Om denne digitale utgaven:

Denne e-boken kommer fra internett-biblioteket Wikikilden[1]. Dette biblioteket, som drives av frivillige, har som mål å utvikle en fritt tilgjengelig samling av all slags litteratur: romaner, dikt, tidsskrifter, brev...

Vi formidler bøkene våre gratis, og tar utgangspunkt i bøker som ikke er beskyttet av opphavsretten eller er utgitt under en fri lisens. Du kan bruke bøkene våre til et hvilket som helst formål (inkludert kommersiell utnyttelse) under betingelsene som forutsettes av Creative Commons Attribution-ShareAlike 3.0 Unported[2]-lisensen, eller GNU FDL[3].

Wikikilden er hele tiden på utkikk etter nye frivillige. Vi kan ha gjort feil da vi digitaliserte denne boken. Du kan rapportere dem til denne siden[4].

De følgende brukerne bidro til å digitalisere denne boken:

- V85

- Rocket000

- Boris23

- PatríciaR

- AzaToth

- Bromskloss

- Bender235

- Tene

- KABALINI

Omslag, layout, og bytte av aa til å gjort av Lars Næsheim, 5/5/2014. Omslaget er en bearbeidelse av et fotografi av Fjærland tatt av Arild Nybø, og lagt ut på Flickr.com under en dele-bearbeide-ikkekommersiell Creative Commons lisens (CC BY-NC-SA 2.0)

1. ↑ http://no.wikisource.org

2. ↑ http://www.creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0

3. ↑ http://www.gnu.org/copyleft/fdl.html

4. ↑ http://no.wikisource.org/wiki/Wikikilden:Kontoret

Huldren

Hans E. Kinck

Kristiania

1892

I

Det var så trivligt og så varmt borti ovnskrogen her i præstegården.

Vetle-Ivar hadde netop sat sig på en skammel. Hodet var stort, sad nedpå brystet ligesom. Svart hår; runde, mørkeblå øine, med lange øienhår og stærke bryn over. Anletsfarven var grå, men under øinene lå en mørkebrun ring.

Han så sig var rundt om.

— — For en stor speiel præstefolket hadde! Den stod på sned opfra gulvet og rak lige op i taget næsten. — Og slig en voldsomt lang blôm, som gemte sig av ind under den hvide gardinen, kom igen og gemte sig av attl den nådde helt fra kroghyllen her op ved ovnen nedover til døren. — I vinduet var det og fuldt av fine blômer.

— Det var så lyst og gildt! Lampelyset lå stærkt på bordene under de røde papirskærmene. Det var noget andet end tyriflisen fra gruen hjemme hos moren på Leite!

— Og så blødt og stilt alt! — Det var så langt borte, uveiret udenfor. Høststormen kunde få druse på, det den vilde, og gerne drive regnet mod vindusruden i store dråber, som siled ned og småsmaldt mod sprosserne. — Og hvad brød han sig om, at en og anden gren fra vedbendsbusken skrabed og knirked i bordvæggen og napped i snøret, som holdt den indtil! Og der fôr ikke noget rykk av uhygge gennem ham, slig Som hjemme på pladset til mor hans, hvergang et blad kom seilende mod ruden og krafsed nedover. —

Han snudde sig om mod præsten, som spaserte op og ned på gulvtæppet med svart lue på.

— — Å, så snil han var den gamle præsten, at han vilde ha ham og mor hans her i kvæld! — De skulde være med og arbeide klær til nogen fæle fo1k, som kaldtes hedninger, og som bodde langt, langt borte, så langt, at én stod i fare for at dætte udfor og bli væk med det samme, når én vilde reise did; præsten hadde sagt, at de leved næsten bent under dem. Han var det og skoleholderen, som først hadde fåt besked om dem. — — Disse fæle folkene hadde ikke klær; de gik splitter nakne midt på dagen. Det skulde de ikke gøre længer nu. Og derfor sad mor hans her og sømmed understak til kærringerne, for de laut ha klær først. —

— — Hun sad der borti sofaen, Eli, mor hans; — hos præstefruen, gigtbroten og mager og bleg. Præsten hadde selv sagt, at Eli Leite skulde sætte sig der.

Det var blit aldeles stilt, da hun kom ind i stuen med Vetle-Ivar. Men så med ét begyndte kærringerne at kviskre og tiske så småt. Ivar skønte ikke, hvad det var, bare tog mor sin i stakken.

Men præsten så op: «Jeg har selv bedt Eli komme idag,» sa han alvorlig og la vægt på hvert ord.

Så tagde de. Bare Vetle-Brita, som sad med et nøste, vilde ikke gi sig, så Ivar; hun la sig fremover til Pera-Jon’en, en av ungerne,som sad på andre siden av ovnen, og kviskred høit: «Ka ska Huldrå her i præstagaren?» Hun kaldtes almindelig så; hun bar slig mængde hår og hadde en kryll på ryggen og gik foroverbøiet; — og kanske det var for de blå, stive øinene hendes også. Det var bare ungerne, som brugte det navnet.

«Ja; — å sitja i sofaen og!» svarte Pera-Jon’en.

— — Men det var det samme. Præsten likte mor hans, det var greit, det. Så kunde det være slig slag, hvad Vetle-Brita sa! — — Nu fik hun sidde atved præstefruen, mens mor til Brita, Lisbet Holmen, måtte sidde ved bordet henved ovnen næsten.

Å, præsten var en gastakar ligevel! — — Ivar sad og lydde på det bløde knirket fra stegene hans. — — —

— Der kom en svær vindflage, som rusked stærkt og sled bortefter husvæggen. Præsten gik hen til ovnen og la hænderne om den, én på hver side. Så snudde han sig, strøg den ene hånd blødt om den anden og så nedover stuen, hvor kvindfolk fra bygden sad og strikked for hedningemissionen; siden, ud på vinteren, skulde der være udlodning og trækning oppe i skolehuset.

Ja, han hadde bedt hende Eli Leite komme derind denne mandagskvælden. Det glæded ham at ha hende her; hun var på omvendelsens sti.

Eli Leite hadde stjålet en sau fra enken på Neset, nu sidste smalehentingen fra fjældet var, og merket den om med sit merke. Hun hadde nok længe nægtet og synt dem, at merket i øret var hendes. Men på resten måtte hun gi sig. Folk så, der hadde været et andet merke før i øret; det var jo og så snøgt gjort at lage et «svalemerke» av en «kluft» — bare at klippe en vik indover i øret på sned, så stykket gik ud. Mange kendte også sauen igen på andre ting. — Og så trued de på Neset med melding til lensmanden.

Da var hun kommet ind til præsten rent overgit og hadde angret inde på kontoret.

Og da var det, han bad hende komme igen idag. Hun kunde ikke fortjene noget ved det, det måtte hun ikke tænke; men en Gud velbehagelig gerning var det, som øged evnen i én til at tro og bøied hjærtet. Det kunde en så stor synderinde som Eli Leite ha godt av. — Hun hadde ikke hat noget pent ord på sig, den tid hun var ung; hun hadde hat lag med forskellige løskarer, påstod folk; men støtt hadde hun været heldig til nu på sine gamle dage, da far hans Vetle-Ivar kom. Hun var ikke til at tro nu heller sån, sa somme; men det mente ikke præsten. —

— Præsten kremted; han vilde holde en liden bøn. Mens han bad for dem, som sad i dødens land og skygge, uden håb, uden tro, uden liv, og nedkaldte Herrens velsignelse til deres arbeide i vingården, stod han og så på hende hele tiden; hvad han sa, faldt i god jordbund, det hadde han forståt på hendes anletsdrag og på de Sky, gråtfyldte øinene, som dog endnu ikke turde se op på ham og fortrøstningsfuldt tilegne sig nåden.

Ja, tænkte han, da han begyndte at drive på tæppet igen, op og ned gulvet, og smilte tungsindig, hun Eli Leite er ikke det samme mennesket længer, hun.

Han var så glad! —

De snufsed og snød sig ovenpå bønnen. Så blev det stilt, — bare spøtepinderne, som rendte mod hverandre, og saxen, som en og anden gang gik på det lange bordet foran præstefruen, hvor man skar til klær, der de kyndigste sad.

Vetle-Ivar så bort i sofaen, hvor præstesønnen holdt til. — — Det skulde været så gildt at få spelt sig med ham engang! han var vel en 8 år ligesom han. Men præstefruen råbte på ham, strax han rørte på sig; hun var så ræd, han skulde komme bort til ovnskrogen og lære stygt. —

De var lidt ældre end Ivar, ungerne, som sad opved ovnen. De hadde ikke synderlig at gøre. Et par jenter holdt på at nøste. Men Pera-Jon’en sad og kasted træspån bag ovnen på Vetle-Brita, som var nærmest; stundom traf han og stundom ikke. Og Brita hev igen.

Mor hendes, Lisbet Holmen, hadde siddet og set på det en stund; hun risted på hodet og trued med næven, da præsten var nedved døren, og kviskred: «Ja voga deg berre!» Men det hjalp ikke. —

Nei, dette gik ikke; præsten kunde komme til at se det; der snudde han jo opover gulvet igen. Lisbet Holmen reiste sig og gik op mod ovnen.

«Æ ’kje nyste færegt?» sa hun høit — hun så nok, at det ikke var halvhæspet — og la sig udover jenterne, som sad i ring. Hun nådde i det røde livet til Vetle-Brita:

«Æ du ’kje i ro no, ska du få so mykje pisk, atte —, når me kjeme heim!»

Hun snudde sig og gik.

«Nei, dei æ ’kje færege,» smilte hun og risted på hodet, da hun mødte præsten på opvei fra døren.

«Du må gi tål, bedste Lisbet; du kan da ikke vente det.» ,

«Å nei,» sa hun og satte sig. «Bodn æ no bodn, da, kor ein fere.»

«Ja, det var sandt, Lisbet.» Så gik han nedover. —

Ivar sad og lydde på stegene igen; han syntes, det var så leit, dette. — Og endda vilde ikke Brita gi sig; hun skydde ingen ting, når det gik på det.

Mor hendes kunde ikke sy; hun lydde bare også på præstens steg langs tæppet; når han var på nedvei og vendte ryggen til, pusted hun lettere og spøted lidt.

Der sigted Pera-Jon’en, og dennegang fremfor ovnen. Brita huked sig, og spånen fôr videre, klasked indtil speilet med et smæld, dratted så ned på konsolen og slog om en liden esbuketflakon.

Fruen blev var det strax og reiste sig for at se, om speilet var gåt i stykker; præsten fulgte og reiste flakonen. Men kærringerne vendte sig bare og så bort.

«Æ du — æ du spika galen!» kviskred ungerne til Jon, som sad og så ned, stille, som synden drypped av ham.

«Hvem var det av dere, som gjorde det?» kom så præsten hen og spurgte; ungerne kendte, at sinne og godlynthed rann om hinanden.

Ingen svarte.

«Nå da barn?»

Atter stilhed.

Så risted Vetle-Brita let på hodet og la håret bag øret. «Da va han Vetle-Ivar, so heiv ette meg,» sa hun.

Det var nett passe; mor hans var så ilskefuld og stygg til at skændes med mor hendes. — Og nogen måtte de jo nævne.

Ivar rørte på sig. «Ve du teia!» Det var Låvikj’en, som spændte ham i foden.

«Ja, da va han,» sa alle med éngang.

«Ne—i,» kviskred han og var på gråten.

Eli Leite hørte det borti sofaen:

«Da va ’kje guten,» sa hun; «da va einkvan anen — eg såg da.»

«Jau, da va han Vetle-Ivar,» svarte ungerne.

«Ja, da va nok da,» sa Lisbet Holmen stilt; hun undte Huldrå dette.

«Nei!» tog Eli kvasst i.

Præsten snudde sig, gik hen til hende og sa alvorlig:

«Du kan da vel høre, alle barna siger det, alle som én.» Han blev stående og se på hende.

Hun le’ed på sig lidt for at si, at de løi. Men så lod hun det være; hun var jo ikke gammel på pladsen.

Han snudde sig langsomt og gik bort til ungerne igen:

«Det hadde jeg ikke ventet af dig, Ivar!» —

Vetle-Ivar var så ræd, at han bare sad og så ned og ikke turde svare.

Så gik præsten bort til fruen og snakked sagte og bad hende skaffe arbeide bort til børnene; de sad jo bare og hang.

«Å du — å du, kor go ein snek!» sa Vetle-Brita, hun snused til sig af esbuketen, som var rendt ud på konsolen. —

Vetle-Ivar sad med vand i øinene og tung-pusted og rækked op en sokk, som en av kærringerne hadde strikket galt. — — Her var ikke noget moro længer! — — Han skotted bort til moren. Om hun vilde gåt hjem nu! — Men hun så ned og sømmed. — —

Og præsten gik vel på tæppet og tænkte på, hvor skælmet han Ivar var. — —

— Nu tog de til at kviskre, ungerne igen. Vetle-Brita strakte sig fremover og spurgte, om nogen vilde tat præstesønnen, hvis han fridde; og så svarte én, at det vilde hun nu ikke betænkt sig på heller, det. De andre fniste og kaldte hende fru Bjørk, slig som præstefruen hed; og så fniste de alle og kasted hodet ned i fanget.

Præsten blev var det og kom opover gulvet mod dem. De tog hverandre i armen og så på hverandre med øine, som irettesatte:

«Oi, du må ’kje læ slik!» sa de.

«Hvad ler dere av da, barna mine?» spurgte han godmodig, men med et snev av mistanke — det var jo andre gangen i kvæld, det var noget der borti krogen. Han skøv brillerne fra panden ned på næsen og så på dem.

Kærringerne le’ed på sig, smilte ubestemt og skotted mellem præsten og den krogen, hvor jenterne sad.

De blev røde og så ned. «Sei da du!» kviskred de til hverandre. «Ja sei berre noke!»

«Nå — vil dere ikke svare mig, småpiger?»

Vetle-Brita så op, rød og med stive øine: «Jau, ho Anna feldte sokkehælen so løie.» Det var den flinkeste, som var blit betrot en sokk at strikke på efter spånkastingen.

«Få se!» bad præsten. Han fik sokken.

«Men Anna er jo ikke kommet til hælen endda!» Stemmen undred sig og prøved på samme tid.

«Hælen seir eg!» skyndte Brita sig; «smal-lædjen meinte eg.» Hun blev endda rødere.

Præsten smålo og blinked blidt.

«Var det det, dere lo av!» sa han og snudde sig.

Og så lo de nærmeste kærringer også, lavt og mildt, det hele var gledet av så uskyldig dennegang; og længst borte, hvor de intet hadde hørt, døde det hen i et mat smil.

«Fedla smallædjen!» kvisk.red flere på samme tid, strax præsten var gåt. «Jau, du Brita æ go!» De slog sig på fanget og fniste.

Vetle-Ivar var færdig med sokken; han stirred hugbunden fremfor sig og småskalv rykkevis — — At ungerne ikke kunde holde sig i ro nu! — — Det var, som han ikke hadde klær på. Ja, om han kunde fåt kommet hjem strax! — — Det var så varmt herinde, at han stod ikke i det. — — — Og præsten var ikke noget til kar. —

— Præsten spaserte op og ned med et stille smil. Pludselig stansed han:

«Skulde Teigland ville læse lidt høit for os nu?» spurgte han; han så hen på skoleholderen, som sad på en stol ind ved væggen ved siden av sofaen; hænderne var foldet om det ene knæ. Sød mund uden skæg, med gråt i øinene.

Han rørte lidt på sig ved præstens ord; han skulde intet særdeles ha derimod, sa han.

«Ja, skulde ikke dere andre også ville det?» spurgte præsten.

«Jau—u,» gik det som en sagte vindflage bortefter bordene.

Han gik hen til en hylde.

«Ja, da æ vel noke åndelegt, vel?» spurgte Eli Leite ængstelig og kasted øinene op på præsten, hun vilde gøre godt igen det stride neiet for en stund siden. «Da ve no eg helst ha», la hun til; hun så ned og pressed ivrig med fingrene på en rynke i understakken, hun sydde på.

Anna Pladset, som sad nærmest, kom med et lavt ja for grandeskabens skyld. De andre lod, som de ikke hørte hende; men længst borte kviskred de sinte: «Høir på utyskje du!» —

«Ja da,» svarte præsten. «Jeg hadde tænkt, vi skulde ta Missionstidenden.»

Han fandt frem det sidste numer til skoleholderen, som kremted og gjorde halsen ren; det var greidt, han grudde. Læberne var knebet sammen til en tut, da han begyndte, så stemmen blev så blufærdig og tynd; en og anden gang læsped han. —

Eli Leite forstod nok, han læste om missionsmarken og arbeidet der. Men hun sad og undred sig over, at theen og kavringerne ikke kom; det hadde hun hørt, de fik, hvergang kærringerne var og arbeided i præstegården; the med sukker og fløde var det bedste, hun vidste, næsten vel så godt som kaffe. Og så de fine brødene til! —

Men i kvæld kom det så sent, klokken var snart 7, den tid de pleied slutte.

Hun så bort på præstefruen; men hun sad stille og hørte efter. — Jaja, hun fik prøve lye efter, hun og. — —

— — Ja, var det ikke storarta, såmeget de fik gjort dernede i Afrika, disse missionærerne! — —

Det var svært, så søvnig hun var ligevel. Hun så sig forsigtig omkring; hun havde vist duppet. — Men det gjorde ingen ting; de sad jo alle og lydde så ihærdig efter.

Hun strøg sig nedover ansigtet og gæsped i hånden. Det var vel heller ingen her, som hadde været så tidlig på han idag som hun — klokken halv fire. — —

— — Der hadde været slagsmål blandt de indfødte, de hadde nok faret stygt med hverandre, — dræbt, såvidt hun skønte.

Men nu blev det borte efter hvert; skoleholderens stemme blev tyndere og tyndere, og munden blev så liden og rund som piben i en nøkkel; længre og længre bort kom det hele. Hun begyndte at få det så godt, slig hvile i blodet og slig stilhed i hodet. —

Med ét så stak et svart hode op, og de ilskefulde øinene glodde så stygt. Det kom nærmere og nærmere, og den fæle karen blev længre og længre. — Nu kom der et skib ude i havet også, det var missionsskibet «Paulus», lastet med bønamænd fra Stavanger, slig som det stod på billedet i Missionstidenden. Og en svær sol høit oppe, som stegte. — Og manden med de ilskefulde øinene la sig på lur efter skibet bag en palme nedi tangen. — — Men så krøb manden op i træet, og det stod ligesom på bringen hendes med svære rødder; der sad han og lurte. Det var blit en svær zulukaff, en stygg en, uden klær, en av de allerværste. Han trued hende og snakked til hende i et grovt mæle:

«Jeg er fra dødens land og skygge,» sa han.

Hun gjorde et rykk; det var så urimelig tungt. Han sad støtt, den karen.

Hun tog spændetag. Jo, nu letted hun ham og træet såvidt; tilsidst fik hun rødderne løs og slængt ham væk ned i tangen.

«Besæt te fant og!» slog hun efter ham.

Hun vogned i det samme. Hun dirred over hele kroppen, slig hadde hun tat i. Lynsnøgt så hun sig omkring, — hun skulde nu vel aldrig snakket i søvne? — Å nei, ingen hadde lagt merke til hende. —

Nu hørte hun thekopperne i køkkenet; det skulde altså ikke slå feil i kvæld heller. —

Skoleholderen var færdig med stykket. «Det var smukt skrevet,» sa præsten.

«Å ja du!» sukked Eli Leite; hun fik slig lyst til at si noget, før theen kom ind; da blev den slig forstyrrelse. «Der æ nok mångein skuffelse fø missionæren dernere. Men so ha han no og mång ei livsaleg stond — ved Guds nåde,» la hun langsomt til, for nu var theen på døren; hun vilde si noget åndeligt, i det samme den kom ind.

«Ja, jeg skulde nok mene det,» forsikred præsten og reiste sig. —

Theen blev budt omkring med en overkavring og en underkavring på hver skål.

«Nei tak, da va skam slikt, verkjeleg og da! — setja kostna på folk!» Så forsynte de sig hver med sin kop og prøved at arbeide videre. —

Eli bråned mer og mer op borti sofaen og blev snaksom.

«Å nei du!» sa hun til Anna Pladset, som sad ved siden. «Igår kvæld hadde eg da so gott, du.» Hun sa det langsomt og syngende og slog de gråtdøbte øinene op.

«So du?» spurgte Anna stilt, hun skønte, det blev noget åndeligt. «Korleisna meine du då?»

Eli så ned og svarte ikke; hun var borte, det så én på fingrene, som pilked på stakken.

«Kanskje du hadde fræmande sjå deg?» kom Anna igen forsigtig; hun vidste, at en bønamand skulde ha tat ind på Leite igår.

«Å ja, da va ’kje frit, du.» Der var stille begeistring i mælet. Eli så op; men så skakked hun på hodet igen og gav sig til at pilke tænksomt på stakken. Der blev ikke sagt noget på en stund.

Så slog Eli øinene op og sa høit: «Han Mons, bønapræsten du veit, kom inom te meg å guten; å so sat me å song samen å las heile kvælden.»

Hun så bort på præstefruen, om hun ikke skulde ha hørt det.

Anna Pladset la den ene hånden op på den anden og sukked:

«Da æ kostbart te få slikt inom dørå.» Hun så ind i den andens ansigt: «Ja, da æ da verkjeleg og, da.»

Så sukked de begge. —

— Men ved det andre bordet bort ved ovnen sad kærringerne og skulte. Der sad Lisbet Holmen, høi og rank, mørkebrun bud med svarte øine. De hadde skændtes mer end én gang, hun og Eli Leite. Men Lisbet var vakt nu og var begyndt at komme i præstegården disse mandagene, så nu hændte aldrig sligt midt på lyse dagen mer, — udfra hver sit nes, så folk hørte det over hele stranden og fik sig en latter.

Kinderne hendes var blit let røde, og øinene stive. Hun hadde set sig sint på den kviskringen og tiskingen der borte i sofaen; det var da ikke måde på heller, slig som Huldrå gjorde sig til for præstefruen.

Sidste mandag hadde Lisbet hat plads der i sofaen.

Hun hadde spøtet galt og rækked op, så det spraked i sokken. — — De snakked om kalkede grave! — Hun nikked truende med hodet. — Ja, hun skulde nu få høre det engang, at hun hadde stjålet sauer og merket om; det skulde ikke tråkkes ned på den måden ligevel. —

Hun knepte læberne til.

Præsten spaserte forbi i det samme og kom bort i den ene strikkepinden med hånden.

«Eg merkte præsten, eg,» fjased hun. Stemmen var klar og stærk, og det skalv lidt i mælet.

Præsten snudde sig, trak brillerne op til øinene og så usikker på hende. Men hun lo så stilt og hjærtelig en lang stund lige op i ansigtet hans. Der var ingen svig her, så han; han likte den gode, åbne latteren, den gjorde så godt. Og så smilte han og gik.

Guro, som sad ved siden, nidstirrede på Eli Leite for at se, om hun ikke blev var det, som blev sagt.

Men hun sømmed trutt på understakken, lange, stærke sting, uden at se op.

«Å, da merkje går no ut att, da,» sa Guro, så på præsten og smilte uden svig. —

— De hadde bedt farvel og var kommet udpå tunet. Det regned, og de kvælved overstakken over hodet. Vetle-Ivar holdt mor sin i stakken.

