var som nakken lokked og ægged. Herman Ek knytted hånden: han kunde nu ha vist hende derinde bag den lyse gardin, hvem var stærkest! bare et puf i ryggen, så bar det udi over det glatte bærg! — — Men hånden tog blødt under håret om denne nakken, som ligned hans far.

«Ja, vi har slås om fletten før, Sigvart,» sa han stille hen for sig.

Han kendte gennem mørket; hvor der tindred menneske-smil over den andens blik, — han var vel tanken i hendes stemme, når den såre erfugl-lokken kom.

Han blev stående igen ved enden av rækværket og se efter ham … gik han forbi stuen? Han listed sig efter, kunde ikke se for mørket. Han stansed: — jo han svinged indpå broen, gik forbi stuen! — —

— — Han hadde det stærke blod, som samled sig og bare randt én vei! Han hadde alt glemt smældet i låsen! — —

— Herman Ek stod længe og tænkte på sig selv. Han tænkte på elgsporet langs isflaten, som ledte sig frem på slump krok i krok, uden mål, — det grænseløst forsagte og det grænseløst vilde — naturlivets uudgrundelige stridsind, dette som løb jævnsides inde i ham og ikke vilde mænge sig — arven fra far og mor. — —

Han bråvendte, skyndte sig indover moen; — hjem igen til moen — did gik det store vældige tog, ikke til menneskerne, for han orked ikke al den sjøsalte tro, som trængtes. Moen nådde dybder i ham, som livsviljernes rus ikke hadde nådd, fordi den hadde sunget ind til helg, da barnesindet blødte; moen rørte ved kimen i hans sind, de inderste årringer; — for alle så voxed de nok med årring troværdig udenpå årring — de la sig bare på forskellig vis hos hver. — —

… Det lusked tungt over veien lige foran — det var vel en ragget bamse! I en sving stod han lige indpå et blegt ansigt — det var vel disse stille ansigter han kendte fra liden; de skød op av moens sand. «God kvæld!» hvisked han; men ingen svarte; og det gled væk. «God kvæld du!» skrek han efter det. «Jeg kender dig igen!» Moen slap udover ham alt det vilde den eied — det var underligt liv indpå moen de sorte nætter. — —

Han stormed længere længere ind.

Han pikked sagte på stueruten nord i moen. Det lugted røg av tømret og solstegt ør bark.

Der kom én ud på stille fødder; de lyste hvidt i natten.

… Glad forundret hvisk! — hun hadde jaget hestehandleren for godt nu, sa hun; … nei, så han var ikke forlovet! …

… Der heded ildsluer gennem hans årer. Der rykked krampegråt gennem hans sener.

Der sænked sig sår helg over de to.

«Du er det lyseste lys i mit liv,» sa han.

«Æ eg!» lo hun.

Hu-hi-huh, sa det langt indpå moen, det var igen som hver sans gøs for umådelige vinger.

Indhold

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V

- VI

- VII

- VIII

- IX

- X

- XI

- XII

- XIII

- XIV

- XV

- XVI

- XVII

- XVIII

- XIX

- XX