Lisbet Holmen gik ved siden af Guro:

«Veit du, dei merkje smalen sin om hausten på Leite i år?» Det blev sagt høit, så Eli Leite skulde høre det. Hun tagde, de andre fnizte.

De gik en stund uden at si noget. Så stansed Lisbet Holmen brådt. Det terged hende, at Eli tagde. Hun snudde sig om mod hende og skalv i mælet:

«Eg vilde no skæmmest, var eg so deg, te koma i præstagaren no.»

«Vorherra er de hoffærdige imod, men de ydmyge giver han nåde,» svarte Eli langsomt og tydelig; hun dirred af sinne.

«Smala-tju!» svarte det. «Jau du såg meg ut so ei ydmyg ei, du, der du sat i sofaen å knixa mæ hove å lite visste, kor du sku gjera tå deg!»

Så blev det stilt en stund.

— — «Å ka æ da, Mons’en kjeme so støtt te deg om kvældane fø? — — fø te lesa å syngja? — Jau vist! — — Monsa- —!» Hun sa ikke mer; men der kom en slig pust efter, at alle skønte, hvad det var, Lisbet Holmen mente, selv om de i mørket ikke kunde se gæpet i høire mundvigen hendes.

«Å, — ei slik ei kan du få vera sjøl, da!» skreg Eli i.

De andre gik; de var rædde, præsten skulde få høre resten. Men Eli gik efter:

«Du ha nok gløimt, du lite vann gå te kjyrkje den dagjen, du sto brur, — so tjuk va du.» —

De slog op en skratt de andre: «Nei, no har eg alder høirt so gale likavel. — Hui-j,» lo de længe efterpå.

«Da va fint sagt!» sa Anna Pladset; hun greb anledningen til at bytte parti nu, hun var kommet bort fra sofaen. —

De drog Lisbet Holmen med sig bort over veien; hun fik ikke lov til at svare, det var jo lige udfor hagele’et til præsten.

Eli stod og pusted ujævnt. Hun hadde svart til pass; slig skulde hun ha det, Lisbet Holmen, som var så selvgod.

«Men Lisbet fek då Per’en på resten, ho likavel,» skreg Guro.

Eli hørte det og tagde.

Jaja, det var ikke noget at si mod det. Det var altfor meget sandt, at Eli Leite hadde aldrig været gift.

Hun blev stående og stirre efter dem; de skulde indover bygden og hun udover. — Så retted hun sig; hun vidste, hun hadde angret inde på kontoret for det også.

Og mørket og braket fra sjøen tog det, og vinden, som gik med langtrukkent dur og kvasse ryst gennem de gamle lindetrær. —

«Ve du kjøpa smale!» skar en unge i bort fra veien; det var Vetle-Brita.

«Tst-tst!» stagged moren. Men de andre lo.

«Da va rett!» sa de.

«Jamæn ho ska ’kje skrika soleis».

«Jamæn da æ sant.»

Lisbet Holmen lo: «Ja da æ so; men da hjælp’ ikje, — ho ska ’kje korser. Bodn ska ’kje læra seg te kadla.»

— Vetle-Ivar skønte, det var noget ondt, de sa om mor hans. Han forstod det alt på det, hun gjorde slige rykk og la på at gå så svært for at komme udover fra dem.

«Jau—u, da æ fine folk!» sa hun bare av og til.

Og han syntes, det var så leit; det var, som de kaldte ham.

II

Det var morgen en prækesøndag året efter. Et stykke ud på våren var det alt, men før den tid, da moren pleied at dra på sommersturen sin som budeie på støilen længer ind i fjorden.

Vetle-Ivar kom ud på helletrappen på Neset, did Eli nu var flyttet, og stod et øieblik og så på kirkeskorne sine; det var første gang, han hadde dem på. Han skulde i kirke idag, han og moren.

Å, det var slig moro!

Han fulgte med øinene bortefter løvskoglien, hvor grå regnskodde lå tæt klint indtil; slig var det også på fjældsiderne rundt om, så fjorden og det nederste av landet lå som under et låkk.

Det var de sidste kirkebådene, han så stak stavnen frem for bærget nu; det var tungt at slide sig frem langs med land mod indblæsten. Sjø kom efter sjø, gled langs neset indover, langtøied sig og slængte skum fremover, tog det igen og slængte det videre, til en fuldlastet båd nådde i den; da måtte sjøen gi sig tilsidst, slig den blev hakket og slåt imod, så den sprang i stykker og skvatt indover de blå kisteklærne.

Der var ingenting, som klared at stanse. Her var liv overalt, liv som vilde avsted; alle var på reis. Og han var med.

Å, det var slig moro!

Han småtonte, ganske stille, og så på skorne igen.

— Og så fine, nye klær, som var blanke av perset endda — med kvitt fôr! — Han strøg bortover armen. Den var våd alt, og glansen gik væk.

Ja, skodden trak sig længer og længer ned; nu var den lige ned i hustaget til gamlelensmanden bort på haugen, og en og anden skoddedott kom indover bærget ud på neset og seiled lige i stuevæggen til mor hans. Det var snart fuldt regnveir.

Han så ind i gangen efter moren; hun hadde nok ikke fåt kirkestakken på endda.

«Eg går op i storeveien å bia deg dar», sa han.

«Jaja», svarte moren. Det var nu søndag, så han fik fare mere, som han vilde.

Han gik over den vesle elven og over jordet op stien til den krokete bygdeveien, hvor folk gled udover til kirken med langsomme og tunge steg.

Han stod en stund og vented. Så så han sig om; men endda var der ingen på stien. — Nei, han vilde ikke bie mor sin; han vilde med i denne strømmen av folk i kisteklær og gå alene; de skulde se, han kunde klare sig selv. Og mor hans vilde ikke si noget på det heller; der var aldrig pisk om søndagen.

Han tog trøien av. Det regned nok lidt, og de andre gik med trøien på; men det var ikke som verst heller. Vestefôret i ryggen var så rosete og kvitt og fint; og det fik ikke folk se ellers. Og skulde han vente på moren, var gerne de fleste gåt alt; nu gik der jo så fuldt av folk.

Han fulgte udover, stapped begge hænder i lommen og lod trøien hænge ned fra den ene armen.

Å, det var slig moro!

Lommerne var så gode og store, og ikke hul i heller som i hverdagsbroken.

Han kom til at gå side om side med gamle lensmanden. Han skotted bort på ham. Nei, han så ikke det kvite fôret i vesten; han gik nu støtt, som han sov, gamle lensmanden. —

— Og når han gik, så lyste det under skorne hans!

Han tog nogen lange steg fremmenfor lensmanden. Det var ingen moro at gå jevnsides med ham.

— — For sålerne under var skrabet hvide. De andre så nok, han hadde nye skor. —

Å, slig moro det var!

Han hadde hug til at lægge på sprang en stund. Men det gjorde de ikke, folk, når de gik til kirken; da måtte de gå stilt og pænt. Han bare småtonte av og til. —

Ved den store stenen ude ved broen stansed han og tog trøien på. Så la han sig bagover mod stenen og så ned; han var ikke god til at møde øinene på alle disse, som strømmed udover.

Og det var det samme også; han vidste, de så på ham og lurte på, hvad det kunde være for en kar, som sad på stenen med ryggen til, i nye klær. Ja, han kendte, hvor folk snudde sig om, efter de var gåt forbi, og kviskred til hverandre.

Han le’ed lidt på sig og fandt frem av lommen de ildrøde pulsvanterne, som moren hadde laget til ham. Så skøv han trøieærmet op og trak dem på, slig at de hang nedpå hånden og lyste. — Bare han hadde hat et perlebælte nu om livet, ned på maven lidt, så det syntes, just som ungdommen! Men, det kunde han altid få, når han blev voxen.

Han gled med strømmen udover igjen, med lukkede øine.

Å, det var slig moro! —

— — De trodde, det var en fremmedkar, en fin fremmedkar fra byen, som var på snøggreis på landsbygden og vilde i kirke for én gangs skyld. Han var av lige så fint folk som gamle lensmanden og sagføreren op i storegården; det trodde de såvist, nogen av dem ialfald. —

Han gik udi bækken med skorne; de skulde bli blanke oppå. Og så var der vel kommet grus under dem også, så de ikke lyste mer; så kunde det også gå bort. —

— — Kanske de undred sig på, om det ikke var søn til præsten, også! —

Det ringed, så det gav et rykk, og folk blev snøggere i stegene. Inde ved kirken snudde Vetle-Ivar sig for at se efter moren, men han så hende ikke. Så ringed det igen, for nu så de præsten borti veien. Han sprang forbi flere; det måtte være for sent, siden det ringed nu igen; han forstod det ikke.

På trappen snudde han sig og så efter moren endda en gang; men hun var ikke ind i veien.

Jaja, han gik ind for det, han klarte sig nok selv. Og det var lige moro for det!

I gangen stansed han og så ind i kirken. Det kunde være moro hernede også; — bli her bare en stund og så gå ud i gangen igen og op trappen på lemmen, for der var det morosomst.

Men op i trappen stod Låvikj’en og Pera-Jon’en og la sig udover rækværket.

«Kom her, Vetle-Ivar! kom her!» kviskred de.

Han likte ikke Pera-Jon’en, siden han løi på ham inde i præstegården ifjor; og Låvikj’en hadde oftere småapes med ham. — Men, det var altid moro at ha følge på lemmen og! Og så så de så blide ud, som de så gerne vilde ha ham med sig, — de var kanske glade i ham alligevel.

Han gled ud imod trængselen bort til trappen, smøg sig forbi flere unggutter og trak i pulsvanterne sine, så de kom længer nedpå hånden.

«Ha du nye sko på deg idag?» spurgte Pera-Jon’en; de klamped jævnsides op trappen alle tre.

«Ja.» Han så ned og var skæmd; skorne til både Pera-Jon’en og Låvikj’en var ikke nye.

De satte sig fremst, borte ved orglet. Det var så gildt at lye på, når det tog rigtig grovt i, så det skalv i luften.

«Å slike pulsvante, du!» Låvikj’en la sig over Pera-Jon’en for at ta i dem. «Ha mor di spøta dei?»

«A, dei æ ’kje fine!» slængte Pera-Jon’en ind, så Vetle-Ivar ikke fik svare. Ivar så ned og gemte hænderne med pulsvanterne i buxelommen.

«Sjå dessa då!» tog Pera-Jon’en det op igen, han trak trøieærmet op og stak pulsvanten bort til Låvikj’en; den var blåletet. Så synte han Ivar den.

«Nei, — då æ Ivar sine finare!» sa Låvikj’en skråsikker.

Jon blev ivrig: «Æ dei da kanske?» lo han og stak den blå pulsvanten borti ansigtet til Vetle-Ivar, som bare så ned og ikke svarte.

«Da tykje no eg,» sa Låvikj’en.

«Nei!» for Jon sint op. «Huldrå kan ’kje laga pulsvante.» Han skøv Vetle-Ivar længer udpå bænken, så han fik mindre plads. «Ho kan mærkja smalen, kan ho,» kviskred han til Låvikj’en så høit, at Ivar fik høre det.

Så blev det stilt; og Pera-Jon’en trak trøieærmet nedover den blå pulsvanten. —

Vetle-Ivar snudde sig rent væk. Dette var så illt; ungerne kom med det støtt, når de aptes med ham, at han var Søn til «Smala-Eli». — — Bare han var blit dernede i kirken og ikke fulgt dem! — men det gik vel ikke an at gå nu, for præsten kom alt på stolen.

Han folded hænderne og stod stille en stund. Så begyndte han at be, da alle hadde hostet fra sig, så han kunde få komme til.

Vetle-Ivar folded hænderne ligesom han; og det gjorde Pera-Jon’en og Låvikj’en også. Alvorlig og Stille sad de og luded med hodet; være alvorlig og folde hænderne, det var at være andægtig, det, hadde mor til Vetle-Ivar sagt. Og det laut én være for al den del, når præsten talte i kirken, om det var så til et brudepar på en virkedag.

Samme præsten var færdig og hænderne faldt fra hinanden, skøv Pera-Jon’en Vetle-Ivar længer ud på bænken.

Så stod de til evangeliet. Ivar strakte sig frem over rækværket og så ned i kirken efter moren. — Å, han hadde så gerne været hos hende i steden! — Og nu, når de gik, skulde vel Pera-Jon’en finde på et eller andet fantestykke, i trængselen nede i døren, for der kunde ingen se det, — klybe ham bag eller kjete ham; — Han strakte sig fremover igen. Det var underligt, at moren ikke var at se; hun måtte da være kommet. — — Ja, for ellers blev han ifølge med Pera-Jon’en og Låvikj’en veien udover også alene.

Han så løst bort over lemmen. De sad jo allesammen og tog imod prækenen, han hadde ikke lagt merke til det. Og præsten slog med næverne i stolen, så det smaldt, og sa noget av og til.

Vetle-Ivar spratt op, da han satte sig. «Oi-j!» skreg han. Det hørtes udover lemmen; det var netop stilt i kirken, præsten tog sig en pust. Låvikj’en hosted i så høit, han kunde.

«Ve du teia!» Pera-Jon’en kløb ham i armen av al magt og prøved at dra ham nedpå bænken igen; men han vann ikke.

«Hoi-joih!» tog Ivar det op igen, med gråt i angsten. «Pera-Jon’en stikke meg mæ nåle mitt i Guds hus!»

Pera-Jon’en slap Ivar, og han og Låvikj’en flytted sig bort fra ham ind på bænken. Teigland, skoleholderen, snudde sig om, der han stod bort ved orglet for at passe på og slå ungerne på fingrene, når de tog bort på tasterne. Uden at si et ord kom han bort og lugged Vetle-Ivar. Så stilled han sig rolig og mørk bortved orglet igen. Han hadde hørt kviskring hele præknen derborte fra bænken; det fik være slut nu. —

Vetle-Ivar blev kogende hed; alle på lemmen sad og så på ham, kendte han. Han blev aldeles ør og sank ned på bænken. Så begyndte han at puste tungt, med stærke rykk ned i brystet; storgråten vilde op; men han turde ikke, han klemte på den, det han vann.

— — At han ikke hadde biet på mor sin! —

Men han trodde nu ikke, præsten hadde hørt det, for han præked videre i det samme. —

Han lod huen gå rundt i hånden og skulte bort på Teigland. Næven hans lå på orglet, den som netop hadde lugget ham, knyttet, og lurte just på fingrene til småjenterne, som sad bag ham; det var så stygt at se den stygge hånden på de fine tasterne, som de lå hidover lig tænderne i en kam, svarte og hvide jævnsides; det sken i dem, så blanke var de. —

Låvikj’en og Pera-Jon’en flytted sig lidt efter lidt tilbage udover mod Ivar; han skulde nu ha det igen, for han hadde råbt navnet høit i kirken. — Ivar merked det ikke, der han lod huen gå rundt efter pegefingeren. Han blev søvnig, og munden gapte. — —

Å, han skulde være spelemand og spele! han skulde nok trykke på tænderne længst borte, så det skulde dure ganske ordentlig; og alle måtte synge med. Det skulde bli en anden låt, det; og folk nedi kirken skulde snu sig om og se op mod lemmen og riste på hodet. «Dar æ nok ein anen kar daroppe no, en Teigland,» skulde de si. — —

I det samme napped Pera-Jon’en huen ud av hånden og leverte Låvikj’en den, forat Ivar ikke skulde nå den; han sad længer borte. Ivar la sig udover Pera-Jon’en. — —

Den nye kirkehuen, som mor hans hadde git to ort for hos handelsmanden på Neset!

«Få ’na att, — få ’na att!» kviskred han alt i ét.

«Sit i ro mæ deg, gut!» skændte Pera-Jon’en og skøv ham væk. «Kan du ’kje sitja i ro, veit eg!» —

Men Vetle-Ivar vilde ikke gi sig, og Låvikj’en vilde levere huen; han var ræd, at Ivar skulde ta til at storgråte igen, han blev så rød i kanten om øinene. Ivar kom med hånden for at ta imod.

«Nei då!» kviskred Jon ivrig og slog den tilbage. Låvikj’en holdt ikke fast nok, så han slap den. Den gjorde et kast på sig på rækværket, hvor salmebøgerne lå, og blev borte nede i kirken.

Ivar var ikke istand til at holde gråten tilbage, den brød frem som et Skrig. — — Den nye huen, som kosted to ort! — Kanske han aldrig fik den igen; folk kunde ta den med sig hjem! — Teigland kom.

«Nu æ du so go, du går ut!» sa han. Gråten stansed, han blev så ræd. Teigland tog tag i øret, leied ham stilt op gangen mellem bænkerne og skøv ham ud. Så lukked han døren til.

Vetle-Ivar gled nedover trappen og indover gangen. Døren ind til kirken stod på gløtt. Han smatt ind og skøv sig fremover i trængselen forbi to-tre bænker, omtrent did, hvor huen kunde være kommet. En mand så, han stod og keg indimellem bænkerademe, og langed den ud.

I det samme kendte han, at han var så langt fremme på gulvet. Det var, som han stod tjoret en stund, slig skæmdes han; han begreb ikke, hvorledes han hadde voget dette. —

— Det bar hjemover.

Nede på Neset sad mor hans på helletrappen i den gamle stakken. Så hun hadde ikke været i kirke, hun altså!

«Kor vatt da tå deg?» spurgte hun. «Eg såg deg ’kje att op i veien, å so vende eg; eg meinte, du va kanskje heima korser.» Hun var ikke sint, hun var bra med det om søndagen.

Han svarte ikke, men satte sig med ryggen mod hende på nederste stentrin av trappen. Tilsidst kom gråten:

«Eg ve ’kje i kjyrkjå meir; Pera-Jon’en æ so fæl.» —

III

Det storknægged, så det skalv over gården.

«Oi, dar æ statshestenl» skreg ungerne rundt om, der de sad langs husvæggen og spelte stein i vårsolen.

Og opover bar det mod gården, hvor gamle lensmanden og sagføreren bodde vægg i vægg, småjenter i røde liv og gutter i lærredsbrok. De kløv op på stengarden og hopped, skræved over stanggærdet og smatt mellem haktorn. Alle skulde op og se grahesten, og de store slæbte de små søskend med sig op over bakken.

De hadde nok hørt et og andet, så de hadde alt hat vent på ham; de vidste, det var til gamle lensmandens hoppe, han skulde.

Og voxne folk kom også, ud af bådskjykkjerne og nedenfra nøstene, med hænderne på rygg, grinete ligesom og ligegyldige; de hadde nu set grahest før, de, og statshingsten også. Men de skulde nu alligevel ha moro av at se den op att.

Det var så sjelden, der kom grahester hid til bygden; og når de kom langs den krokete bygdeveien, blankfede og knæggende, var det som stærke pust fra livet udenfor, der de leved uvørrent og frit og ingenting skydde. —

På øverste haugen stod Vetle-Ivar, som var vel 10 år nu, og så ungerne springe opover. Han kunde ikke se ordentlig til gårds, han bare hørte drønn fra knægget. Han hadde hat slig hug til at komme med derop, han og; men han syntes, det var leit at gå alene. Og Ola Haugjen, den moren var flyttet hen til fra Neset ivår, var alt faren, så ham kunde han ikke få følge med. —

«Kom no Vetle-Ivar, so kan du bli mæ meg,» skreg moren og rugged avsted bort på stien, somgik over jordet tilgårds, med spøtet i hånden.

Ivar spratt or træskorne, tog dem i hånden og la på sprang for at ta igen moren. —

— Deroppe stod hesten, bundet i vedskjykkjedøren. Den skraped og sparked med foden, slængte med hodet og kixed, så luggen føg fremover, og skummet drev fra bidslet, som den tygged på. Stundevis knægged den i, så det kvakk i ungerne, og de trak sig tilbage, der de stod i ring om den og så og snakked lavt.

Det var anden kar, det, end de magre, sidvommede bygdemærreme, som hang med hodet! —

Vetle-Ivar holdt moren i stakken og gik med lange steg; hun sagtned også farten nu, hun var nåt op i gården. Så stansed hun op, spøted og så på. Vetle-Ivar tog tag i stakken med begge hænder, hvergang den knægged. —

«Kor æ manen sjøl?» spurgte Eli Leite.

«Han står darborte, — han mæ skræppå,» svarte flere med én gang.

«Sjå, dar æ han, so fyl’ an,» sa hun til Ivar og pegte op i gården, hvor han stod og prated med pladsmændene, som ikke vilde være så forvetne, at de gik ned til hesten. —

— «No ska han ette Borkå!» skreg ungerne. Det var drengen til gamle lensmanden, som gik ned i stalden. De hopped og sprang bortefter tunet, og nogen vented ikke, men blev væk strax bag stabburet, for der vidste de, de skulde holde til.

Borken kom ud og blev leiet over tunet. Og manden med skræppen løste hingsten og kørte den efter; den var rent ustyren, storknægged alt i ét, gik på toben og hev med luggen.

De store ungerne hudde og lo; men de små bare så og tagde; det gjorde også Ivar under stabburet, endda han hørte til de store; han stod og holdt i den smale, rødmalte åstøe av træ, som var sat på kant og bar stabburet i ene hjørnet. Moren hadde han sluppet, hun stod lige udfor ved hjørnet og spøted.

— — Han suged det ind, dette. Han forstod det ikke helt — der lå noget under, noget han ikke nådde i. — Og alligevel var han med på det ligesom, kendte det hesten kendte — bare længre borte. Det krisled og pirked og drog. — —

De andre lo, — han kunde ikke skønne det; de stod ligesom og så på noget morsomt bare, de. — — Nei! — stilt, — stilt skulde det været, ikke latter og hujen og stygt prat. — — Alene helst! — — å, om ungerne hadde været borte! — og mor hans også! — — og han kunde fåt siddet og set dette alene, i fred; — stilt, — — stilt! — Hvad verden var dette? — — —

Han likte ikke, at mor hans sa, de fik gå, da det var over, og hestene blev leiet ind; han skulde så gerne blit siddende under stabburet endda en stund. —

Han vilde ikke ha nôns-maden sin, da han kom hjem; han gik ud igen strax og bort på haugen, hvor han satte sig i mosen og så til gårds. —

Han kunde ikke komme bort fra dette, han Så det op igen alt sammen. — —

— — Så galen og svart grahesten var i øinene, da han stod og tramped op ved døren! Og endda svartere, da Borken kom, — med blink, Som om det brann ild i dem. — — —

Om skræppemanden hadde peiset den, peiset den ualmindelig med den lange svepen, skal tro, han ikke hadde fåt den til at snu om da? — — ualmindelig juling, så det smalt og sved? — Da måtte den vel gåt fra Borken ligevel! — — Men det var ikke sikkert, for den vilde efter, strax den så Borken, — for al den del vilde den efter. — Men det skulde været moro at set! — —

— Det skulde være så gildt at komme op i gården igen, — bare han turde for moren!

Han så sig om og gik så bort i veien, som gik til sjøs; her vilde han sidde på nærmeste stengarden og se, om moren kom ud i døren; hun forstod så ikke, han var på vei til storegården, om hun Så ham her, hun var jo ikke vant til, at han gik nogensteds.

— — Gad vide, hvad hestene fandt på nu! Statshesten og Borken blev jo leiet ind sammen.

— Nei; hun kom ikke, han kunde gå et stykke til, op til det stanggærdet, og sætte sig på le’et, som gik over veien. Så så han ned til stuedøren også.

Han rusled videre med hænderne i lærredsbroken. — Å du, å du, slig pisk han vilde få, om hun vidste, at han var på vei til lensmandsgården! —

Han kløv op på le’et og så nedover til Ola Haugjen. Der var ingen. — Jaja, det var nu ikke pisk endda, selv om der kom nogen og så, at han sad der.

Han vendte sig op til gårds. Der så han, ungerne sad ned ved skjykkjevæggen. De snakked vel om statshesten nu. — Å ja, de hadde det godt, de, som hadde sluppet at gå hjem! —

Han slap sig ned fra le’et på øvresiden og gik opover. —

Han syntes, det var leit, da han nådde op i gården, og grued for ungerne ned ved skjykkjevæggen. Men de la ikke merke til ham, så prated de. Han gled forbi ned mod stalden. Bort i vinduet vilde han; han trodde, han skulde få se mer.

Han tog tag i vindussprossen — vinduet stod åben — og drog sig op for at få se. — Der stod grahesten stille og åd, og godknægged iblandt. Og Borken stod attved i andre båsen og åd også. Her var bare fred.

«Lea deg! eg ve og sjå,» skøv Låvikj’en Vetle-Ivar væk.

Nu kom der én til:

«Ka ska du her op i garen, din vetle smala-tju!»

Ivar Stapped hænderne skæmd i lommen og flytted sig lidt. Den anden kløv også op i vinduskarmen og keg. Så gik han og Låvikj’en bort til de andre ved skjykkjevæggen.

«Nei,» sa de, «dei står attmæ ’nanen so førr.» De hadde været bort i vinduet alt mange gange hver. —

Vetle-Ivar drog sig bort til vinduet igen; men han vilde ikke klyve op, forat de ikke skulde bli var ham, de andre. Han stod bare bortved og lydde på godknægget og tyggingen.

— — Denne freden, som kom efterpå! — — Ja, der bag stabburet, — slig som hesten sank ihop, og vildskaben og storknægget gav sig! — Tåleg og viljeløs fulgte den tilbage. —

Dette var underligt; — hvor kunde det ha sig? — Han blev svimmel ligesom, det var ikke tale om at forstå det. —

Han gik sagte opover til dem bortved skjykkjevæggen. Et par hadde tat op småstenene, de bar i lommen, og sad og spelte sig. Men resten lå og strakte sig i rispâset og glåpte op i luften. Ivar la sig ned på kvisterne, han også, og så bort imod dem.

«Ka æ da, han heite, han so fer’ her mæ hesten?» spurgte én.

«Bertel,» svarte en to—tre.

«Da æ ’kje den, so fôr her førra åre,» vidste Låvikj’en.

«Kor veit du da?»

«Skræppemanen sa da sjøl.»

«Ja, høirte du ’kje da, han fortalde te lensmanen?» kom en ny til og slutted med stenene. «Hin andre hadde statshesten drepe, fortalde han.»

«Nei-j!» brød én forundret ud.

«Jau hadde han so! — Hin hadde endå re’e på ’an øve ei bru, å so hadde hesten spænt op å hivd ’an te — lika luxt i fossen, so dei hadde ’kje set ’an meir.»

«Du seia da ’kje!» Det var Vetle-Brita.

«Eg høirte, han sa da, eg og,» vidned Låvikj’en og sokned ned i lommen efter de 5 manestenene; han vilde til at spele, han også.

«Å ja, han så no ut te noke tå kvart,» mente Vetle-Brita, «svart so han va å galen i augena.» Hun stilled sig op med væggen for at se på Låvikj’en spele stein.

«Å ja du!» tog en liden i med følelse, han sad og tænkte og var endda ikke kommet til ro ovenpå det, som var hændt.

«Han kjende vel på seg, ka sku koma,» lo én ligegyldig og snudde sig i pâset. Det var Pera-Jon’en, han som vidste mest. De andre lo også; han skulde se, de forstod det ligesom han.

Det blev stille en stund.

«No Ska me jula Ivar’en,» vogned med ét Pera-Jon’en; han rørte på sig, som han vilde op efter ham.

«Oi—joi,» sutred Ivar og rulled sig op av kvisterne.

Nu kom den ene efter den anden:

«Ve du ha deg heim!»

«Ka æ da, du ska?»

«Kor æ Huldrå no?»

«Å jau — å jau, fær du pisk, når du kjeme heim.» Vetle-Brita knytted næven; hun vidste, at mor hans dængde titt. —

— «Men han lyt’ gjedna koma att, statshesten,» sa Pera-Jon’en, han vilde gerne komme ind på hesten igen og være kar. Han la sig på rygg med begge hænder under baghodet, så huen blev skøvet frem ned på næsen. De andre begyndte at lye efter og glemte Ivar, som la sig i pâset igen lidt længer borte.

«Kor då?» spurgte én.

«Din tosk! — du skjyna då da, veit eg; — da æ ’kje so ågt, da vette føl fysta gångjå.»

Nei, det skønte da alle. — Og så snakked de videre om statshesten og Borken, som hadde fåt sig «friar», som Pera-Jon’en kaldte det. Tilsidst tagde de alle og begyndte at spele stein. —

Vetle-Ivar lå og tænkte. — Så den kendte det på sig, hvad skulde komme! — — Det var nu ikke sagt, han Jon hadde ret; — men da statshesten stod og sparked og slængte luggen frem i øinene, da trodde Ivar også, at den ligesom vented på noget. Hele hesten var ligesom en eneste vild vent.

Han tænkte op igen og op igen og så den og Borken, slig de bar sig bagom stabburet. —

— Og så skulde statshesten måtte komme att, mente Pera-Jon’en! —

Vetle-Ivar fik gå ned igen til vinduet og glåpe. —

Der stod de endda attved hverandre, hver i sin bås og godknægged og åd; det var som kendsfolk, som hadde truffes efter langt fravær.

Han slap sig ned igen fra vinduet og blev stående stille en stund ved væggen.

— Han hadde aldrig set på magen!

— — Å, han skulde hat slig hug til at lure sig ind i stalden og pisket — og pisket — og pisket, begge to, men mest grahesten, — til blods, så blodet rann ned over lænderne! —

Det klødde i fingrene, og han bed tænderne sammen.

— De styggabeistene! — at de skulde ha lov til at bære sig slig! —

Han kløv op og kviskred ind på ruden:

«Du ska få pisk, du ska pinedø få pisk!» —

Så slap han sig ned og blev stående ved væggen med halvlukkede øine.

— — Han hadde alt en pisk, en svær én, og stod i stalden og peiste. Og grahesten gik på toben, fordi det gjorde ondt, og sled sig og sprang ud, bort fra Borken, — og kom aldrig igen mer.

Det frøs gennem ham. —

— «No; ha du ’kje grave deg heimatt endå?» skreg Vetle-Brita, hun blev var ham bort ved staldvæggen.

«Kor titt ska ein snakka te deg?» spurgte én.

«Men no ska han ne att; å da snøggt og!» loved Pera-Jon’en.

Vetle-Ivar gled sutrende nedover tunet langs haktorngærdet, som skilte mellem lensmanden og sagføreren De andre strøg efter: «No ska me jaga ’n heim.» —

«Ja, å høira, ka Huldrå seir!»

Det bar nedover med hujen og skrig. Ivar tog træskorne i hånden, hopped tætt i tætt og sprang og gråt, over le’et, op på stengarden og bortover mosehaugen. Av og til kom en sten smældende for at friske på ham. —

Bort på bøen mødte moren. De andre gemte sig bag olderkrattet, som stod på begge sider veien ned til sjøs.

«Kor ha du vore?» sa hun.

Han svarte ikke, slap sig anpusten ned i mosen og for i træskorne.

Hun letted ham op efter lærredsforet i vesten og skøv ham fremfor sig bortover bøen og ind i det vesle kammerset, hun hadde til leiings. Han storylte av og til.

Ungerne kom frem fra krattet, over stengarden og vælted indover bøen.

«No ska me få høira på låt!» mente de; Vetle-Ivar var kar til at skrige, når han fik pisk. —

Ivar drog sig ind på bænken borte ved vinduet; han sad og tagde og pusted.

«Kor ha du vore, spyr eg?»

Ivar trak den venstre hånden op av lommen mod øiet.

«Va da dify, du ikje vilde eta te nôns, — slarv!»

«Opp i storegaren,» hixted han.

Hun tog tag i vesten igen og trak ham frem fra bænken bort i den ene krogen i kammerset, for på hjælden der hadde hun riset liggende.

Nu storylte Vetle-Ivar i ét. Det var så illt at få pisk. — Det skar i ørene på moren, og hun prøved at riste ham stil. Men det nytted ikke. Hun fik gøre det snøgt, så det ikke hørtes for meget ned i osen og bort på Neset; det gik så titt på, dette levnet, nu.

Hun løste lærredsbroken, mens han holdt igen, og tog ham over det venstre knæet. Men nu blev han så fortærende sint, da han kendte sig bar. Og så vidste han, at ungerne stod ude ved husnåven og lydde; han forstod nok, de vilde følge med indover jordet. Han illskreg og sparked, men hun holdt, og riset suste tætt i tætt. Han gav sig til at dænge hende med knyttede næven bag på låret; av og til kløb han. Men tilsidst måtte han gi sig, og han skreg ikke længer så stærkt. Han prøved bare at ta sig bag med den ene hånd for at live mod riset; hun skøv den væk og pisked.

Han gled ned fra knæet; hun var ikke god til mer. Han blev liggende og gråte ned på gulvet.

«Æ da sovore, du tenkje te ta deg te, når du vette vaxen? — stå op i storegaren og glåpa!» Hun gråt i mælet.

«Ris op, seir eg!» Hun slog med bjerkeriset i hånden, så det suste; ansigtet var blegt, og øinene stridstirred.

Vetle-Ivar reiste sig sagte; ringen var mørkere end ellers under øinene, som næsten var lukket, men midt på kindet var en let-rød flæk. Pusten gik tungt. Det kendtes, som han skulde ha lauget sig, syntes han, da han begyndte at gå. Og han tænkte ikke længer på ungerne ude ved husnåven.

«Ve du gå slik, mæ brokjå nere?» skreg hun. Han skønte, hun fik hug til at dænge ham mere nu, da hun så, han reiste sig.

«Du kan berre voga deg!» trued hun.

Han lod, som han ikke hørte, og trak vegt i buxelinningen.

Det ægged hende, at han gjorde det så rolig: «Din — din — din lausongje!» skar hun i. «Du likna på far din, ger du. Ikje framfær i dåka elde nokeslag! — da einaste; han gjor’e, va deg; — men då ska du tru, han va kar te ha seg onda, traven!»

Ivar rømte ud av kammerset og snørte hyssingen om buxelinningen. —

Ude ved husnåven stod ungerne og vented.

«Va da gott te få pisk?» spurgte Låvikj’en og lo stilt.

«Va da gott te få pisk?» gæped Ivar efter ham; han gjorde underlæben så lang, han kunde. Han var ør i hodet og tyktes, han næsten ikke kendte ungerne igen; han var blit så uvørren og lige sæl med dem. Han for or træskorne, spratt og sprang bortover græsvolden; det var, som det brann under sokkelabben. Han hopped i, så han kom siddende ned; de skulde se, han ikke var sår bag. Ungerne sprang efter ham.

«0i du, eg høirte alt ut, kor rise gjekk,» sa Vetle-Brita; hun sprang på volden og hopped skiftevis på én fod, opspilt og fyldt av det, som var hændt.

«Neigu livde ho ’kje rævå, mor hans, den gångjå likavel,» forsikred Pera-Jon’en.

«Ja, få sjå deg bak då!» skreg Låvikj’en, tog tag i buxen hans og dreied ham rundt efter den, så Ivar var ved at falde.

«La meg vera!» sa Ivar og slog efter ham. Nu var der kommet gråt i stemmen hans igen. Han sprang nedom huset og rundt op igen. De andre efter.

«Sjå, om dar æ blo!» skreg de.

Vetle-Brita dansed i tunn i mosen og hudde hen i luften: «Vetle-Ivar ha fåt pisk, — Vetle-Ivar ha fåt pi—isk!» —

Moren kom ud i døren — hun hadde hørt — og fik tag i Låvikj’en. «Utangje!» skændte hun og gav en lusing og endda én. Så slap hun ham.

«Å du, din skjetongje!» Hun mente Vetle-Brita. «Berre eg fekk tak i deg, sku du fåt pisk, du og!»

Låvikj’en sprang, og Vetle-Brita og de andre. De var rædde Huldrå, når de var op ved husvæggen hendes.

«La han vera, so han æ, stakkars guten!» la hun til.

«Huldrå!» råbte de. «Huldrå!» Så blev de borte bag olderen nede i osen. —

Vetle-Ivar fulgte langsomt efter ungerne; men han drog sig bort bag en olderstu, forat ingen dernede skulde se ham. Her stod han og sled av småkvister, putted dem i munden og tygged barken av, den ene efter den anden, så han blev rød i mundvigerne av sevjen. — —

— — Dette med statshesten og Borken var under1igt; han kunde ikke begribe det, — bare ligesom kende sig frem. —

Ungerne sad i klynge og sigted fjæresand mellem fingrene, mens de snakked sagte og grunded på, om han Ivar var blit pisket til blods. Tilsidst tagde de helt stille, bare sigted sanden. Solen blinked og brann på de smygende, små sjøer, som bar på rygg op i fjæresanden snefjæld, som tindred stilt.

Men så fik én øie på Ivar i solskinnet attom olderen. «Oi, dar står han å lure att!» skreg han. De snudde sig, og Låvikj’en, som hadde fåt lusingen, sprang op og hev en kvass sten ind i stuen, så den skar barken av ungolderen.

«Ken æ du son te?» råbte han. De andre lo; derfor gentog han det.

De andre sprang også op, lo og hev sten. «Ken æ du son te, ken æ du son te?» skreg de.

Ivar snudde sig og gik opover bøen.

«La mor mi piska meg! — — jau vist!» hånte de.

«Å slik ei mor då!» la han til, som hadde fåt lusingen. De andre lo.

— Ja, tænkte Vetle-Ivar, hadde det endda været han far, ligesom når de andre fik pisk!

Han blev stående op ved husnåven. Det skalv og frøs rykkevis over kroppen på samme måde som oppe ved staldvæggen. — —

— — Der var hændt såmeget ligesom idag! — —

IV

Det var et års tid efter.

Vetle-Ivar hadde siddet en stund oppe i stuedøren hos Ola Haugjen og set ned i osen, hvor ungerne holdt til og spelte sig. Det var just i middagstiden en fin sommersdag.

— Der sad de i fjæren, både han Hans og han Låvik og Pera-Jon’en, og Vetle-Brita og, og de prated og lo. Men lige i stranden lå galeasen hans Jon og sluppen hans Låvik og rugged på sig og dupped så stilt, mens solen sken i de hvide seilene. Galeasen skulde han hat hug til at se, for den var ny; han førte to storseil og; — det skulde være moro at se, om han krydsed godt!

Vetle-Ivar hadde nok lov til at gå ned — det var ikke det; mor hans var jo ikke hjemme, lå på sæter inde i fjorden som budeie. Og Ola Haugjen, hos hvem han var i kost, og som ligesom skulde se efter ham, han sa aldrig nogenting; han hadde vænt sig av med det, for Vetle-Ivar hadde nu intet lun med arbeide, var ingen «bruksøik», som Ola Haugjen pleied si. Manden lå desmeir og sov middag og nu. — Det var ikke derfor, han ikke gik ned i osen. Men ungerne aptes støtt med ham; de var så uvørne, spændte og slog og kløb ham allesteder. Når de vilde ta tag, vandt han aldrig, for han var jamnt ræd for at kneppe for hårdt eller slænge for laust til, så han kunde gøre skade på dem; derfor tabte han støtt, endda han mangen gang kunde være vel så stærk. —

Men idag — — ja, han vilde ialfald gå nærmere, så han fik se galeasen bedre. Han gik nedover jordet og så ned, for solen stak så i øinene. Han var uden hue. — Gangstien fulgte han et stykke. Men den gik lige ned i fjæren med det samme; — og det vilde han ikke; han vilde helst bort på storeveien, som gik tilsjøs — der var småskog på begge sider. Men en stump tykeng lå imellem. Han så opover til gårds for sikkerheds skyld, om der skulde være nogen i glaset hos Ola. Så gjorde han nogen lange steg til siden, så buxen løfted sig langt opover de bare benene,

«Ka æ da, Ivar!» skreg det med ét ovenfra; det var konen til Ola Haugjen, som nok hadde siddet i glaset alligevel. «Da æ ’kje nok, du ingjen ting gjere fø maten, — du ska trakka ne slåtten og!»

Han blev forstøkt i det samme, stod stille et øieblik, det suste for ørene; han hadde mest lyst til at lægge sig ned i græsset. — Så vassed han sagte videre uden at se op til gårds, krabbed sig op på stengarden og satte sig bagom bringebærbusken, som voxed frem av sprækken i stenmuren.

«Hadde du endå gjort skjel fø maten, du fær!»

Vetle-Ivar sad så døende stille, med ryggen mod hende; bringebærriset skugged ham. Hun sa ikke mer; men han kendte det på sig, at hun stod på dørstokken endda.

«Noke te gut og!» sa det så. Lige efter gik det i stuedøren.

Men han vilde nu være tryg, før han le’ed på sig. Han så bent op i himlen, som blåned i sommervarm mag, og fulgte den nedover til de hvide sneflækkene i det grå bærget; — og så videre ned det brune høifjældet og furuen, og så olderlien til hagegærdet, hvor slåtten tog til nedover bakken ind imellem de runde hatlestuerne. Han endte i stuedøren til Ola Haugjen. — Konen stod der ikke.

Så snudde han sig nedover mod sjøen. Det var stilt i luften, så ikke et blad vred på sig eller et strå vugged på sig, og snebræen lyste og stak av sol på hin side fjorden. Alt dovned hen i varme. Gutungerne dernede lå og strakte sig i sanden; men Vetle-Brita hadde tullet op stakken sin og stod stille ude i sjøen lige til skrævs, endel av stakken lå i vandet. — Vetle-Ivar gad ikke sidde rak i ryggen; han var sammenkrøget, brystet seg ned på maven.

Han sad og lurte på galeasen. — Han rev av et blad av olderrynningen tætt ved, la det i hulingen mellem tommelen og pegefingeren på venstre hånd, slog så til med høire, så det smaldt, og bladet sprang. — —

Ja, nu trodde han, han vilde voge sig lidt nærmere; de lå så lade dernede, at de ikke engang vilde giddes lægge merke til ham — de lå jo flade på rygg og stirred op i himlen. — Han slap sig ned fra stengarden, hopped over den vesle grøften og fulgte storeveien nedover. Nede ved fjæren stilled han sig halvt attom den nederste olderstuen, som stod lige i kanten av græsvolden. Han syntes, han begyndte bli naken, — han var kommet så tætt ind på dem; og det var, som bladlaget dækked. Hænderne lå i lommen.

Han knepte øinene sammen for at se godt; men galeasen kunde han ikke se rigtig godt endda, riggen fik han slet ikke greie på. —

— — Ja såminsandten, trodde han ikke, Jon’en hadde sat vimpel på den og, — rød en, der på atterste mastetoppen! —

Han slap sig fra olderstuen og stillte sig nedover sanden. Vetle-Brita derude ivandet hadde nok set ham, men hun lod, som hun ikke la merke til ham. Han tråkked varsomt, for de små kråkeskællene skar så. Lige ned ved dem stansed han. Han skakked på hodet og gren for solen og stirred og furte på galeasen. — Det var fin skap på den, der den lå og smådupped en og anden gangen og slog med storseilsbommen.

Der kom et smil om munden; han måtte tættere ind på den, lige ned til sjøen.

— — Og så kvass, som den gik ned i sjøen der foran! den lå og skar småbårerne. — —

Men tro den hadde skikkeligt anker? — eller var det bare en sten? — Vetle-Ivar huked sig ned for at se bort over — under vandet.

«Du ska ’kje rikka galeasen, du!» skreg Pera-Jon’en sint og strakte sig ud efter en sten, som han slængte bortover mod Ivar.

Han reiste sig i en fart og snudde sig. Men han var ikke istand til at se på dem bent ind i anletet; de var jamnt så støe og stærke i øielaget, andre folk, så det kendtes, som det brann på selve heilen hans, når hans blik mødte en andens. Han blev stående bare og se ned og vidste ikke, hvad han skulde gøre. Han hadde nett været så glad over galeasen — han syntes, han hadde hat noget godt i munden ligesom; og så kom råbet til Jon’en med ét — han hadde ikke lagt merke til, at han var kommet så langt ned. Og stenen traf så illt midt på ankelen.

Han prøved at le lidt. Det var bedst at være blid, han var på en måde på fremmed eiendom.

Låvikj’en så det ubestemte smilet: «Din tosk!» snuste han mod ham og lo hånt. «Ka æ da, du flire åt?»

«Nei—j,» svarte Ivar tilsidst; «eg rikka ’kje galeasen, eg, — berre så—åg på ’an.»

«Ka æ da, du stidle deg ner i fjørå ette, trave der du står!» sa Hans’en; det toskete smilet terged ham også. Han retted sig op, så han sad i sanden, og så stivt bort på Ivar, som strax kendte det.

«Du hadde vel stroke mæ sluppen min, du, no, hadde me ’kje sete her,» mente Låvikj’en. «Dar æ tjuaætt go nok i deg, slik du stidle deg ette folk støtt.»

«Ja, han æ ’kje son te Huldrå fø inkje, veit eg,» svarte Pera-Jon’en, han slængte en sten udpå efter en vedlurk, som drev sagte nedover med strømmen.

«Huldr’en, Huldr’en!» skreg han med ét. Da namne høve, du,» lo han. «Han fere so stilt, — ein veit ’kje, kor han æ.»

Vetle-Brita storskratted ude i vandet. Hun tyktes, det var så godt sagt, at hun måtte i land og sætte sig i sanden med de andre. Hun slap taget i den blå vadmelsstakken, så den tulled sig ud nedover benene, og lo til sig selv:

«Hul — — dr’en, du!» Så risted hun på hodet: «Nei, du Jon! — du æ karen sin!»

«Ja, Huldr’en da æ han, da; å Huldrå, da æ ho,» svarte Jon.

«Da vette Huldr altsa, detta,» mente Vetle-Brita.

«Huldr’en Huldr’ensen!» råbte Hans’en, han vilde også finde på noget morsomt.

«Din tosk!» gæped Pera-Jon’en til ham. — «Ja, hadde far hans heitt Huldr’en, då hadde da høvd.»

«Men han ha då ’kje far,» svarte Vetle-Brita.

«Nei, da æ rett, han ha ’kje far,» husked de allesammen.

«Ei Huldr klara seg utan, ho,» forklarte Pera-Jon’en; alle lo længe og stærkt. —

Så lod de Ivar stå, og hele laget slap sig ned i fjæresanden, hvor de klinked runde stene mod hverandre for at få det til at lugte brændt. Pera-Jon’en lå søvnig og bare sigted sand mellem fingrene.

Av og til så de op på galeasen, den lå der og dupped så kvikt og skar i to de blinkende småbølger, Som ringed sig blødt indover. —

— Længer op i osen lå båden til Anders Neset. Den var netop tjærebræd, og nu lå den og suped ind sommersolen, — rød og blank. Selv var Anders gåt hjem for at holde middag.

Pera-Jon’en spratt op, fandt sig en høvelig sten og langed ud med armen; han lod, som han tog sig et rigtig godt renne for at kaste langt udover fjorden. Men så snudde han sig brådt og sendte den bortover fjæren mod båden; men den traf bare i nøstvæggen. Han skulte op i hølen for at se, om Gurina hadde hørt smelden. Men nei, hun lå og skolled klær som før. — Og så sa ikke Gurina noget heller til nogen, selv om hun hørte noget; hun gik støtt og tusled slig for sig selv.

«Æ du ga—len!» sa Hans’en, lo indvendig og grov ned i sanden efter en sten. «Du traf ikje likavel,» la han til og sendte en sten mod båden. Den traf; det sang i båden, og stenen rulled skrabende nedover mod kølen.

Pera-Jon’en fandt en ny sten. Låvikj’en sprang op: «Eg trur, de æ rispande galne,» skratted han og roted i fjæren. «Slå sond den nye — hø! —» Resten blev borte i pusten; han slængte en sten av al kraft avated.

«Dar traf du og!» sa Hans’en.

— Men Pera-Jon’en blev hidsigere og hidsigere, for han hadde endda ikke truffet. Vetle-Brita sprang rundt i fjæren og pitled høvelig sten i stakken sin: «Steinsetja — — å — å spika den nye båten åt Anders’enI» trued hun. «Sjå, her æ ein go stein åt deg, Jon,» sa hun efterpå og levered ham en; hun hopped på én fod av bare spænding. Pera-Jon’sen traf. «Jau, Anders’en vætte bli!» kom det Så. De andre lo ved tanken, men Hans’en hopped og gjorde kast bortover sanden; det var, som det var bare glø’er, han spratt på. Og så kom han igen og hev. —

Vetle-Ivar hadde og tat op en sten; han stod og så på båden og flirte over hele ansigtet; — når bare ikke de andre så, han kasted, så Anders’en fik vide det! — Overlæben var løftet, så tænderne syntes. —

Den ene sten fôr efter den anden; og nu traf de. Det smaldt og det sang i båden, og efterpå skrab henover omfarsbordene ned i kølen.

«Adlesa på ei ti!» skreg Hans’en, han var blit rent øren. «Eg trur, du — æ — ga—len!» satte Brita i; hun stod ved siden og skifted fod under sig.

«Åja, åja!»

Og Brita kom med sten.

Det gav forskellig klang i båden alt efter stedet, hvor stenen traf. Men efter den stenen, som nådde sidst frem, kom en låt, som skilte sig stærkt fra de andre; det var et dumpt brak, som om noget gav efter og revned.

«Da va Pera-Jon’en sin!» skreg al1e, «eg såg da.»

«Jau — hu du — hu fær,» hinked Vetle-Brita bortefter.

«De lyge! da va ’kje min,» nægted Pera-Jon’en. Men de andre holdt på sit.

Pera-Jon’en snudde sig om: «Da va Huld’ren sin, va da!» sa han.

«Ja, Huldr’en sin va da!» skreg de andre.

Huldr’en så ned: «Nei-j, eg ha ’kje hivd.» Han stod med stenen endda i hånden.

«No lyge du att,» trued Låvikj’en med næven opunder hagen hans. —

— «Ja, no lyt’ me pitla steinen or båten,» råded Vetle-Brita; «eldest konde Anders’en koma.»

Men samtidig fik de se en rød uldskjorte oppe i veien mellem olderstuerne. De vidste, det var Anders Neset, som eied den.

De tagde med ét. Låvikj’en tog sluppen og Pera-Jon’en galeasen. De fik ikke tid til at pitle stenen ud av båden.

Vetle-Ivar blev stående stille. «Ve du springa, du og!» kommanderte Låvikj’en. Ivar blev stående som før: «Ka ska eg springa fø?» Han så bort imod båden.

Pera-Jon’en blev rasende, slap galeasen, kneb tænderne sammen, satte stor trut og sprang ind på ham: «Ka ska du stå her ette, då? — din helvetes!» Han labbed til ham i hodet av al magt, så Vetle-Ivar rykked bagover. Så satte han næven i underlivet. «Oi-j, oi-j!» skreg Ivar.

Bortover fjæren bar det, så der var fuld vindfang i seilene. Hans’en foran, for han var lettest. Og Ivar så, hvorledes Vetle-Brita tog stakken op for at springe fortere og pilted avsted slagen av rædsel, krabbed op efter skarvet og blev borte sammen med de andre bag skolten; av og til hørte han en høilydt gråt, når hun kunde for pusten.

— — Det var moro at se dem så rædde! —

Men da han så de lyse seilene flaxe indover hagjen, alt bag skarvnakken, kom rædselen over ham også; han hadde jo været i lag med dem, — og Anders’en vilde ikke tro ham. Han gav sig til at gå, først sent, men så fortere, tilsidst sprang han.

Men der stod Anders Neset lige i fjæren, med hænderne på buxelinningen under selerne.

«Kor ska du?» spurgte han; han sa det så rolig og stilt, at Ivar ikke var god til at springe mer; han kendte det på sig, at Anders’en så på ham.

Ivar snudde sig halvt. «Ingjensta,» svarte han om en stund og spændte med stortåen i et gammelt, tomt krabbehylster.

«Kor sku dei andre då?» kom det endda langsommere og blidere. Anders så bort mod båden; han ante, det var noget. Og det syntes Ivar at høre også på mælet; men han var ikke sikker.

«Veit ’kje,» sang det igen om en stund.

Men Anders hadde set en sten i båden.

«Du kan fylja mæ bort åt båten», sa han fast. Ivar kendte, hvor øinene stod stive på ham; han måtte gøre det, han sa, og fulgte med — et par skridt bag Anders.

Han kendte gråten inde i sig; å, han var så ræd! — Med ét snudde han sig snabt om; han vilde se, om de lyse seilene var blit borte. — Han så dem endda. — Om han la på sprang nu! — det forteste, han kunde —! — — —

Men hvor skulde han springe hen? De andre sprang hjem, de; men han, — han hadde ikke mor sin til at skændes for sig heller nu. —

Han fulgte. Anders var nåt lige til båden og så ned i den. — Tjæren var skrabet av i striber nedover; — — og så bordet, som var kløvnet, fra klinkesømmen og indover! —

Det brød ud hos Ivar; han storylte og la sig ned i sanden.

Anders snudde sig bleg, tog ham i begge ørene, løfted ham op. «Eg ha ’kje gjort da, eg ha ’kje hivd!» skreg Ivar.

Men Anders lod, som han ikke hørte; han bar ham bort over mod nøstet, mens han ynked sig og gråt. Så slap han ham ned ved nøstdøren. Han kunde ikke trække pusten en stund for sinne; tilsidst skreg han ud: «Ken ha gjort da då?»

«Pera-Jon’en, Pera-Jon’en», klynked Ivar.

Men Anders hørte ikke på: «No ska du ha pisk!» — —

— «Ka æ da, du tenkje på, Anders?» skar det stærkt i lige bag. Det var Gurina, som hadde fåt set fra hølen, hvordan han fôr med Vetle-Ivar.

«Eg trur, du ve drepa guten, eg,» tog hun det op igen med skærende mæle. Hun skøv nøstdøren helt op og drog Ivar til sig efter uldskjortærmet. Så blev hun stående hvid i anletet og stirre på Anders med de lyse blå øinene.

«Dei ha spika den nye båten min, dessa for—banna ongane!» Han greb efter Ivar igen; men Gurina skøv hånden væk: «Ve du la guten vera, seir eg!» Ordene kom rappe på hverandre. Hun vedblev at stirre på ham med stride øine; det dirred om læberne.

Så la det Sig lidt: «Synd å — skam!» Hun halvgråt, da hun sa det, og så ned på Vetle-Ivar.

Det blev stilt et bil; Anders satte sig på dørstokken; Gurina snød sig, gråten var nåt op i næsen; hun snufsed et par gange efterpå, stak så høire hånd ind på bringen: «Da va dei andre, so heiv — — eg såg da, eg og,» sa hun.

«Da va Pera-Jon’en, so gjøre da,» hixted Ivar såvidt frem, med begge hænder i øinene.

«Pera-Jon’en ska få pisk!» fôr Anders op. «Dessa helvetes ongane her i osen — — tæt, so tæt so brisling. Ein sku slå dei spænt i hel — ingjen sakna dei, da vatt ’kje nemnt eingång.» Han gik i tunn. «Utangaskap mæ dei og!» Han greb borti spånhaugen efter en stor øxespån og la på sprang bortover fjæren og opefter skarvet.

Men Strax så Vetle-Ivar, de hvide seilene tog til at røre på Sig borte i olderstuerne; snart var de væk.

— — Det var moro at se dem så rædde. Bare han nu nådde i dem! — Han tog hænderne helt fra øinene. — Det hadde været nett passeligt! — —

Anders gjorde ikke det; han kom ruslende nedover skolten igen med øxespånen i hånden. — Jaja, Pera-Jon’en får nu pisk siden, tænkte Ivar. —

Selv kendte han sig så trygg; han var ikke det spor ræd Anders, når Gurina stod her. Ja, så godt som han likte hende nu, hadde han aldrig likt nogen!

Han satte sig på huk og grov med en spån om en sten i sanden.

«Kor ska du hen no?» spurgte han stilt og syngende; han hadde slig hug til at bli med hende. Men så skæmdes han, tog tag i stenen med næverne, pusted og stanked og brød på den for at få den op. —

«Eg sku bort i osen att, eg; vaska klæ!» svarte hun. — — «Vé du vera mæ — kanskje?» la hun til om en stund.

Han sa ingen ting; men han prøved at se på hende opunder de mørke brynene og stræved med stenen; han ledte efter øinene hendes — — bare et øieblik, når hun så bort! Men han kendte, hun så på ham hele tiden, så han rak ikke længer end forbi munden til halvten på næsen. Men det kom så varmt ned fra anletet hendes, og der stod lys fra øinene ligesom fra sol, som rann attom nut. —

Han skrabed sand om stenen igen. Brystet seg ned på maven; han sad og så udover mod småbølgerne, som rulled med solblink ind i osen.

Gurina gik: «Jaja, æ da so, du ve vera mæ, fær du koma då.»

Vetle-Ivar reiste sig og gik efter.

Oppe i hølen sa Gurina: «No kan du gå mæ heim fyst å få deg ein bete.» Ivar fulgte uden at svare. «Da æ vel so so so mæ kostholde dit, spår eg, — — stakkars trave,» la hun sagte til og sukked.

«Sjå, ken æ snabbast op bråte!» Hun holdt stakken op foran og tog renne opover bakken. Ivar skridted ud, det han kunde, og prøved sætte foden i hendes spor; men han blev bagefter.

«Nei, eg fær nok hjælpa deg, eg.» Hun tog ham i hånden og drog ham efter, så skridtene blev endda længre.

Han syntes næsten, det var leit og; — men han skønte, hun var glad. —

— De kom ind i kammerset hendes.

Midt i sommer hadde hun laget det så, at hun fik flytte fra gamle sagføreren, og bodde nu til leiings i eget kammers; hun likte sig altid som «husataus,» når hun kunde spinde og væve for folk i eget kammers og om somrene ligge på bygdestøilene og mjælke. —

— Vetle-Ivar stod med hænderne i lommen, støttet mod dørkarmen, og pirked og strøg med stortåen bortover ankelknogen på den anden fod; han syntes, det var leit, at hun skulde spandere, — han vidste, han skulde si noget om kostnaden, han satte på hende. Og han prøved også, men han hadde ikke mod til at få det frem, slig som det skulde være.

Han så, det blev en god bete; hun tog sirup på også.

Han kremted så rolig og ligesæl, han kunde, for nu så han, hun var meste færdig med beten.

Han rakte ud hånden for at takke, da han hadde fåt den.

«A! — du gjer’ ikje te takka,» skøv hun hånden hans væk. — —

— Nede ved hølen lå klærne, gule uldskjorter og blå vadmelsstakker og røde kvindfolkesokker.

Gurina trak stakken sin frem foran, la den dobbelt under knærne og huked sig ned på skarvet. Så trev hun efter banketræet og gav sig til at banke.

Ivar krabbed op på en sten i bråtet, bag Gurina; han vilde sidde og se på hende, når hun vasked; — og det kunde han ikke, når han sad fremmenfor hende, for da kunde hun også se på ham.

Han bed og sled i beten, knepte i nedre kanten; sirupen var istand til at smette ud ellers. —

Gurina dupped klæsstykket ned i hølen og skolled, frem og tilbage trak hun det, slap det i ene enden og tog det igen i andre; det skvalte og det plasked; og det risled og rann av det, når hun drog det op att på stenen. Så tog banketræet til at gå igen.

Med ét stansed hun og reiste sig «Å—!» ynked hun og tog sig på knærne; «vette so låk onde kneå!» —

Men så la hun Sig nedpå igen.

Vetle-Ivar la beten fra sig. Over stenen, han sad på, lå et stykke grå mose. Det flækked han varsomt av og stillte sig ned til hende; han stødte til knæet med det, forat hun skulde flytte på sig lidt. Hun tog det og trak det under sig: «No va du gjild, — Ivar far,» sa hun. Han var alt oppe på stenen sin igen.

Han skæmdes, her han sad. — — Å du! om nogen af ungerne hadde set ham nu! —

Det gjorde ondt i ørene endda og i halsen efter det, Anders hadde båret ham. Han prøved at bøie hodet bagover: — ja, det gjorde ikke så lidet illt. — —

— — Nu hadde da ungerne sat navn på ham også — Huldr’en! — — Det fik han nok høre, nu herefter. — —

— — En grøn græshoppe larmed i det tørre græsset lige ved. Han lurte sig efter den med klypen, kasted sig brådt over den og tog den. Han holdt over den med den høire hånd og satte den ned på håndfladen i den venstre; den spændte i; — ualmindelig til kraft den hadde i benene også! — Så fik den lov at stå alene engang, — det kunde være moro at se, hvor langt den hopped. Den snudde sig lidt, så spratt den til. Han så efter den i græsset, men den var væk. — —

— — Men så var det nu ingen sut længer i sommer, mens moren var borte; han kunde træffe Gurina av og til ned i hølen.

Han så bort på hende. — —

Så gled synet videre, og han gav sig til at stirre på et blad fra svartoldergrenen der længer oppe i bækken; det strakte sig nedover med strømmen så langt, det vann, og rykked så i og slængte sig op igen. Det gjorde det i ét væk. — —

— — Og så hadde han vasset i græsset til Ola Haugjen idag. —

Han hev sig om, så han kom på maven, og så ned i mosen. — — Der gik den gulbrune småmauren og trødde så varsomt og stræved og hang sig efter benene, for at nå frem over mosestængleme med det hvide ægget. — —

— — Javist vilde han få høre «Huldr’en» igen, klængenavnet, de hadde fåt på ham. Om kvældene indover stranden og ud i kirkebygden også — skrig og skrål og fantord! — Og voxne folk — dem vilde han høre det på stemmen til, når de sa «go dag, far», at de vidste, han hadde klængenavn, og hvad det var. —

Det kendtes som værk under bringen.

— Og Så hadde han ingen at klage til, heller! —

Han så på Gurina. «Kor æ far din?» spurgte han.

Banketræet stansed; hun støtted sig på det nede i vandet og snudde sig halvt om; øinene spurgte.

«Kor då?» kom det tilsidst.

Vetle-Ivar så ned og flirte skæmd. «Jau—u,» svarte han bare; han grov ud store næver grå mose og kasted nedover.

Gurina gav sig til at banke igen; så holdt hun op om en stund.

«Å,» sa hun uden at snu sig; «eg æ sama stakkaren, eg, so du, — — ha ’kje noken skikkeleg far.»

Hun strøg håret op fra øinene og tog til at skolle.

Det gik rundt for Ivar i det samme.

— — Ikke hun heller! — —

Det blev stilt inde i ham og trygt rundt om. Han kendte, de hørte ligesom sammen — da. — — Å, hvor vent han tyktes om hende! — Ingen mennesker var han så glad i som i hende, der hun lå — — — hodet hendes — med de gule fletterne i ring, ned på ryggen lidt. — — — Det kunde meste være samme med far og! — — — Og de skulde få kalde ham «Huldr’en» såmeget, de vilde, — «hit folkje.» —

— Gurina var færdig. Hun la klærne sammen i en stamp og gik opover. Så snudde hun sig halvt og så nedover osen mod fjorden: «Ja, du fær koma bort te meg, når du ve, då, — Ivar far.» Hun gik opover bråtet videre på den anden side elven og blev borte bag husene på Neset.

— — Vetle-Ivar blev siddende og se på det våde bærget, hvor Gurina hadde ligget på knæ, og på olderbladet, som strakte sig nedover strømmen. Han sad og så; men på resten så han ingen ting; han blev tung i hodet, der kom skind foran øinene — det var, som han hørte med dem og. Og bækken, som silred mellem stenene med svage låt, var ved at svæve ham ind.

Han la sig på rygg i bleg stedmorsblomst og hvid småkløver og stirred op i den solfulde, blå himmel. Tilsidst hørte han bare græshoppen langt borte, som snerred og slog ligesom tørre træstykker mod hinanden. — — Var det den, han hadde sluppet? — — —

— — Aldrig hadde han været så glad! — Det ligned søndagsmorgen alt dette, når han hadde fåt de nye klærne på og kirkeklokken tog til at gå; — — men det var bare så meget mere —! — —

— Slig lå han, til Ola Haugjens kone råbte ind til nôns. Han reiste sig. Han hadde liden hug til at gå; — han hadde jo tråkket i græsset også. —

V

Det var midt i september et par år senere. Stille regnskodd og gråt.

Der var liv oppe hos Ola Haugjen, for Vetle-Ivars mor, Eli Leite, «Huldrå», var flyttet ind i kammerset sit; hun var netop idag kommet hjem fra sommersjauen på støilen inde i fjorden, — noget tidligere end hun pleied. —

Hun fôr ind og ud mellem kammerset og kogeovnen i gangen, larmed med gryderinger og misted låkket av kaffekjedlen, så det klirred indunder ovnen.

«Sjå å fidn da fram, du Ivar! — du æ liten, du, å tudn,» råbte hun.

Og så skreg hun op til Guro, Ola Haugjens kone, som holdt til på lemmen, at nu fik hun komme ned, vilde hun prøve kaffeen hendes. —

Vetle-Ivar strøg stilt ud og bort i skjykkjen, hvor han satte sig på sagekrakken med hænderne i lommen. Skjykkjedøren stod oppe; han vilde ha udsyn til stien, som gik ned bråtet til hølen, der han hadde sådan halvt vent på, at Gurina skulde komme. — — Han vilde lure sig ned, så hun ikke så ham, og så med ét byxe frem på en sten ude i hølen. Det var slig moro at komme brådt på hende dernede og få hende til at kvække og se skræmt op, og så bli blid. «Ka — — æ da deg, Ivar?» sa hun da; hun blev så glad, skønte han, så han kendte blinket fra øinene, endda han ikke så. — — — Og det var så godt under bringen at se, hun var glad. —

— Der fulgte altid sligt bråk og ståk med mor hans, der hun kom; hun kunde ikke ta det med tål; prated høit, så alle folk hørte og lo av hende. Engang i våres bort på Neset hadde han hørt dem kalde hende «skrubhævelen sjå Ola Haugjen». — — Der var ikke levende fred at få, der hun var, — godlåt og fantord på samme tid, så han blev rent øren.

Men det var nu det, hun var borte hele halve året næsten på sæteren som budeie; da var det stilt hos Ola Haugjen. Så det kunde endda gå an at være husvild den ene halvpart av året.

Og så hadde han Gurina nu. — — Å, han fik slig hug til at gå bort på Neset til hende! Altid hadde han det, men allermest, når han var sammen med moren; da tænkte han ikke på andet end på Gurina, hun, som tog det med tål og sa så lidet; — især når moren brugte sig, — da var det som han ikke hørte eller så andet end Gurina med de to gule fletterne i ring på ryggen; slig hadde det været idag mere end ellers.

Men han turde ikke gå der bort, for bedst som det var, råbte moren på ham igen; og så var det pisk, — eller svær kæft, var han heldig. — Men han kunde altid vente her i skjykkjen; og så han hende gå ned i hølen, vilde han også ned, han hørte altid mor sin derfra, om hun råbte. —

— Huldrå og Guro sad inde i kammerset med kaffeen, hældte i skålen, blåste og drak.

Og Guro fortalte om den nye jordmoren, som var kommet, og om den nye dampen, som gik én gang om ugen, og om bønamanden Pedersen fra Stavanger, som altid havde fuld stuen ude i skolehuset. — Her var så meget, som var sket i bygden i vår og sommeren fremover, som Eli Leite ikke vidste om. De prated uden stans og smatted og likte sig; for kaffeen til Eli Leite var god; og så hadde hun sukker i et lidet kræmmerhus, til at bide i.

«Å jaja, du!» sukked Guro, tørked sig om munden og la hænderne i fanget; det var andre koppen. Så reiste hun sig, hun fik op att til ulden sin på lemmen. «Jøsses. — Jaja, so fær du no ha so mångfoldeg tak fø kaffien.» Hun tog Eli i hånden og risted. Eli mente, hun ikke skulde takke.

«Men guten —? Kor vatt da tå han?» brød hun over i en anden tone. «Han sku hat litt, han og.»

«Han æ vel hort i hølen, han, so han æ vane vera,» svarte Guro overbærende og lo blidt.

«Ka sku han gjera dar då?»

«A, han site dar —! — Bodn fidne no alti på eitkvat, dei,» lo hun igen. «Stondå træff ’an Gurina frå Nese dar og; å då lika han seg, kan du tru. — Da træffe, han fyl’ ’na heim te Nese og; eg trur meste, han Vetle-Ivar går på friarfot te ’na». Hun storskratted; og Eli med.

«Ho ha no ’kje so månge te prata mæ, ho Gurina, so ho æ vel feien, ho træffe eiu,» gik Guro videre med blidt mæle.

«Nei no står eg å drøse att!» Hun sled sig løs og gik. «Ja, du fær no ha tak då». —

— Eli gik ud på stenhellen foran døren og råbte på Ivar. Hun blev stående og se ned mod hølen.

Han var kommet derned denne gang også; Gurina var der efter en vassfær. Og så spurgte hun, om han vilde bli med hjem og få en bete; men han turde ikke, sa han, for mor hans var kommet.

«Stakkars trave, so ha slikt illsketrodl te mor!» Hun hadde aldrig sagt så meget om mor hans; han svarte ikke.

— Ja, hun var vist i grunden et illsketrold, han hadde ikke tænkt på det før; men når hun Gurina sa det, så —. Han trodde før, hun bare var slig av og til, når hun hadde meget at stelle med, men var nok god i sig selv, ti gange bedre end Lisbet Holmen og de andre kærringerne. — Hun hadde da skændes så godt for ham stundom, hvergang gutungerne havde skyldt på ham, når det var noget galt med båden til Anders Neset ned i osen, og Anders’en vilde piske; han måtte støtt gi sig tilsidst. Da skræpped hun og leied ham, og han kunde voget hodet på, at ingen av ungerne på stranden, udover helt til kirken, hadde mage til mor.

Men siden Gurina sa det, så syntes han det, han også; han undred sig bare over, at han ikke hadde lagt mærke til det selv før. — —

Så var det, at moren kom ud på Stenhellen og råbte.

«Dar ha du ’na, Vetle-Ivar,» sa Gurina og smilte underlig, ligesom hun vilde apes lidt med ham, så han blev stående rådvild og se ned. Hun tog vassfæret:

«Jaja, so lyt’ du gå då, stakkars gut,» sa hun og gik. —

Vetle-Ivar gik også.

— «Du sku fengje kaffi, du og,» sa moren blid, da han var oppe på hellen.

Ellers hadde han likt dette; men nu kogte det op i ham, så, hadde han turdet, hadde han hærmet efter hende og gæpet; hun mente det ikke.

Vetle-Ivar satte sig bort på bænken. Hun skænked op i koppen og fandt ud en sukkerbete av kræmmerhuset.

«Kor ha du vore no?» spurgte moren varsomt om lidt.

Han slurped i sig kaffe uden at svare.

«Ner i hølen,» sa han tilsidst; han så ikke op.

«Ner i hølen? — — Ka gjore du dar?» kom det igen stilt om en stund.

— — Å, nu forstod han det! — Hun vilde få vide, om Gurina var der, og hvad de prated om — det var det, hun vilde! — — —

Slig var det ifjor også, siden Gurina hadde sagt til mor hans, at hun dængde vel meget. Og det vidste hun, at Gurina hadde sagt til folk på Neset og, så hun var sint på hende og mistænksom, og ræd for hende også på en måde.

Han skøv kaffekoppen brådt fra sig bort på bordet:

«Eg ve ’kje ha meir tå den kaffien din.»

«Ka —! —» Hun forstod det ikke og reiste sig for at se i den: «Ha du ’kje drokke ’tor?» Så så hun på ham.

«Nei; eg lika ’n kje.» Han spytted ud: «Tvi, kor idl han æ!» Han vidste, det var det værste, han kunde gjøre.

Hun stod og somled sig et øieblik, før det brød ud:

«Nei, sjå ’an, du! — Skjetongje, dar du site! — — — Ha deg fram or bænkjen, seir eg!» Hun slog i bordet, så kaffekoppen klirred.

«Du æ ’kje vær’ so mykje, heile du, so ein slik kop kaffi.» Hun var på gråten af sinne; men så manded hun sig op:

«Ha eg ’kje spurt deg, ka du gjore på ner hølen?»

«Eg pratte mæ Gurina,» svarte han fast; hun skulde se, han ikke var ræd.

Hun blev stående og tygge; denne fastheden i stemmen og sinnet kendte hun ikke, det var ikke samme gutten.

«Ka pratte de om?» skreg hun.

Han flytted sig godt ind på bænken:

«Da skjele deg ikje!» sa han og så bort i væggen på andre siden av værelset.

Hun blev igen stående bleg og tygge; de hvide læberne skalv:

«Ha deg fram or bænkjen, seir eg! — No ska du ha pisk.»

«Nei!» sa han, så det fræste, og blev siddende. «Eg rikka meg ’kje».

Hun trev efter ham og drog ham frem efter vesten.

«Nei! nei!» hvisled han og slog og kløb næven hendes. «Du ska ’kje klara da, du ska ’kje klara da!» Han blev rødlet av strævet.

«Set på makjen te ongje og!»

«Du kan voga deg!» trued han. «Eg stryke frå deg! — — Ja, voga deg, du!»

Hun holdt ham i ene hånden og prøved at få broken ned med den andre; riset lå vel bort på hjælden siden i vår.

Men han spændte og sled, så hun måtte følge med mod døren; og broken fik hun ikke op.

«Slæp meg!» skreg han i døren og slog næven hendes væk fra vesten.

«Illsketrodl!» la han til og smatt ud i gangen. Der snudde han sig: «Smala-tju!» hvisled han ind døren.

Hun la ud i gangen efter; men han sprang ud på hellen.

«Eg veit ’kje, ka eg ska gjera mæ den guten,» råbte hun op til Guro på lemmen.

Så storgråt hun: «Han båte kadla å slær mor si!»

Hun sprang ud i døren; han spratt ned fra hellen bort i håen.

«Å gu trøste å bære deg, kor eg ska dængja deg, når eg fær tak i deg, utangje dar du fer’, — mitt i berre, sosant dar fins ris i hagjen.»

Hun la ind igen i kammerset.

Vetle-Ivar hørte, hun slog i bordet.

Hun kom sagte tilbage ud på hellen: «Gå no ’kje. bort på Nese då te Gurina, Vetle-Ivar far; kom no heimatt te mor, so æ du gjild kar, — kom no, gudla-gut.» Hun var så lokkende blid i mælet.

De blev stående begge en stund uden at røre sig.

Så kom sinnet op igjen: «Gu nåde deg!» Det gråt i hende. —

Men Vet1e-Ivar snudde brådt om og rusled bort på Neset til Gurina. —

Det gjorde han siden hele vinteren, når han hadde hug.

For fra den dag gjorde Vetle-Ivar, hvad han vilde, for mor sin; det var det samme, hvad hun brugte sig og loved pisk i «berre». Og han kunde gi kæft igen og, når det gik på det. Det var han, som hadde overtaget i kammerset.

VI

Ingen kendte noget nøiere til Gurina Røisheim, for hun var kommet fra nabobygden; — og ingen spurgte videre heller.

Slægten hendes var reist til Amerika, og mosteren hadde skrevet over for et par år siden, vidste man, og tilbudt billet. Men hun vilde ikke reise. Folk kunde ikke begribe det; — hvad hadde hun her at gøre? og de trodde hende ikke, når hun sa, det var somrene og høifjældet, som holdt igen.

Altid hadde hun ligesom ståt udenfor. Hun gik aldrig til «hit folkje» eller hadde noget lag med det mer, end det behøvdes. — Og i tjenestevar hun slem at få til at trives. Ja, somme påstod, det var lidet råd at ha hende i hus; ikke engang hos gamle sagføreren, hvor fruen var død, og jenterne gjorde, hvad de vilde, hadde de jo set syn med at ha hende året ud. Hun var så ujævn, når hun måtte være hos «hit folkje»; snart gråt hun og gemte sig bort, snart lo hun, så det hørtes over gården. — Strid var hun også og vilde støtt følge sit eget hode, når hun først hadde sat sig på noget.

Og det besned ikke med årene. Nu var hun endel over de 30, så hun hadde ingen tro på, at hun kom til at ta tjeneste mer. Selv var hun også lige hændt og likte sommersturene på bygdestøilen bedre.

— Nu i sommer hadde hun også tat Vetle-Ivar med, uden at moren vidste om det, — hun var alt reist ind på sætren sin inde i fjorden. — Gurina hadde fundet sig en kamrat nu, hadde hun sagt til ham, da hun bad ham bli med, og blunked så blidt med øinene; og nu laut hun ha kamraten sin med — det blev så einsligt ellers. — Og hjælp kunde hun også ha av ham til at hente kyrene fra nuten, når det en og anden gangen hændte, de ikke kom hjem tilkvælds av sig selv. Hun fik heller betale lidt for kosten — det kunde nu ikke bli såmeget. —

Det var sollys eftermiddag. Ivar sad på en sten ovenfor selet, barhodet, i uldskjorte, og den lappede blå vadmelsbuxen, som bare rak til midt på læggen, hvor tråder hang, som var raknet op i nedre kanten. De store træskorne, han var faret or, stod ved siden av ham; forklaringen lå i fanget.

Han var en 16 år nu og gik for præsten. Han kunde nok gåt året før for alderens skyld; men præsten hadde sagt, det nok ikke vilde nytte; hans kristendomskundskab var ikke slig, at han kunde slippe ham frem. — —

Det var ikke gildt at gå for præsten, syntes Ivar; ikke var han svær til at læse, og i fristunden mellem forklaringen og bibelhistorien apte de med ham og kaldte ham. Det hadde været så godt idag at komme op på støilen igen. Her på høgfjældet var han fri for alt; det var anderledes at sidde her end på præstegården i den gamle, lave drengestuen med de små vinduerne. Og her syntes han, han forstod den tredje artikel og, — så nogenlunde; når solen lyste på forklaringsbladet, så han blev så løierlig slap i alle lemmer — lige ud i stortåen kendte han det —, og han blev ør i øinene og tumlen i hodet og ikke vidste, hvor han var, da stod altid præstens ord for ham om den «Hellig-ånds velsignelsesrige gerning på os»; han trodde, han kendte ligesom noget av den Hellig-ånd — han vidste ikke, hvordan det hadde sig. —

Nu hadde han just måttet begi at læse, for det skar så, lyset fra bogen.

Han så bortover. Først det frisk-grønne fjældgræsset, kyrene og smalerne med den enstonige klang fra bjælderne, så den brune lyngen nedenfor og den grå mosen; og endda længer ned og bortover stak ås sig bagenfor ås med lav, rødbrun furuskog, og blankt fjældvand gang efter gang imellem, og så rigtig langt borte i hele sin længde den solfyldte bræ, som blinded med sin glans. Men hittenfor, imellem, lå fjorden blå, langt nede.

Vetle-Ivar begyndte at tone en længtende melodi:

«Dei da de li, da de lo — da de lo.» —

Han fulgte med øiet fjorden, som den arbeided sig udover, vred sig om næssene, blev borte lange tider og så kom igen langt ude. Det blåste på fjorden, forstod han på de fyldte, sollyse seil, som gled indover.

— «Dei da de li, da de lo — da de lo.» —

Der var byveien, det vidste han; der gik fjorddamperen til byen. Og der langt, langt borte, i åbningen mellem de to smale, blå strimler, som var blit så lyse av varme-moen, de som gik til mødes, kvasse som tyndslibte ljå, med den mørke skyhausen bagenfor, dernede lå nok havet, eller — — kanske det var selve oseanet.

Han lukked øinene.

— — — Og så hadde han en jægt, — en jægt, som stod ind fra havet med breifok og storseil; men forseilene, de slarked og slog, for det skulde være bene børen. —

Blodet bruste i ham, han tonte i snøggere takt.

— — Og så — ja så kom havgul-flagen, den ene efter den anden, og fôr ind i storseilet, og jægten la sig over, og det purled og bruste om baugen, og sjøskvætten stod. —

Han gav sig til at plystre melodien, han tonte. —

— — Men nei gu, om hun skulde få skære sig op i vinden, — han skulde nok holde roret, han, så hun skulde slippe for det, lel! — — Store sjøstøvler, som rak til midt på låret. — Og gul setlabog med penger i! — —

Og på land kendte de jægten og vidste, hvem det var, og de snakked om ham; — men han brydde sig ikke om nogen mer! —

Gurina var kommet opover bakken med spøtet; hun var stanset flere gange og hadde set sig rundt, for det var så ualmindelig fint på fjældet idag.

Men så fik hun høre, Ivar plystred. Hun stod bag ham en stund og lydde. Så sa hun:

«Eg trur, du æ spi—kande galen! — site du ’kje her mæ forklåringjå — — å — plystra!» — Hun gik fremmenfor ham: «Veit du ’kje, den vonde dansa, når du plystra?»

Så blev det stilt.

«Ka trur du, hit folkje sa, om dei høirte deg?» Hun blev stående og se på ham.

Samme hun snakked til ham, slog han øinene ned og tagde; men da han hørte om «hit folkje», blev han etande sint, han hadde hug til at rende hende i koll nedover bråtet, der hun stod.

— Hun også! — — Det var jo nett derfor, han hadde gåt efter hende ned i hølen alle de gangerne, netop fordi de to skulde være sammen, åmmen om «hit folkje», stå mod det og ikke bry sig om, hvad det sa. — —

Han risted ligehændt med hodet og plystred mod hende; men hun snudde sig halvt fra ham og sa lavt, som det ikke var meningen, han skulde høre det:

«Jau, — du æ ein tå rette sorten, du!»

Så gik hun. —

Han tagde; så ingen ting uden bjældekyren bort i bråtet, som prøved at klø sig bag øret med bagfoden. Han hadde fåt så illt for bringen, noget ondt og tungt hadde lagt sig om ham.

Han fôr i træskorne og tog forklaringen. Opover bar det; — han måtte på høgaste nuten! —

Deroppe blev han stående og se udover. Den grå skybanken ude fra havet var voxet, og nu begyndte det at blåse så småt.

«Hit folkje!» — Han brydde sig skidt om «hit folkje»! — han var lige sæl, hvad andre mente og sa om ham — Gurina og alle sammen, — — når han kom på jægten sin! — —

Han kom til at se på den skidne blå permen om forklaringen; da var jægten og havgulen og alt borte. Han kendte sig slig, som når han sad på den lange træbænken i den mørke drengestuen, og præsten stod og snakked om, hvad vi burde gøre og lade. — Å, det blev så tosket og kedsomt alt sammen!

Ja, hvad skulde han nu op på denne her nuten også! — det var jo, som han ikke skulde være rigtig. — Det grøssed over hele kroppen.

Han slog op forklaringen, der han hadde ny 1exe om den Hellig-ånds gerning. Bladene var skidne og grå blit av fingrene, ja dernede var stykket gåt helt ud for tommelen hans. Han prøved at læse og høre sig; men tankerne vilde ikke ned i bogen. —

— — «Den vonde dansa,» hadde Gurina sagt. Ja, det hadde han hørt så titt av andre også. Derfor hadde han heller aldrig villet plystre før; han vidste, det var synd. Og nede i bygden hadde han syntes, det var stygt at lye på om kvældene, når ungerne plystred; det var altid de værste utangerne, som gjorde det, de som djævelen hadde rigtig fåt magt med.

Han så ansigtet til Gurina: «Jau, du æ ein tå rette sorten,» sa hun! hun hadde ligesom slængt ham fra sig, jaget ham væk, — og laget hans, ja det skulde egentlig bli disse gutungerne, som apte med ham, de og så den vonde. —

— Det så ud til at bli en tordenbyge. En sort sky skød fremover; Ivar syntes, det stod koldt av den. Han grued, for han var altid så ræd, når tordenen slog; det var dette braket, han var så ræd, av Vorherre, når han var blit sint, og Vetle-Ivar skalv og frøs over hele kroppen. Og nu, ja noget var det, Vorherre var sint for denne gang og, — og da var det vel for plystringen, ialfald tænkte han nu på den og. Han gik nedover igen. Slik en angst, som hadde sat sig under bringen hans! det værked og gnog. Han hadde hug til at trykke det mod noget hårdt, — eller skære i det, så det kunde ordentlig svie istedenfor dette. — —

— — Den, som hadde sig et hus eller en kælder dybt ned i jorden, aldeles under det tunge fjældet, hvor en ikke kunde høre eller se nogen verdsens ting! — Det skulde være aldeles stilt og roligt, dyttet tæt til, så en ikke vidste engang, om der var uveir oppe på jorden eller ikke. —

Vetle-Ivar gik og frøs, med begge hænder i lommen. — Før, når det var tordenveir, hadde han siddet inde i selet hos Gurina; — hun var nok fælen, hun og, det hadde han set, — men når det var to sammen, så —. Men nu var han ikke god til at gå ind til hende, han fik være ude. —

Det første tordenbraket hadde han hørt for en stund siden langt borte, da han nådde ned til melkestøilen. Det dropled og småregned alt, og den sorte skyen la sig fremover nuten. Å, så ræd han blev! — —

Ved bækken lå en del melkekoller hvælvet; Gurina hadde båret dem ud for at vaske dem i kvæld. Han strøg bort til bækken, la sig på knæ, trev efter tvågen, dupped den i sand og gav sig til at skure. — Det letted under bringen i det samme, han fik tag i kollen.

Men tordenen slog en gang til; det kvakk i ham. «Jau, du æ ein tå rette sorten,» sang det i øret hans, op igen og op igen. Han skurte, så sveden randt, skurte og skolled, og skurte op igen samme kollen. —

Vindflagerne jaged regnet indover i skrå strimer, så det suste og røg bortoven vidden, og smalen stod stille på de blankvaskede skarvene. Og tordenen slog alt i ét. Stundom var det, som Vorherre slap ham, Vetle-Ivar hørte bare, hvor han trued og knurred bagom skolten langt oppe. Men så kom han att, i et forsinne, og risted ham: «Ve du vera fin gut no? — Ka? —» Han slap og tog ham igen flere vender på den måden.

Med ét greb en hånd ham i axelen. Det var Gurina, som hadde ledt efter ham med øinene fra selsdøren.

«Æ du tussete? — — sitja slik ute i vind å væta!» Hun så på kollerne og var så blid: «Sjå å grav deg onde tak!» —

Hun satte sig ind med ham på bænken: «Du ve vera finsleg kar, du, veit eg?» Hun smilte. «Ka? — guten min!» spøgte hun.

Han le’ed ikke på munden, krøb bare sammen længst inde i selshjørnet og sad der og frøs. Derude lynte det og braked.

Pratet trøt for Gurina. Hun gik ud i skålen og la på gruen, hun vilde koge kvældsgrøden. Og idag tog hun rømme, lidt fra hver mand, hun melked for; det skulde ikke tê på nogen enkelts flødebytte.

Ivar hakked tænder; men han sad stille som en mus; øinene knepte han til, for han vilde ikke se lynet og vente på braket. Vorherre slap ham og tog ham igen herinde og, ligesom ude ved bækken.

«Æ du ’kje våt?» spurgte hun og kom frem i døren. Han svarte ikke.

«Ja, no ska du då få varm mat,» sa hun og stak en tør brakegren under gryden.

Lidt efter kom hun igen; hun kom helt ind og tog ham på hodet:

«Eg trur meste, du æ versjuk,» sa hun og var så blid med øinene. —

Kyrene blev melket, kvældsmaden kom på bordet. Men Vetle-Ivar vilde ingenting spise.

«Æ du ratt låk, Ivar?» spurgte hun.

«Nei—j!»

«Ja, so êt då, veit eg!» Hun drog ham frem fra krogen; han var trå.

«Æ du kjeteg?» tog hun han kåd op under armen; hånden gnek ham op og ned på siden.

Med ét retted han sig; det var, som ild var kommet i blodet hans, det suste om ørene. — —

Stærk var han blit. — — Stærk! — — stærk! — — — Og han var ikke ræd tordenbraket længer og ikke ræd Vorherre; han var ikke samme karen.

Han tog hende i bringen: «Æ du kjeteg kanskje?»

«Au då! — — din —!» tog hun hænderne hans bort og lo; hun var så glad, at Ivar var levnet op igen.

«Nei, no fær me eta,» sa hun lidt ustø i mælet.

Og så satte de sig på bænken foran sængen deres og spiste.

De klarte al grøden. De la skeen bort, sa jøsses for maden og tørked sig om munden.

Så snudde hun sig om mod ham og tog ham under armene med begge hænder igen; hun måtte kvikke ham op lidt til: «Æ du mæt? — — ka?» Så lo hun.

«Æ du kjeteg kanskje? — — — æ du kjeteg dar? — — — elde dar då?»

Og han igen. Han så, hun blev glad, så hun skalv.

«Du æ so go imot meg,» gråt hun og la sig ind imod ham. —

Det var som braket fra en overhændig foss, som brød indover og rev ham avsted med sig.

Et ørlidet bil sad han og stridstirred hende ind i anletet. Det var første gang, han gjorde det på noget menneske. Så gik alt i tunn. — — — — — — —

— Nu hadde de ligget jævnsides hver nat, men aldrig før hadde han tænkt på, at hun var et kvindfolk. — — —

VII

Den høstkvælden stod Huldr’en bag huset til Ola Haugjen og så over på anden side elven til kammerset til Gurina på Neset. Lys var tændt alt; men det var blegt, for det lyste endda lidt av dag. —

Ja, hun hadde vel hat ret den kvælden, hun sa, at hun nok ikke gjorde det sålænge. Idag hadde han set doktoren gå derned ved middagstider og bli lang stund derinde.

Det var den uveirsdagen på støilen senhøstes, som hadde knækket hende, den gang det snede og hagled, så kyrene stod stille bag selet og dirred av frost. Hun kendte, den krimen hadde sat sig så pass fast, at den aldrig vilde komme til at slippe hende helt. — Og derfor hadde de to også strævet sammen her forleden med et papir, som skulde si så meget som, at Ivar skulde ha alt, som blev igen efter hende, kisten og skrinet og pengene. —

Han hadde ikke hat ro på sig idag; mangfoldige vender hadde han lurt sig ud av skjykkjen, hvor han hugg baxteved for Ola Haugjen, og bagom husvæggen. Han vidste så grant, hun lå og tænkte på ham, og når han stod der, tyktes han, at han kom hende nærmere og så hende. — —

— — Der lå hun og hosted alt i ét og pusted, pusted så tungt; — og han kunde ikke hjælpe, ikke lette hende noget! — — Han kendte brystet, hvor det gik, og så øinene, som lå lukket. —

Ja, han kunde ikke gå bort i kammerset hendes engang, — der sad jo fuldt av kærringer med spøt; hele dagen var der nogen, men flest om kvælden, nu da hun var kommet skikkelig til sængs.

Der smelted inde i ham noget. — Bare få siddet på sængekanten og holdt på brystet for at stagge det lidt! — hun måtte jo dræbe sig med bare pust; — men han turde ikke lure sig bort til vinduet engang og kige ind, for der gik veien lige forbi på den side. —

— — På denne måden stod han snart alene; Gurina var den eneste kamraten, han hadde. —

Han så op på furulien, som løfted sig svart, og mod den urolige stormhimmel; der var slig drift i skyrne, der de kom seilende mørke, den ene efter den anden, fremfor månen og de lyse, blå gløtt. Uveiret var ikke kommet endda, men én hadde det vel snart, slig brak der stod fra fjorden.

— Om han og hadde fåt krim den gangen! — Ja, så sandelig, hadde han ikke da villet ligge stille og dø i samme kammers som Gurina — så kunde «hit folkje» fåt sat sammen og sagt, hvad de vilde!

Ja, ja. Han leved vel alligevel ikke så længe efter Gurina. — Hvad i al verden skulde han ta sig til! —

Tankerne var borte en lang stund. Så blev ansigtet lidt efter lidt uden træk, pusten blev stærkere. — — Han eied noget lige fuldt; og nu eied han det ikke her engang, — rent bort fra «hit folkje». — Han var selvstændig kar, hørte ikke hjemme nogen Steds, leved udenfor alt, — og tænkte bare på Gurina.

Det var noget nyt, det der. — Han så op. Han kendte sig stærk, urokkelig stærk, så han glemte, at Gurina var syg. —

— Han faldt sammen igen. — Derinde bag den tynde bordvæggen gik kævlet med skiftende låt, mat i begyndelsen, før emnet var udkævlet; men så blev tonen høiere og høiere, jo længer én kom ned på baxtebordet, til det blev bare til en pib næsten; — og så den tynde fløien, som tog indunder og Slængte bort på hellen, så det skrabed; — og dyp med rjovippen i vandbytten og stryg bortefter leiven. Så blev den lagt sammen og klappet på og kastet bort i haugen til de andre.

Han lænned sig op imod bordvæggen; der kom varm røg i blå remser ud mellem fjælene. Han fulgte med den ene leiv efter den anden.

Tilsidst var det, som han skulde sovne av. Der blev en let rist i væggen, så en knirk i den gamle døren, som en aldrig fik rigtig indtil uden at løfte. Det var sagtens en kærring, som kom for at få med hjem en fersk leiv til kvælds.

«Signe arbeie!» sa det; det var Lisbet Holmen, som vel var på hjemvei til pladset sit. Hun kom nok fra Neset, hvor hun støtt var nu, mens Gurina var syg.

«Jau tak!» svarte Guro, Ola Haugjens kone. «Du æ gjild, du ser te meg. Du lyt’ sjå te få sitja; — du fidn’ alti ein plass.» — De flytted på en stamp, hørte Huldr’en. Så blev det stilt.

Hun kom så titt til Haugjen, Lisbet Holmen, om sommeren og udover, sålænge mor hans var borte.

«Da ser ut te styggavêr i kvæld,» kom det tilsidst fra Lisbet.

«Vette gjedna da du. Eg ha no lite vore ute i al dag, uta kor gång eg ha lote ruska etta denna guten, so ikje æ go te so mykje so halda meg mæ baxteve eingång.»

Ivar rørte sig ikke; hvad brydde han sig om det idag!

Hun slængte leiven av takken. «Du kjeme kanskje frå Nese — frå Gurina?» kom hun sig over i en ny vei, idet hun skifted tone.

Ivar snudde på hodet, så øret kom ind mod sprækken mellem bordene.

«Ja då. Ho gjere da nok ikje længje, da eg kan sjå. — — Ja, han sa da, doktaren og.»

«Nei, jaso, du!»

Så blev der ikke sagt mer på en stund. Blodet steg til hodet på Huldr’en, men endda hørte han hver lyd fra kævlet, som rulled og peb, og fløien, som skrabed, og vippen, som drypped. Ja, endog spøtepinderne til Lisbet hørte han slog mod hverandre. — Han syntes, han så de to sidde derinde, tvert gennem mørket.

Hun måtte si mer, — eller bare det samme op igen på en anden måde. Det skalv gennem ham.

Guro stansed med kævlet. «Å ja,» sukked hun og var stille i mælet. «Døden æ ’kje grei te koma ut fø, han gir ikje henstand, den karen. — — ’Døden kommer, er ei sen’, so skreve står; ein kan venta ’an, noken kvar tå os.»

Så var det stille.

«Å jaja — ja, — san,» sukked Lisbet og gæsped; nu var de færdige med det. —

Den anden gav sig til med emnet igen. Huldr’en stod døende stille og vented på mer; men kævlet rulled lang tid ihærdig, uden at ville gi sig. Så kremted Lisbet, hun vilde si noget:

«Men da konde træffa, dar æ fleir, so døir, dar du.» Hun kviskred det, men Huldr’en hørte hvert ordet alligevel. Så hørte han ingen ting på en stund; han trykked sig indtil, men han kunde ikke komme efter, om de snakked, — han trodde, de gjorde det. Med begge hænder tog han tag i bordet og sled det løst fra de andre; det var så råddent, at spigeren stod igen, det var det, som var lykken. En lysstrime fra ilden under takken og talglyset i flaskehalsen kom skærende ud gennem sprækken, så han blev ør et øieblik. Det varte ikke længe, så fik han fat i dem med øinene; munden rørte sig ikke på dem, hun, som bagte, sad og grov med fløien i riflerne på kævlet efter deig. Han stak ansigtet så langt ind, han kunde komme; det mødtes av røg og av lugt fra fersk fladbrød.

Han så på Ola Haugjens kone, at hun var forveten; hun sad jamnt en lang tid med noget andet ligesom da — han kendte hende. Så spurgte hun ligehændt:

«Kor då?» og pynted på leiven.

«Jau, doktaren spore so løie i kvæld, då han hadde høirt på bringå henas. Han leste kviskra, men eg høirte da rett. — — Gurina æ mæ badn, da trur eg.» — —

«Eg meine, du æ — —! — Oi—jh, da gamla trodle —!»

«Eg æ sikker. — Doktaren ha vel måtte set eitkvatt, då han høirte.»

«Nei no—!» brød hun ud og la kævlet fra sig et øieblik. Så kviskred de videre. —

Det gik rundt for Huldr’en. Men han kunde ikke komme bort fra sprækken; han stirred ind i lyset og røgen uden at høre og se noget bestemt. Bare to ansigter, — to fæle dyr, — stygge fugle med kvite klør og med kvite bæb, som sad derinde og hakked i ham og klorte og sled; — og han kunde ikke rikke sig.

Så hørte han et og andet ord og forstod, hvor de var. Nu kendte også Guro lidt til det; og hun kunde fortælle, hvorledes Huldr’en var borte av og til om nætterne udover høsten, og hvorledes han Ola hadde truffet ham sent en kvæld bagom nåven borte på Neset, der Gurina bodde. Og så la de sammen, og det blev sikkert, at Huldr’en var far.

Han smalkned sammen, hvor han stod; han syntes, han godt kunde smette ind gennem den smale sprækken, — så tynd var han.

— — Til alt dette, som hadde fyldt ham hele høsten ud igennem, hver kvæld han skulde ha en stund for sig selv og stod og stirred mod lyset i kammerset for at se skyggen, når hun kom fremfor, — eller en og anden mørk nat, han voged sig helt over elven og op bråtet, hen til vinduet, eller endda længer, — til alt dette sad de to og risted på hodet og gren: Var sligt ligt sig! — han, — bare en skidtunge! —

Og strax fik hele bygden tag i det, — ungdommen med! — — —

«Å, snyt ljose, Lisbet, æ du gjild; du site so leleg te,» bad Guro.

Huldr’en vogned i det samme og rev sig bort fra sprækken; han stod på bakken og pusted tungt. Lysstriben nådde et kort stykke bortover.

— — Så han virkelig var far, — — far! Lette minder for gennem ham, som lynblink langt borte, fra mangen kvæld og mangen nat, — ting som han leved op igen, og som løste ham op; men kvælden på støilen endte han med, den kom igen gang på gang. «Æ du kjeteg?» kviskred det; og han skalv stilt; — og han holdt hende om nakken under håret med begge hænder, — å, hun var så snil mod ham! —

Han lukked øinene. Det var, som nogen bar ham henover jordet, der han skridted frem i den lange hå; han kendte ikke, at han gik

Han hadde barn! — han var far! — — Aldrig hadde de været hverandre nær som dennegang, aldrig hadde de eiet noget sammen som nu. — — Han far! — —

Et stykke oppe gik det bratt ned mod elven; her lod han det stå til nedover i mørket. Han gled i den regnbløde jord, rulled og reiste sig, uden at merke det. — — Han far! — —

— Dernede i kanten stod det vesle kværnhuset til Ola Haugjen, med slåket, som lå på si1ende stene op over imod en høl ovenfor, der det tog vandet ind. Men stemmen var oppe, så det nådde bare halvveis; så stup ned igen mellem småstenene med hul larm.

Huldr’en fik krogen av døren. Men før han gik ind, letted han i stemmestangen, så luken faldt ned i slåket og vandet kom farende nedover mod kværnkallen. — Han måtte ha brak i kvæld, brak ind på sig; det var for langt bort, braket fra uveiret ude i fjorden! — Kallen stod rådløs et øieblik; det skalv, og vandet spruted mod skækerne og silte og sled. Men det drygde ikke længe, så gjorde stenen et nap, huset risted, og kværnen var i gang.

— Han far! — — Han satte sig ned på en krak, som han vidste, skulde stå bort i krogen. — Og hun, — Gurina mor! — Det var så underligt, det var ikke til at tro! —

Kværnen risted og knaged og skreg, og kværnstenen skrabed og peb.

«Gurina!» skreg han i mørket; men han hørte ikke sin egen stemme, bare kendte i kæverne, at han skreg. «Gurina!» hudde han i igen, alt det han kunde, så mælet brast.

— — Nu nådde han hende, nu sad hun her. De sad her to ene, gjorde de, han og hun.

— — Ja, var det ikke det, hun hadde slåt hen på en kvæld oppe på støilen. «Eg syte fø, da konde vetta noke tå detta, Ivar,» hadde hun sagt. Men hun blev ikke anderledes mod ham for det; — kanske hun også var glad ligesom han nu. — — Der lå de gule fletterne, halvt løse i ringer ned på ryggen. — Han så hende så klart. — — — Og så hadde de et barn sammen, et lidet et, med gult hår, ligesom hun hadde! Barnet sad på fanget hans i bråtet, og Gurina lå på knæ i mose nede i hølen og skolled klær, — klærne til vesle barnet, — småsokker og kappe og klud; — og dem brugte hun ikke banketræ til heller, for det var så småt alt; — — å herregud, så småt det var! — —

«Gurina!» skreg han.

Han helded sig bagover mod væggen. Nu kendte han armen hendes i nakken sin; han lå på den ligesom i de lyse nætterne oppe på støilen. — — Å jøsses, å jøsses, — hvor hun var god imod ham, stille og blød og god, så han kunde bråne! —

Han knepte øinene til av al kraft og sad uden tanke og risted på krakken. Kværnstenen var skæv, av og til bare tog den nedpå; han hørte, hvor det skar i da, og det gik mere trådt, så der blev en stans næsten, og skækerne i kallen under tog imod vandet, så det suste værre end før og skvaled og drev. Men så fulgte han med videre, når det løsned igen, og kallen fik fart, så vandet dured frit ned mellem stenen. Det var takt i det, hurtig takt, som han tramped til med foden:

«Dei da de li, da de lo — da de lo.»

Den ene omgangen efter den anden. —

— — Og han og hun — og bare de to eied et barn sammen! — —

Med ét for døren knirkende op, et vindkast fyldte kværnhuset og drev melrusk om i luften. Huldr’en sprang op og stod stiv av rædsel; han vidste, de sa, at det spøgte der i kværnen, det var han ikke kommet til at buske på før.

Han gik frem i døren og så ud; det var stygt ude, indveir med storm og regn. — —

— Han trodde, han var gal, — lod han ikke kværnen gå midt på svarte høstnatten! Ja, Ola Haugjen skulde set ham nu, han som trued ungerne så for kværnen; han begreb ikke, hvordan han hadde voget det. — Han halte i stemmestangen, så han fik stanset vandet, og hægted på krogen i døren.

Det suste ned, regnet, da han krøb op den våde bakken igen, og sydvesten dured i hasselstuerne. Han gled bort gennem håen, hvor bækker rann av regnet. Men borte ved husvæggen til Ola Haugjen stansed han. De hadde nok lagt sig forlængst de derinde; det var mørkt allesteds.

Det var gildt. Så var han sin egen herre. Han vilde over elven igen nede i osen og bort på Neset.

— — Nu lå hun med barnet deres og tænkte på ham; han kendte sig så voxen, — — hun lå og tænkte på ham, — ja! — Men det var slukket derover, såvidt han kunde se fra Haugjen. Det begyndte at banke i ham — hvad skulde det bety? for sidste natten hadde folk siddet og våket hele tiden. — Han sprang nedover bakken, over elven og op den anden side.

Nei, der var da lidt lys i vinduet, men det var svagere end før. Han la ansigtet lige hen til ruden og glåpte ind; det var en talglysstub, som var ved at gå ud. En kærring fra Neset stod og helded sig over Gurina og la øret til munden.

Det stansed op inde i ham. «Hå nei—j!» stønned han. — Endda helded hun sig over hende.

«Du ska ’kje!» skreg han og slog mod ruden.

Konen reiste sig og så sig om; men så la hun Gurina’s arme sammen, stelte med ansigtet, trak åklædet opover, tog i lyset med fingrene. Strax efter gik det i døren.

Huldr’en vidste, at hun vilde komme lige forbi ham, men blev alligevel stående; — brydde han sig om, hvad folk sa!

«Æ da du, Ivar, so fer’ mæ utangaskab om nættena, når folk døir?»

«Æ ho dø?» spurgte han og svælged efter luft.

«Ho slokna nett no, då du pikka på glase.»

Det blev stilt; brystet vilde springe, fordi han ikke fik pust ud.

«Du lyge!» skreg han indsint tilsidst.

«Eg trur, han æ spænt galen, guten,» sa hun og blev borte om hjørnet. —

— Nu løsned det inde i ham. Han la sig ind imod ruden med hænderne over panden, knepte øinene krampagtig til og storgråt og hixted.

«Gurina,» tagg han og bad, op igen og op igen, så sårt og så sutrende varmt og så syngende fint, som han vann; han vendte på navnet og sa det på utallige måder, og gråt uden stans, til alt i sindet var smeltet væk og øinene var tørre og såre.

Han sank sammen og blev siddende på huk nedenfor vinduet, med hodet mellem knærne, mens tagdryppet silte ned gennem rygg og bryst. —

— Det var ligesom et andet menneske, som reiste sig og gik hjemover; det var ikke ham længer, som styred benene og kendte stormen. Han gad ikke gå på stenene, men vassed bent ud i elven.

Hvad skulde han nu egentlig hjem efter? — — Det var det, der var ikke noget andet sted at gå. Han kunde siddet derude på berget hele natten gerne; men der var storsjø og brak, — og nu måtte han ha det stilt, slig som det grov i bringen hans, — — ind under åklædet, sammenkrøbet, så han kunde være alene; — alene med Gurina, for hun var ikke død, det var bare noget, kærringen på Neset trodde og sa; han kendte det så vel på sig. —

Det knirked i døren, da han åbned den; han måtte lette i den for at få den indtil igen. Så fôr han or klumperne og gik stilt op på lemmen og la sig.

— Huldr’en lå længe udover natten under åklædet og skalv av frost; han kviskred «Gurina» alt i ét og holdt om ene hjørnet af puden med begge hænder; — det var nakken til Gurina ind under håret.

VIII

En av de sidste dage i julen stod Ivar ude ved husnåven hans Ola Haugjen og lydde på levnet længer inde i bygdeveien. —

Månen stod høit oppe på den klare vinterhimlen og prøved at lyse op iblandt snefjældtopperne på andre side fjorden. Langs siderne blev den rent væk, det blev bare til kraftesløs dis nedover mod sjøen, der nordøsten braked og blåste. Men midtfjords omtrent og herinde på Haugjen tog måneskinnet sig tag igen og tindred mat bortover det lette, tørre snelaget med en og anden brun græstue, som stak frem; men det fik ikke væk vinterkvælden fra den mørkegrønne furulien, den så ud som den lå i skygge og blev svart som før. —

De var nok fulde, de derinde. Han hørte, det var Låvikj’en og Pera-Jon’en og Hans, og Vetle-Brita var nok og med; han kendte dem alle på latteren. — — Det var ikke noget fint prat, de fôr med! —

Nu kom de altså udover bygden igen; i skumringen hadde han set dem gå indover. De vilde vel ind på stranden og høre efter slumperne av julebrændevinet.

«Nei! — æ da ’kje Huldr’en, du, so står å lure mæ nåvå att!» skreg én. De satte nedover mod ham hele flokken.

Ivar tænkte først på at springe unna; det hadde bare været om nåven, så hadde han været inde i kammerset til mor sin strax. Men det kendtes, som han var bundet fast, på samme vis som når han drømte. Det gjorde støtt det, når ungerne var efter ham; de hadde på en måde ret på ham fåt. De hadde aptes med ham sålænge nu, må vide; når han for ud eller ind veien, var en eller anden støtt efter ham. Men værst var det om vintrene ude ved skolehuset. — Hvergang de aptes med andre, bed de ifra sig og brugte kæft igen; så gav de sig begge tilslut. Men han kom sig aldrig til det, han bare stod og grued og skalv, og kunde ikke bli sint. Iser blev det galt efter den kvælden, de alle 4 hadde været om ham og kjetet ham, så han sank ihop. —

Han blev stående. De hudde, så det skar gennem nordosten, og samled sig om ham.

«Me ha vore te jentena, me, far,» råbte Hans’en.

«Da æ guta, du!» la Vetle-Brita stolt til og svinged Hans’en i tunn.

«Hui—j—j,» hudde Pera-Jon’en langt. «Jolabrædnevin å jolæple å jolanete å altsa — —! hui—j—j!»

Låvikj’en tog Ivar i begge skuldrene og skreg indi ansigtet hans: «Me ha vore te jentena, me far! — skjyna du da!» Han napped i ham, så han faldt fremover på maven flad i sneen. De andre satte i storskrat, og Vetle-Brita sparked sne på ham.

Han reiste sig langsomt. «Noke te færalag på dåkæ og!» var det eneste, han fik frem. —

«No ska Huldr’en bli mæ te jentena ud i kyrkjebygdå,» foreslog Pera-Jon’en og lo; de andre også, og skreg ja og drog Ivar i trøien. Men han satte sig imod: «Nei—j!»

De drog ligefuldt. Så skød sinnet frem, brådt som lyn: «De måtte skæmmestl — — slæpp meg!» Han prøved at slide sig løs.

«Dar æ fine jente, dar ut i bygdå, du,» forsikred Brita.

«Hall kjæft! — — utyskje!»

Han slap sig ned på knærne, vilde ikke rikke sig.

«Jau gu, no ska ’an te jentena.» Det var Låvikj’en, som tog ham under armen; Hans’en tog i på den anden Side. Slig gik det et stykke. Pera-Jon’en foran; han var stram i kvæld, bar halsklud og hadde knappet til trøien sin helt ned, «just so byguten»; hænderne i trøielommen. I et væk tog han av sig den nye, bløde filthatten og klemte hattebaren op på siderne, så hatten blev spids foran og bag. Han stelte sig til for Vetle-Brita, sa de andre. Hun gik efter og kasted snebeter på Huldr’en og lo av og til.

«Jau, du æ rar kar te gå te jentena!» Hun spændte efter benene hans, som hang slappe ned og slæbte efter.

Ivar var tung. «Nei gu, om eg drassa meir på ’an!» sa Låvikj’en og slap ham. De andre vandt ikke med ham alene længer og slap ham også; han blev liggende på knærne nedi sneen.

«Å nei, han æ færeg mæ da, han,» mente Brita; «han gjekk so dugaleg te jentena i submar; — — de minnest no væl hena Gurina?»

«Ja på støilen, ja,» Svarte Låvikj’en.

«Å hausten framøve,» la Brita til; — «gjekk han ’kje te ’na då og, alt te ho vatt låk, å endå ei ti; Ola Haugjen hadde set ’an ei nott, sa han.» —

Ivar blev siddende i sneen, hvor de slap ham. Det var som en kold, kvass kniv rendte nedover bringen og sprætted op.

«Å badn høirte eg og, kjeringane tiska om, då ho dø!» Brita slog fødderne mod hverandre av frost; begge hænder stak hun ind under stakken foran, gennem splitterne på siden.

«Da hadde vore olovlegt, da, — før han hadde gåt å lese,» mente Pera-Jon’en, han stod stram bort i veien foran dem.

«Ja, no fær du bli mæ, — papen,» spændte Vetle-Brita bort i Huldr’en.

— I det samme kom skoleholderen, Teigland, forbi; han hadde været inde på stranden til posthuset og skulde ud i kirkebygden igen. Han stansed, snudde sig lidt og så på Huldr’en, som lå i sneen. Det blev stilt.

«Jo, det er deilig ungdom!» Han snudde sig igen og gik. —

Huldr’en reiste Sig. Ordene klemte ham for brystet; det var greit, han mente ham også.

Låvikj’en rendte mod ham, så han faldt i sneen igen.

«Hui—j—j!» hudde Pera-Jon’en, tog den spidsklemte hatten av, svinged den og slog sig efterpå på låret.

Teigland snudde sig igen, og det blev stilt:

«Jo, det er pænt læte av dere her på veien!» Så blev han borte i måneskinnet

«Hui—j—j!» tog Pera-Jon’en til igen.

Men de andre tagde, stilheden holdt sig et lidet bil. — Javist var det syndigt leven, dette her; det kendte de alle, da de så Teigland. — Men så stemte de i med Jon alle sammen. Hvad hadde de nu med skoleholderen! de hadde gåt og læst alle og var voxne karer. — Og desuden så var de ikke så ræd skoleholderen; — hadde det været præsten, så —!

«So grev’ me papen ne i veitå her att mæ veien,» foreslog Brita.

«Hui—j—j!» satte Pera-Jon’en i.

De slæbte Huldr’en bortover sneen, og han lod dem stelle med sig, som de vilde. Han var ligesom blit valen på sindet, da han hørte dem si det der med barnet; han hadde før hørt det samme, den gangen sent i høst han stod ud med bordvæggen og lydde.

De slængte ham ned i veiten og sparked sne på. Så strøg de udover.

Han blev liggende en stund i grøften uden at røre sig. Hvad skulde han op efter? Det var, som han ikke hadde mere at gøre. — — Og han så Gurina’s grav med sne over inde på kirkegården. Å du, om han og hadde fåt krim den kolde uveirsdagen på støilen, slig som hun!

Han reiste sig tilsidst — folk kunde komme forbi —, strøg hænderne slapt et par gange nedover for at få sneen av. Han blev stående og se bortefter veien, der han hørte bråket av dem.

— — Hadde han gjort noget stort andet, end de gjorde hver lørdagskvæld? — — og de holdt sig ikke til samme heller, de. — — — A, han brydde sig ikke om «hit folkje»; det hadde Gurina så titt sagt, han ikke skulde. —

Han begyndte at gå udover.

— — Præsten hadde sagt, sligt var synd.

Javel, han vidste det, det var synd; men det var da ikke mere synd for ham end for alle de andre, som gik til jenter. —

Han øged farten; det var noget varmt, som drog ham, midt imod den kolde nordosten.

— — Og så hadde de tisket om, at han var ulovlig ung. Han vidste ikke, hvor gammel én skulde være; han vidste bare, han var ældre end de andre læsekamrater, så han kunde gåt for præsten et år før. Men det vidste vel Gurina ligeså godt som de. — — Men la gå, at det var ulovligt! var det kanske værre at sidde i straf end at gå her og hugge ved for Ola Haugjen og få fantord af moren! —

Han sparked løs en sten og kasted udover veien efter dem. Det bruste i ham, og han gik endnu mere på. Der var ikke en tanke i hodet hans.

Derude, lidt indpå næsset, lå kirken. Ja, did var det egentlig, han hadde villet, kendte han. Han hadde været derude av og til i vinter.

Det stilned inde i ham, og han stansed lidt og lydde efter dem bort i måneskinnet; de hudde og skreg og lo der indimellem de gamle husene omkring kirken. Nei, den vei vilde han ikke gå ned til kirkegården. Han krøb op på stengarden på nedre siden av veien.

Månen stod lys på den hvidmalte kirkevæggen og på helletaget og blinked i de høie, spidse vinduerne, så det så ud, som der var tændt lys indenfor.

Han lukked øinene. — — Hadde hun nu levet, kunde de været skikkelig gifte; hun lo nok, hvergang han nævnte det, fordi hun var istand til at være mor hans, pleied hun si. Men hun skulde nok git sig tilslut. — Og da skulde de fåt kviskret og tisket, såmeget de vilde, ungdommen i bygden! — — — —

Å! — — den første dagen, de egentlig var blit kendt dernede i osen, så godt det var! Bringen var blit så stor og åben og rummelig; — og hun hadde bot derinde, hun og bare hun, hele tiden, — hver dag, som han lå der borte i hølen og fløted på olderlurk ned bækken, — men det var hende, han skotted efter, om hun ikke skulde komme ned og skolle klær. — —

Og så kvælden på støilen, tordenveirskvælden! — — ja, den gangen, da det hændte —! —

Blød varme la sig på øienlåkene.

— — Han så den vesle ryggen og de to lysegule fletterne, som lå i ring nedover på den. — Han klemte øinene sammen i bare blidke og tog efter hende; han vilde ta hende i hånden. Han traf bort i en sten med sne på.

Så så han op. Med ét rann det væk altsammen; alt det der var forbi. — Lyse kors titted frem bag kirkegårdsmuren; men i den øvre krog var der stærk skygge av kirken. Der lå Gurina —

Han lod sig gli ned fra stenmuren og blev stående krøket et øieblik; nordosten hadde blåst ham til is. Derude mellem husene hørte han gutterne huje og jenterne skrige og le.

Sinnet napped i ham. — Så skulde de si sligt om Gurina og ham og apes med ham, som om de var bedre! og kærringerne flire over anletet, når de så ham, som om de var bedre!

— — Ja, så pinedø reiste han ikke! Nu bandte han på det og; det gjorde han ellers ikke, for Gurina’s skyld. Han reiste ud av bygden, langt bort, til byen eller et andet sted, og lærte et håndværk, godt så han blev rent en mester i det. Og så skulde ord gå om ham vidt og bredt; det skulde nå helt frem til bygden igen. Så kom han selv tilslut, udlært; folk samled sig på bryggen den dagen, han kom, for at se den nye smeden, for smed vilde han helst være, når han satte sig ned; det likte folk bedst og tyktes var mest grust. — Og de skulde be ham og tigge ham om hjælp; han var sint og tvær og brugte kjæft, og sommetider skulde han le åt dem; men de turde ikke kny, for de vilde så gerne ha ham til at gøre det; han var den hændigste smeden på lang vei. Og Låvikj’en skulde komme med en øx, han vilde få lagt på, og Pera Jon’en for at få arbeidet en ljå og Vetle-Brita med det rosete skrinet sit, som hun vilde ha lås til, og Hans’en også — de skulde få komme allesammen! Men til dem alle sa han bent nei — de kunde ha det så godt. De kunde komme igen og tigge, såmeget de vilde! — —

Han knytted næven mod latteren ind mellem husene. Med store steg begyndte han at gå videre udover; han vilde forbi gårdene ved kirken. Han skulde syne dem, han ikke var ræd nu heller, han, hverken dem eller pratet deres! —

Han lukked øinene halvt til.

— — Han og Gurina var gifte, netop gifte; — — de hadde leiet sig et kammers nede på Neset sammen. Og han var smed, navngeten smed, som tjente mange penge. Det var noget andet end at arbeide for kosten hos Ola Haugjen som nu! — — Og nu gik de sig en tur i måneskinnet udover bygden; han kendte sig så trygg og så rig, slig helt ovenpå. —

Han skotted med det ene øie til venstre; han så skyggen sin. Det var Gurina, som gik attved.

Han lukked øinene til igen. Det stod varmt av hende. Han tog efter hende med hånden. «Åh!» kviskred han i godlåt med ynk i. —

Nu var han inde i den trange veien mellem husene, der månen ikke nådde ned. Men han var ikke ræd ungdommen; — — han stod i sin egen smedje og sa nei.

Han retted sig op og satte næverne i trøielommen. Men ingen av ungdommen la merke til ham. Han kom forbi gården og bort på fladen igen, hvor nordosten kasted sig frit, og månen lyste klart; den lå bortover vandet og gjorde småsjøen, som kom fra land, stor, bølgedalerne så dybe

Han var ikke ræd; han vendte og gik tilbage gennem det trange smuget mellem husene. Ingen merked ham nu heller; — bare jentesjau og latter bagom nåverne, i løerne og i skjykkjerne. Men lige i det han nådde frem ilysningen igen, var det én, som fik øie på ham; det var Vetle-Brita. —

«Papen!» skreg hun.

«Nei! — æ da ’kje Huldr’en, du, so fere so stram ut veien!» kom Låvikj’en frem i en løeglugg. «Nei gu nå’e os, sjå ’an du!»

«Få sjå!» Der kom flere frem i gluggen.

«Han ha væl vore på jentetusk, han og, veit eg.»

De lo i kor.

«Ne sjå Gurina kanskje, — på kjørkjegaren,» mente Vetle-Brita; hun sa det til dem, som stod om hende. Men én gentog det og skreg høit efter Huldr’en:

«Ha du vore på kjørkjegaren kanskje?»

Ivar spratt op på stenmuren ved veikanten og skreg alt det, han vandt:

«Æ da noken, so ve ha juling, kan han koma her!»

De svarte med storlatter.

«Her æ gut, so skajula dåka,» gentog han; det gjorde så godt i bringen at få råbe.

Atter latter og skrig. — Han sprang ned av garden og gik snøgt indover veien. Han blev ræd, ungdommen kunde komme ud av løen. —

— Da han kom hjem, bråked mor hans med en krak, hun slængte ind i krogen, og larmed med ringe, hun flytted på borte på ovnen. Han skønte, det var af sinne, for hun skulde ikke koge; det var så sent, at hun hadde spist alt.

«Kor ha du vore?» spurgte hun.

Det blev stilt en lang stund, mens han tog av sig skorne og trøien og broken; han vilde ikke ha kvældsmad ikvæld. Hun blev stående stille med ryggen til ham og se på kedlen og vente på svar.

«Utafor,» kom det ti1sidst; han var nåt under kvitlen og prøved at få sokken av sig.

Hun ramled med ringerne på ovnen igen; snudde sig så om og så på ham:

«Eg høirte nok, ka ongdomen sa her op i veien, — slarv dar du ligge!»

Ivar tagde, snudde ryggen til og trak sig ind til væggen; mor hans kunde ligge ytterst inat.

«Ja, no æ da då kome skikkeleg ut øve bygdå! — — Jau, du æ ein tå rette sorten.» —

Han trak kvitlen over hodet og tænkte på reisen sin; — pinedø ja, skulde han ikke reise med første damp, som gik til byen. Han hadde fåt 40 daler av Gurina, som hun stak til ham sidste kvælden, han var bort på Neset hos hende, før hun døde. Og bankbogen hendes, som han også fik, var han den eneste, som vidste, hvor var gemt. — Alt det tog han og skrinet, han fik av hende. —

— Han sov alt, da moren krabbed under kvitlen. —

— — — — — — — —

Vetle-Ivar kendte sig så let den vintermorgen, han gik indover til dampen. Nu var han fri for ungdommen, som aptes, og kærringerne, som tisked og lo; han hørte ikke til bygden længer. Den svarte furulien, som den halve månen holdt på at lure sig bagom, var en fremmed li, og jorderne syntes han ikke, han kendte længer, der de lå græsbrune; — vinden hadde tørket sneen bort. Men han tyktes, alt var blit så vent netop derfor; og fjorden også med den blåkolde stribe nordøst midt efter.

— — Han var alene, — sin egen kar; han kendte sig så ny i kisteklærne og skorne, som knirked mod den sammentråkkede sneen i veien; — for der hadde ikke vinden rådt med den. — — — Ja, han skulde komme igen, han! — De skulde ikke voge at kalde ham længer da! —

— Der kom vesle hunden på Tveit ud; den var sint og gneldred og gødde. Ivar slap skrinet ned på veien og grov løs en sten; des værre blev hunden. Den var heller ikke vant til sligt færdelag av Vetle-Ivar, som ellers støtt gik så stilt forbi. Stenen traf nok, for hunden fôr klynkende i veiret og hinked ind.

«Ve du prøva deg her, ska du træffa rette karen.» Det var, som det var ungdommen fra bygden, han hev på.

Han sparked løs en ny sten av veikanten og sendte opover, men denne gang mod bordvæggen på Jon Tveit’s stuebygning, så det braked.

«Her ska du træffa rette karen!» Han bøied sig ned efter skrinet. «Skit, om Jon’en vakna sjøl!» — —

— Dampen ulte, en grøn lanterne stak sig stilt frem mellem trærne på næsset. —

Ombord satte han skrinet frem på bakken.

Det voxed inde i ham, så han hadde ondt for at puste. — Ja, han skulde komme igen, han! —

Han knapped trøien til helt ned og retted på halskluden.

— — Men da skulde han stå på agterdækket, på første plads, og ha koffert også, slig som skriveren, når han reiste, ikke bare skrin. — Det klukked og skalv i ham, han tog til at tone:

«Dei da de li, da de lo — da de lo!»

«Nei!» kom en forundret stemme op fra bryggen lige ved rællingen; «trur eg ikje, da æ Huldr’en, so æ ute å reise idag!» Det hånte og lo i mælet.

Vetle-Ivar snudde sig bort uden at svare; det var den unge expeditøren, som snakked, en ældre bror av Låvikj’en, — alle kendte klængenavnet, må vide.

Der blev kastet loss.

«Kor långt ska du?» kom det igen. Nu var det mindre ærtende; han vilde nok git meget for at få vide det, Men Ivar svarte ikke.

Lige ved stod en tønde med låket slåt sund, salt sild lå i lake. Han greb ned i, tog op en sild, som drypped, gik lige hen til jærngelænderet og sigted; expeditøren fik den i hodet. Men Ivar huked sig ned i det samme, så han ikke blev set.

«Dei hive på sild her ombord,» skreg det fra bryggen. Men styrmanden brummed og mente,expeditøren tog feil, vel ikke var ordentlig vågen.

«Jau, sjå her!» hørte Ivar ham råbe tilbage. Styrmanden var optat på komandobrættet, dampen var alt i fuld fart. —

Huldr’en hadde sig ned fra bakken og gik ind på anden plads; han la sig på den voxdukbetrukne bænken, med begge hænder under nakken. — Det var, som han eied dampen, og den gik enkom for ham.

Han lo ved sig selv; — expeditøren skønte nok, han, hvem det var, som hev silden! —

IX

«Din fordømmede bondetamp!» skreg svenden til Huldr’en i dybt bergensermål, han stod med et glohvidt jærnstykke i tangen og lod slæggen danse truende ved siden av på ambolten. «No!» snudde han sig mod Sigvart, som strax kom til med den andre slæggen.

«Står han ikje der å brænner op kålen tel ingen nøtte, denne traven.»

Så hamred de løs. —

Huldr’en slap bælgstangen; han hadde ikke lagt merke til, at svenden trak jærnstykket ud av avlen. Han var rent ør i eftermiddag, for idag ved middagstider hadde han været inde hos mesteren, smed Olai Pedersen i Laxevåg, og underskrevet kontrakten med ham.

Det var til ham, han hadde fåt spurgt sig frem, strax han kom til Bergen, for han vidste, han var fra fjorden længre ude, så det var på en vis kendsfolk, syntes han, han var hos, endda han var stræng og sint og trued, at han kanske ikke tog ham til dreng efter fjerdingårsprøvetiden.

Men nu hadde han da tat ham al1igevel. 5 år hadde Huldr’en pligtet sig til at være der for kost og logi og vask og dertil 5 daler året, som han skulde få i klær. — Og under papiret Stod Iver Monsen Leite; det var det, han råbtes for, hadde han sagt til mesteren.

— — Iver Monsen Leite! —

— Han stod og så ud gennem det sodede vinduet tvertover smuget og hen i et vindu, som rak helt op i tagrenden; en jente sad der med maskine og sydde.

— — Jaha, det var det, han hed egentlig. Jaha, Iver Monsen Leite! — det var som god smag i munden.

— Han var så fegjen og glad!

«No ska eg fortelja dåka ein go stub,» sahan, han begyndte at dra i bælgstangen. Svenden og Sigvart stod ledige og vented, mens jærnstykket lå i avlen igen. De svarte ikke, trætte som de var av hamringen.

«Da va han Ola Brække, so sku ut å skjota têr. Da va endå ein skjertorsdagsmoron klokkå. 2.»

«Åk, si, om det var!» skarred Sigvart hånsk og tørked sig ligehændt over panden med ærmet. Svenden tog til at smile foragtelig.

Huldr’en så det, men fortalte videre; de skulde le, når han svar færdig, for historien var god.

«Brække, da æ no ein gar tæt atte mæ dar, folkje mit æ ifrå, da; ligge høgt op i liå.»

«Ja vel; så skorstenspiben rækker op i himlen,» aped Sigvart igen.

«Ja, so va da da, at han kom fram på mjælkestøilen so tileg, at têren ikje va komen seg te leika endå.» Huldr’en fortalte hurtigere og hurtigere; de skulde ikke få tid til at apes.

«So la han seg ne onde ei fora te sova; børså atte mæ ’an. Men han hadde ’kje sove lengje, so totte han, han høirte, ein têr leikte. Han op, å treiv ette børså. Men han va ’kje kar om å fidn’ ena att strax. — Å têren leikte i kvar fora, verr’ å verr’; å fleir’ å fieir’ vatt dei.»

Nu begyndte de andre at lye efter; de bort ved finbænken også.

«So såg ’an, da blænka bort i brakekvisten tå messingjen på børså. Han språng bort å la ’na op å sigta; men da vilde ’kje brædna. Han va ’kje go te få ’na te på noke lei. — Å têren fauk om ’an å leikte; på resten vatt da têr alt da, han såg. Han slo om seg mæ børså i lausa luktå, men va endå ikje for vel kar te fri seg, — so søkte dei in på ’an.

So skjynt’ ’an no da, då, da va eitkvatt gale, troldom elde sovore. Å la heimatt mæ inkje; — han va endå feien.»

Han vented, de skulde le; men ingen lo, de så bare med et usikkert grin på hverandre, og de bort ved finbænken snudde sig og gav sig til at file som før. — Svenden tog jærnstykket ud av avlen igen, hedt så det spruted; det hadde ligget vel længe.

«Da va da, da va skjertorsdag, måvetta,» la Huldr’en til for at forklare; de måtte ikke ha forståt historien.

«Hi—hi—hi!» lo han så, spytted og tørked sig om munden med hånden. —

Svenden og Sigvart flirte.

«No har han fåt monen op, han og!» sa de og slog løs med slæggerne.

Byguten snakked sjelden til ham; Huldr’en var seig og træg og sentænkt, som det liden hjælp vari i smedjen, syntes kamraterne. A1ligevel aptes de ikke titt med ham, endda der lå ligesom rolig selvgodhed bag de store runde kinder uden træk. De lod ham gå og stelle mere, som han vilde, sålænge han fôr stilt. — Men idag blev han vel bred. —

— Huldr’en holdt slapt i bælgstangen, med ryggen vendt mod de andre, og så ned. Han kendte sig så liden og træt og sår; — om han kunde smættet ud gennem det naglehullet der langt nede og krøbet hjem efter rendestenen, helt hjem til Nykirkealmenningen, og gemt sig bort på loftet, han bodde på, lige op under spærrer og tagsten! —

— — Men historien var god; mangen gang hadde han hørt voxne folk storskratte i nøstene på Neset, når den blev fortalt. — — Ja, det var det, de kendte Ola Brække, allesammen der, og tyktes, de så ham, som han kom luskende hjem helgedagsmorgen ned imellem hasleskogen med børsen, som ikke vilde brænde.

— Eller de hadde det på en anden måde, byfolket, det var kanske det. De forstod sig ikke på landsens skrøner, og det, han syntes var moro, syntes ikke de var det. — Byguten var fælere i kæften; han snakked så stygt jamnt om kvindfolk og bandte ligesom på trods for at terge Vorherre. Ja, Huldr’en hadde hørt dem nede i smuget true hverandre på livet og syne kniv; de var ikke rædde for en blodsdråbe, de, når de blev sinte. —

— «No får du ikje glømme te blåse, storskrøneren,» kom det med dyb skarring fra svenden, han skulde ha jærnstykket ind i avlen igen.

— — Men historien var kanske i grunden ikke god, og byguten hadde ret. — —

Jaja, han hadde det på en anden måde, han; det gik ikke med historier fra bygden hans her.

— De drog jærnstykket ud igen. Huldr’en slap bælgstangen og snudde sig og så bortover smedjen. — — Nei, der arbeided de allesammen; de hadde glemt skrønen alt, som ikke var god, og ingen øine skotted bort på ham og lo. — — Det var nok fæle folk og uvørne, som ingenting tålte; men de gik ikke og tisked og lo av hverandre, som hjemme. De var greie slig! —

— — — — — — — — — — — — — —

Klokken var 8 samme lørdagskvælden. Alle slap redskaberne for at komme avsted så fort som muligt.

«No får du Iver sanke ihop desse naglerne,» skarred svenden, «å læse av døren å bringe nøklerne bort te meg; her er di.»

Huldr’en sa ingenting. Han fik altid et eller andet sligt extra om kvælden, han vidste ikke ret, hvorfor. Kanske det var, fordi han aldrig mukked og gren slig som de andre. — Eller det var kanske, fordi de hadde mere tillid til ham. Han var eneste ansvarshavende bestyrer af Værkstedet om kvælden, hadde svenden titt sagt til ham. —

Det var svære nagler, som skulde bringes bort på en bænk, hvor hoderne filtes.

Han blev stående med to nagler borte ved vandtrauget. Han holdt dem i tang og stak dem nedi, så det suste let; de var ikke kolde endda.

— — Ja, byfolket var underligt! — de gik ligesom ikke og tænkte på noget, de, gik ikke og bar på noget, som en ikke så med det samme. Der var slig rammel og bråk med dem; — og andre fik heller ikke gå og tænke på noget — de ødela alt. — — Derfor likte i grunden Huldr’en altid disse kvældsstunderne alene i smedjen. —

Han snudde sig og så bortover smedjen. Det var, ligesom han hadde udført alt dette arbeidet, som lå bortover bænker og henover gulv. — — Smed Iver Monsen Leite! — jaha.

Men først måtte han stå med bælgstangen, til der blev en ny svend i smedjen, og der blev oprykk; han måtte stå der og blåse, dag ud og dag ind, gerne hele året, til en ny læregut kom og blåste. — Og så avenserte han til slæggen, — al fort opover; strax en plads blev ledig, var det til at rykke op. Det kunde gå snart, hadde han hørt, så en nådde frem til finbænken på et fjerdingår; men så kunde det gå sent og.

Men om 5 år var han udlært, hvordan det end gik. Og da skulde han reise hjem med ambolt og slægger og filer og skruer, — smed Iver Monsen Leite! — — komme med dampen en godveirsdag, en dag, når havgulen gik slig frisk blå, og sjøen slængte Sig hvid op på holmer og næs. Og så stod de på bryggen, hele stranden, Låvikj’en og Pera-Jon’en og Hans’en og Vetle-Brita og alle de andre. De hadde hørt gjetet, at den nye smeden skulde komme — smed Iver Monsen Leite. — — Og han skulde levere en rød første plads biljet, når han gik iland.

Det kunde hænde, de hadde glemt klængenavnet hans også da! — —

Han vilde bygge en smedje, en stor smedje, med skildt — smed Iver Monsen Leite, skulde der stå —, og holde en mængde læregutter. Og inderst inde skulde han panele av et værelse; der skulde han ha kontoret sit, just som smed Olai Pedersen i Laxevåg; bare av og til skulde han kige ind, se på arbeidet og bruge sig, just som smed Olai Pedersen i Laxevåg. —

— Han stod og så ud imod ruden på den anden side av smuget. Men nu først blev han var, at det var jenten, det lyse, hun som sad og sydde for en stund siden; hun stod med ansigtet lige hen til ruden, han syntes, hun vinked let med pegefingeren og vented en lang stund mellem hvert vinket.

Han la de sidste naglerne bort på bænken, låste døren og gik. Så var han op til svenden med nøklerne.

— Ned på storeveien, som gik ind til byen, var der liv; folk var så glade ligesom og lette, både storfolksjenterne i hvidt forklæ og de i trætøfler. Der var kommet fuld vår i luften — det var alt sluten av april —, og det var lyst av dag endda klokken 8½. Hver gade lå som slåk, som våren rann ind efter.

Et stykke gik Huldr’en snart, det var lang vei; men da han nådde helt ind i byen, misted han hugen at gå hjem endda. Han begyndte at gå sagte.

Han så ingenting bestemt, bare lydde på det ustanselige skrabet bortover fortogshellerne fra folk, som gik.

— — Det var underligt med jenten attom vinduet.

Hun hed Marie; det vidste han, for det hadde Sigvart fortalt, og så hadde han knept igen det ene øiet og lét med det andre og sagt, at han hadde været på besøg hos hende. Han hadde ikke sagt mer den gangen; men senere hadde han spurgt, om ikke Huldr’en også hadde hug til at prøve — det blev ikke så kostbart endda.

— — Der var et evindeligt rek, og han gled stille og blødt gade efter gade; han kendte ikke, at han gik, endda han var træt; hellerne letted sig op og bar, og det ene menneske svæved forbi ham efter det andet, som flaggermus i mørke; han kendte ingen og så ingen. — —

— — Marie —, ja, så hed hun. «Smee-Marie» kaldtes hun også. — Det var ikke farligt,hadde Sigvart sagt, det var omtrent bare de smedene hos Olai Pedersen, som kendte hende; det kunde være værre med andre kvindfolk da, slige de hadde set i smugene hjemover om kvældene. — Og vakkert ansigt hadde hun; det smilte og var blegt og blidt. —

— Han var en tosk, var han, at han ikke smatt ind tvertover smuget, med det samme han hadde låst av døren. Han kunde jo bare drukket en flaske øl — ikke mer — og gåt igen; det lod sig også gøre, hadde Sigvart sagt. —

Han stansed og tygged på læben.

— — Jamen var han en tosk, ja! Han så det blege ansigtet og de røde øinene, som suged.

— — Hun hadde tænkt på ham, hun; det var tydeligt, det. —

Men nu var det leit at snu igen.

— Og kanske hun hadde lagt merke til ham flere dage itræk, længtes og likt ham; hun tyktes, han var snedden og kæk, mere end de andre drengene; — det kunde godt hænde? det, for det han vidste. — — — — En byjente, som likte ham! — en fin en, — i kjole! — De hørte til storfolket, de! —

— Han snudde og gik udover mod Laxevåg igen.

— — Det var synd om hende også, at hun skulde siddet der og ventet og blit narret. —

— Han gled ikke længer. Benene var blit rappe, og synet var blit skarpt, — han så hvert menneske, endda det var tusmørke. Det vided sig ud og voxed inde i ham; pusten blev dybere og næseborene større. Det var akkurat som den sommerkvælden på støilen. —

Så stansed han lidt på farten; han kendte sig så tilfreds, han kunde ta det med ro. — — Han la hodet bagover.

— — Og så skulde han pikke på glaset, let, og hun skulde komme ud i gangen og be ham ind og leie ham i hånden. — —

Det var ikke en slig, som hvemsomhelst kunde gå til, — nei da! Det var ham, hun hadde længtes efter, bare efter ham; derfor var hun bleg og blid, og rød i øienkanterne. — — Å—h! — —

Og lørdagskvælden, det sar nett en passelig kvæld, det. —

— — Og mennesker gled i skumringen indover mod byen — uden at han kendte og hørte og så.

— — Nu skulde de set ham, Pera-Jon’en og de andre! Han hadde syntes, de var fæle, som fôr på jentetusk ud og ind stranden om kvælden. — Dette var fuldt lige galt; — kanske værre også. — — Men det behøvde ikke bli det; han kunde bare ta en flaske øl og skifte med Marie, og så gå. — — — Ja, det var i grunden værre med det jentelevnet i bygden, for der trodde jenten bestandig halvt om halvt, at det var bare til hende, én gik, og ikke brydde sig om nogen anden; de gjorde sig tanker, og så blev de narret. — Nei, Smee-Marie vidste, han kom til hende som alle de andre hos Olai Pedersen; hun gjorde sig nok ingen tanker, der var det greit. —

Han øged farten.

— — Det var jo ikke sikkert heller, at hun vinked og vented, — nei vist var det ei! — For det var skummert alt i det trange smuget, da han fik se hende fra smedjen. — — —

Så fik han gå igen — det var ikke værre. — — Det skulde bare være moro at se! —

I smuget var det mørkt næsten. Han la sig ind til det lave vinduet og pikked én gang med pegefingeren. Så sprang han frem på den anden side smuget. Han vilde bare gøre det én gang, så kunde hun tro, han hadde rendt imod ved et træf.

En stol skrabed derinde; hun reiste sig vel. Så lukked det stilt på døren ud til gangen.

«Er det noken?» kviskred og skarred Smee-Marie blødt.

Den blide stemmen gav mod, Huldr’en kom over og lige ind i gangen.

«Her er noken inne før,» kviskred hun igen, hun gik helt ud i gangen og trak døren til.

«Men du får komme ind igen te meg siden,» la hun til.

Så lukked hun på døren, nikked og smatt ind. —

Men gennem dørgløtten syntes han, han så Sigvart ved et bord med en ølflaske på.

Han gled nedover smuget igen ud på gaden.

— — Så han Sigvart var gåt hjem og skiftet klær, og var kommet igen, den skælmen! —

Han var lige hændt om mad, da han endelig sent på kvæld var nåt frem op på loftet på Nykirkealmenningen, hvor drengene lå på gulvet; han krøb under kvitlen med det samme og prøved at få sove. Men han fik ikke med det første, så træt han end var.

Det suged under brystet, og han sveded og blodet brann. Han hev sig og kunde ikke komme til ro.

Så mindtes han med ét Gurina. Der blev så stilt inde i ham. Han begyndte at kviskre navnet halvhøit, for nu lå der ingen ved siden; alle drengene var ude. Han trev om puden og kviskred høiere og høiere, så hed gråt steg op i øinene. — —

— — Det var underligt, som Gurina var kommet rent væk på dette fjerdingåret. Han tænkte så sjelden på hende. Arbeid og stræv var det hele dagen, så der blev liden tid til det da, og byguten bråked; — og når det blev stille på lemmen om kvældene, sovned han strax.

— Og stundom hadde han tænkt som så, at hun var nu død også. Så det var jo ikke stort at tænke på heller. —

X

Senhøstes var det og regn. Byvågen lå med grå regnringer og hopped for hver smådamp, som gled ind og ud med askegrå røgstriber efter. Fra pakhustagene silte regnet plaskende lige ned i vandet, og det risled ned gennem sprækker i bryggen i ustanseligt dryp dryp. Fjorddampskibene lå indtil med svartvasket skrog; alt, som var hvidmalt ombord, var rent og koldt. Av og til bare kom et vindkast fra sydvest og slængte vandet fra tagene ind mod væggen og rev dråberne løs fra messingkanten på kommandobrættet og feied dem indover gangen under, hvor styrmanden stod og drev gøi med opvartningspigen.

Huldr’en var vel 20 år nu. Han stod på bryggen med regnhat og så på båden indenfra hans fjord lægge ti1; han pleied oftest det søndag eftermiddag. Nye klær hadde han, hvid papirkrage og stiv hat; han hadde lagt til lidt av sine egne penge, så han hadde fåt en slig en istedenfor lue.

Landgangen blev lagt, og folk kom op på bryggen fra tredje plads, krogryggede, forlegne folk i blåt vadmel med en falmet regnhat, som de ikke brugte.

Huldr’en flytted sig bort på bryggen lidt.

— — Det var ikke sligt blåt vadmel i hans klær, det var andenslags tøi, med render i, og regnhatten hans hadde ikke krokete spiler, når han slog den sammen, eller stygt, lyseblåt træk. —

De stansed op midt på selve landgangen, så matroserne måtte råbe til dem, at de skulde gå av veien; så gik de nogen lange steg til og blev stående på bryggen og se sig om utrygge og sky eller gik i tunn og vidste ikke, hvor de skulde hen.

Han var ikke ræd for at se dem lige ind i anletet; han kendte sig stærkere end de, han var blit uvørren og lige sæl, syntes han, nett som byguten, — av og til ialfald, og når han var alene, ikke sammen med kamraterne fra smedjen; og det var han ikke idag. Sigvart var nok på bryggen, han og et par til av drengene; men han hadde aldrig noget lag med dem udenfor arbeidstiden. —

Blandt jenterne, som kom i land med rødmalet skrin og hvidt hodeplagg, kendte han én. Det var Vetle-Brita. — Hun var blit længre, og så var hun mere grann om livet end før.

Han stak sig bag om en mand for at se, uden at hun blev var ham. Hun snudde ryggen til og stod og så på dampen.

— — Hvad skulde hun hid? — — Hun var ikke i følge med nogen av dem, som kom med saueskrotter eller frugt. — — —

Hun var seig til at stå og se. —

Han tog sig en tur udover bryggen og så en sving opover, langsomt, lige fremfor hende; han stirred bent fremfor sig, som han ikke så hende.

«Nei! — æ da ’kje Ivar?» hørte han; han var fri for, hun sa ikke Huldr’en nu.

Han så sig lidt til side. Så kom hånden hendes frem til hilsing.

«Go dag,» sa det.

«Jau,» sa han og tog hånden; «da sku just so vera da. — Å da — æ Brita, ser eg.» Han var ikke rigtig stø ligesom. —

Han snudde sig halvt bort.

«Ja då,» svarte det.

«Detta ser eg,» sa han og spytted, han skrådde hver søndag nu på det sidste. Så blev det stilt. Han så udover vågen.

— — Hun var fin, var hun, — lang, — og så grann. Og så slængte hun så blidt på hodet, så hagen skød sig frem, når hun snakked til ham; — hun var fegjen, at hun hadde truffet ham. —

Han lurte sig til at se bort på ansigtet hendes, der hun stod og Så ned i dampen igen.

— — Men det var de samme snøgge, lønskeblå øinene, som ledte efter fantord. — — — Å, hun husked så vel, han hed Huldr’en og var søn til Huldrå — han så det greit på ansigtet hendes; — og at han hadde stygt ord på sig hjemme for en gammel budeie. —

Så så han udover vågen igen.

— — Det var, som han faldt hodestup. — — Han lå ned i veiten i kolde sneen nedenfor veien, og ungerne kaldte ham Huldr’en og sparked sne og lo. — — Det gøs nedover ham, og ansigtet blev slapt, og øinene så ikke. — — Han kendte sig ikke karslig som før. Det var bare så leit, så synkende leit, at gå med papirskrage og stiv hat; — han kunde hevet begge dele og tråkket på det og gemt sig av op i et smug. — — —

Hun snudde sig om imod ham. «Kor står du deg?» spurgte hun.

«Jau — bra! — Å du då?»

«Å jau!» — Og så fortalte hun, at hun var reist til byen for at besøge en ældre søster, som var gift her. —

— Sigvart og de to drengene kom drivende opover bryggen igen; de strøg lige forbi.

«No, Monsen?» sa den ene. — «Har du fåt deg ny kjæreste no?»

Vetle-Brita så undrende efter dem og flirte lidt. — Huldr’en retted sig og voxed; han kendte sig frisk som nylauget. Ja, hvergang han hørte «Monsen», kvakk det i ham, og småskalv efterpå, — det var det, han — var, Iver Monsen.

«Eg skriv’s fø da!» sa han til Vetle-Brita.

— — «Ny kjæreste» — ja! — Det kunde vel ha truffet, at Huldr’en hadde været hos Smee-Marie en og anden gang disse par årene; — og så hadde han Sigvart fåt tag i det og bragt det ud. — — Jaja, det gjorde ingenting; det var gildt, om Vetle-Brita trodde noget sligt.

Hun vedblev at se efter dem; de snudde sig av og til og flirte.

«Kamratane mine!» sa Huldr’en, han skøv hatten bag i nakken, klødde sig i panden og spytted. — «Da æ goe skjælma,» lo han stolt. Han heite Sigvart, han te vinstre, Sigvart Jensen frå Laxevåg; å so kjem’ Peder Larsen og Olaf Andersen. — — Nokre store skjælma!» gentog han langsomt og lo igen. —

Vetle-Brita tog skrinet, hun hadde sat ned på bryggen. «Du æ kjend i bydn, du?» spurgte hun. «Veit, kor Hollændargatå æ? — Dar æ da, ho Marta vor bur.»

Jo, det vidste han da og skulde gerne syne hende veien. De gik op på bryggen og indover Strandgaden; den var fuld av regnhatter, som stod som halvtækker på skrå mod vindkastene.

Det var stilt en stund. Huldr’en gik og så ned. Så sa Vetle-Brita:

«Du æ i smelære, ha eg høirt.»

«Ja då!« Han hilste på en bygut i det samme, tog op i hatten; Vetle-Brita skulde se, han hadde ikke så få kendinger her, og at han hilste som storfolket, ikke bare nikked.

— — Så hun hadde spurgt sig for om det! — — Eller kanske det var almindelig snak om det i bygden.

«Å du lika deg bra, — da går gott?» spurgte hun.

«Å jau, eg kan ’kje kjæra. — — Meistaren vilde ’kje slæppa meg på 5 år — so æ kontraktå. So han tykje vel, han æ tent mæ meg då på ein måte, si han vilde sikra seg meg fø so lång ei ti.»

«Du veit da! — han hadde ’kje butte deg eldest.»

Han så snøgt bort på hende, han var ikke stø på, om hun trodde det eller ikke.

«Stondo so vett’ eg sett te bestyrar fø heile værkstaen,» sa han ligehændt.

«Nei veit eg!»

Ikke dennegang heller kunde han se, om hun trodde. Han skøv hatten bag i nakken, klødde sig i panden og spytted:

«Jau om kvældane elde so, når meistaren ikje æ på værkstaen.»

Så lo han let:

«Einkvann lyt’ no vera bestyrar då og, måvetta.» Han trak hatten frem i panden igen.

«Å so æ da no votte meg då.» Han trak lommekluden op — han hadde en hvid en — og snød sig.

«Du åtleina!»

«Ja; — sku da vera so fårlegt då!»

«Hå —, du hadde no ’kje votte da då, hadde ’kje meistaren set, du va ført te noke tå kvart.»

Huldr’en stapped lommekluden ned i brystlommen og snused.

— — Det fik bli med det; vilde hun ikke tro, så fik hun gøre, hvad hun vilde! — De gik og tagde en stund.

— — Men om hun nu trodde! — — og kom hjem og fortalte på stranden, at Iver Monsen Leite var bestyrer på et værksted i byen. — — Da skulde præsten undre sig og si til præstefruen, så sønnen og indepigen hørte på, at han nok ikke hadde forståt, hvad der bodde i den karen, den tid han gik og læste; han kunde sluppet frem før. — Og mor hans kom til at skryde for konen til Ola Haugjen, hvor sønnen hadde folket sig. — Og Pera-Jon’en og de andre vilde længes til den tid, han kom hjem, for at kunne bli kamrat til Iver Monsen Leite. — — — Men de skulde ha tak! — det skulde de slippe; han hadde kamrater i byen, han. —

De var nåt ud på Torvet.

«Dar går kamratane mine,» sa han; de så tre gå jævnsides opover på den anden side av Christie-statuen.

«Eg sku ha snakt mæ Sigvart Jensen,» la han til. Så pegte han nedover på skrå og synte, hvor Hollændergaden var.

«Farvel då!» Han tog til hatten og sprang opover; han hadde det så travelt, hadde ikke tid at vente, til hun hadde takket fra sig. —

Ryggene på de tre var ved at bli borte bag Torvet. — Han plystred slig, som han hadde hørt dem gøre. De snudde sig og vented.

— — Fødderne kendte han ikke under sig, de bar ham så let; Vetle-Brita hørte det nok og snudde sig og så, hvor god kamrat han var til byguten. —

— Men han hadde slig hug til at snu sig om, — stod hun og så på? Han var ikke god for at la det være.

— — Jo, hun stod der.

«Eg træffe deg alti sia,» skreg han, og vendtesig igen og sprang.

Hun var så langt borte, at hun kunde ikke ha hørt det. Men det var det samme, — hunstod og så på! — —

— «Ka er det, du farer å skriker etter?» skarred en av følget.

Hu1dr’en var så anpusten, at han ikke kunde svare strax.

«Er du ute me den vetle gryten din idag?» spurgte Sigvart; de andre flirte.

«Ja, den hatten bruker han kver søndag, den,» svarte én.

«Han tror nok, det er høieste mode, han, toskjen, — de uten bræm; han vet ikje bedre,» kom Sigvart igen. —

Huldr’en snudde sig halvt væk og ledte efter buxelommen med den hånden, som ikke bar regnhatten.

«Ka var det, du ville då?» spurgte to utålmodig med én gang.

Huldr’en så ned; de var så besætt stive og stygge i øinene, disse bygutterne, når de satte sig på det.

«Å —, ikje større!» sa han og snudde sig til dem, men vedblev at se ned, og dreied den ene foden rundt på hælen.

«Ja, vi vil ikje ha deg me, det er så møkke, du vet det,» sa‘ Sigvart, og fik de andre med. «Du kan ha den kjæresten, du har, du!»

Men én la til med næven midt i hattepullen: «Kenner efter, om botten er go i den gryten hans.»

«Nei, du skulle ikje det!» lo de andre; og så gik de jævnsides videre indover mod Veiten.

Det var ikke moro at ha Monsen med, det var så lidet prat i ham. Og nogen kæk kamrat var han ikke heller. Han skød aldrig til eller blev med på noget, når de var på rangel lørdagskvælden og hadde brændevin oppe på loftet på Nykirkealmenningen. Han bare krøb under åklædet. Og det endda de vidste, han hadde penger; Sigvart hadde set det en dag, han kom over ham, han sad over skrinet sit, som han var så ræd for. —

— Huldr’en slap regnhatten ned på skuldren, så de ikke så hodet hans. Så tog han hatten av og trykked buklerne ud igen.

Han blev stående bort på fortoget og vidste ikke, hvor han skulde hen.

— — Ja, slig var byguten; én vidste aldrig, hvor én hadde ham. — — Og aptes gjorde de med én på en anden måde end ungerne hjemme, for der var det bare, når voxne ikke så det; — men her i byen var de lige sæl, om folk kom til. — — Byfolket var så stor på det og stolt; — bare det, at de ikke hilste på hverandre, når de mødtes på gaden! — de gik forbi hverandre, som det skulde være beist og ikke folk. — — — Han længtes næsten hjem att. Han syntes, det var underligt, — men han trodde det mest. — —

Han tog av sig hatten igen for at se, om buklerne var kommet vel ud. —

— — Regnet sang ned gennem zinkrenden og spruted fremover fortoget, og der var bare en to-tre ude på hele Torvet.

— — Hvor skulde han hen?

Øinene faldt nedpå, og ansigtet blev slapt. — — Smee-Marie? — — tja! — — men det var vel til hende, de tænkte sig, de andre. — —

Et stærkt vindkast kom og bøied på regnhatspilerne.

Så gled han nedover Torvet på skrå mod Hollændergaden; det var for tidlig at gå hjem og krabbe sig op på loftet med det samme. Han vilde bare bortover et stykke, did hvor gaden begyndte, og se ind i den.

— — Vetle-Brita var så myg i lemmerne, når hun gik, — hele Vetle-Brita var blit så myg ligesom. — — — Og hun hadde slig sid stak, — og det var så fint! — — — —

XI

Her i våres var Huldr’en kommen hjem, omtrent 23 år gammel, svartskægget, så mange ikke kendte ham. Han hadde holdt ud hos smed Olai Pedersen i Laxevåg de 5 årene, slig det stod i kontrakten, og endda et år til som svend for ordentlig betaling. Mesteren hadde sagt, det var blit bedre smed udav ham, end han fra først hadde trot.

Men en morgen kom mesteren ind på værkstedet og sa, han kunde ikke ha alle svendene; der fandtes ikke arbeide i byen for tiden, forsikred han. Bare de to ældste svendene kunde han beholde. Så gik de da på gaden og drev, 20 mand omtrent i alt med svender og drenger, og Huldr’en var med og drev, han også, stundom. Men en dag sa han til sig selv, at dette gik ikke; han øded bare skillingerne sine. Og så reiste han. —

— Ude i kirkebygden hadde han efter den gamle smeden, som var død, købt smedjen, som lå på anden side elven ligeoverfor kirken med et bærg i ryggen, og lat den sætte istand. Inde bag bælgstangen hadde han fåt panelt av et smalt kammers, såvidt han kunde ha en sæng derinde og i den anden ende et klaffebord. Og bælgerne var det blit sat lapper på. — Så han hadde brugt op bankbogen, som han hadde været tilfjælds samme vinteren, han reiste, og fundet; ingen andre vidste om, at den hadde Gurina stukket ind i væggen i selet på støilen. — Efter Eli Leite, mor hans, som var død for et års tid siden, var der ikke igen stort andet end en kaffekedel og en gammel stak og et umalet skrin. —

Han vilde ha sig skildt over døren med navnet sit på, i gule bogstaver som Olai Pedersen i Laxevåg. Men maler var ikke at få netop da; ud på høsten kom han igen til bygden, og da skulde han nok få det også.

— Idag hadde smed Iver Monsen Leite ståt en hel vike i smedjen og smedet. Det var mod kvældingen fuld sommersdag, lige idet folk tog til at slå for fode, og vestengulet letted på bladene, som hang ned fra det gamle, stuede asketræ lige udfor døren; av og til traf det sig, at de lette vindkastene kom så forkert ned på smedjen over bærget, at røgen slog ind. —

Folk samled sig til smedjen fra slåtten; de vilde op og se den nye smeden i arbeid. Gamle Bård Øiren hadde alt siddet på dørstokken en stund, liden og tør og grå mand.

De sa ingenting, stod bare og så. Et par kom ind i smedjen og hælded sig mod dørstokken, med hænderne i lommen.

— Det var blit sagt, at han var slig grus en smed, at han til og med i byen hadde bestyret værkstedet en tid, mesteren var borte. Somme trodde det, og Eli Leite sa, han var kar, Ivar, når han først vilde; men somme trodde det ikke, — Huldr’en blev aldrig noget slag, hverken smed eller andet. —

— Det var alt kvæld næsten nu. Men Huldr’en kunde altid ta en ljå til og gøre færdig, så de kunde få se. —

— «Dei va vel ’kje kar te læra ’an meir på værkstaen, mæ di han kom heim att frå bydn,» sa én lavt udfor døren. De andre leed lidt på sig, men svarte ikke. Huldr’en hørte det ikke; han stod og drog i bælgstangen, venstre hånd holdt tangen med ljåsemnet ind i avlen. —

«Kor va byguten te arbeia samen mæ?» spurgte gamle Bård Øiren.

«Å, da va greie kara,» svarte Huldr’en, han slap tangen, bytted hånd i bælgstangen og snudde sig mod døren. — «Men han tålde ’kje mykje. Berre ein sa «du» te sveinen, fekk ein ein blokjæft på timen — — lika på monen,» la han til, slap tangen og satte næven mod munden for at syne. Så karred han kul over og tog tangen igen. —

En ny kom frem i døren. «Signe arbeie!» sa det. Huldr’en lod, som han ikke så ham og svarte ikke.

— — Pera-Jon’en! — — Pera-Jon’en! — Nu kom han for at få nei! — Det klukked i Huldr’en. —

«Men stondå sa sveinen da te ein stilt; — eg såg på da og, eg.» — Han slap tangen igen og skrabed over kul; han tog nogen gode drag i bælgstangen. —

— «Eg sku høira frå han far, om du vilde smi han ein stuttårv», sa Pera-Jon’en. —

Huldr’en lod fremdeles, som han ikke hørte:

«Kostholde va no helde skralt då. Fyste dagjen kom dar in ei brikka mæ ein kopp på å to tudne brøskjeve. Detta kan då alder vera frukosten, tænkte eg; men eg drygde mæ te spørja, eg vilde vænta å sjå. Om eit par daga spor’ eg: da kan då alder vera frukosten, detta? sa eg. — Jau; da va da, let dei. — Hå — hå, tænkte eg, — ja då vette da ’kje for rart fø karen!» —

Han karred med kulskraben:

«Åh hja, — da æ ein vane, da og, — so alt, måvetta.»

«Eg spår da,» forsikred de to, som stod indenfor dørstokken.

«Fin skap på ljåna ha han no ikje,» sa Bård Øiren langsomt og lavt til dem udenfor; «— vel kropne i skjerbogjen. — Sjå på dei bort på hjædlen,» blunked han lønsk.

De bøied sig ned og så bort. «Ja, dei æ ’kje fine,» sa de. —

Huldr’en skønte så vel, de snakked om ham. Han tog nogen lange drag igen, spytted og kasted tuggen:

«Da nytta ’kje te læra seg te sme sjå ein landsens sme,» sa han. «Nei; rette handadreien te føra sledjå lær’ ein alder på lande, alder i værå; da lyt’ ein læra i bydn. — — Men — da ve eg no og seia — ha ein lyst lært seg handalagje og, so klara ein seg, — ein fær hjælpa seg sjøl då å ta tå da, so lagt æ i hove, smeden og.»

«Du veit da,» svarte en av de indenfor døren; men udenfor flirte de og satte sig på volden.

«Ja, prata kan han no, denna nye smeden,» mente Jens Nybø, det lo fra øie og fra mund, en mand med stort, rødligt skægg og fregnet hud, som stod med stuttårven i hånden. —

Huldr’en slap bælgstangen, trak ljåsemnet ud, glohvidt, så det skød ild, og hamred løs av al kraft.

«Eg trur ’kje noke på ’an, eg,» sa gamle Bård Øiren alvorlig. «Sjå berre, kor ståle ligg’!»

«Sjå no!» sa Jens Nybø, han kom lige ind i døren og lo lønsk i skægget.

«Å so uvørren mæ sledjå, — stondå træff’ an å stondå ikje,» mente Bård. —

Huldr’en forstod, hvem pratet gjaldt og blev værre og værre; han hamred, som han var gal.

«Dar fekk ambolten da,» sa Jens Nybø; — «onder, at sledjå helde! — — Sjå no, — ska du sjå, ståle springe.» — Han smålo. «Kjyss meg —! dar gjekk da!» —

Et stykke faldt ned fra emnet.

«Ja, eg såg da på timen, eg,» sa Bård Øiren mistrøstig, reiste sig og gik hjem til kvældsmaden. —

Huldr’en stansed og så ned efter stykket. Alle tagde.

«Da æ skit te stål, dei helde, dessa handelsmænena i bydn!» brød han anpusten ud. Så snudde han sig halvt bort fra døren, bøied sig over stykket og blev stående og riste på hodet.

«Ja, da æ so mykje te kara!» sa han langsomt og prøved at le.

— — Dette, som han hadde fåt til hundrede gange, den tid han var i byen! — —

De lod ham stå, og det var aldeles stilt; de fniste ikke engang, så han hørte.

Tilsidst måtte han reise på sig og se ud mod døren.

Jens Nybø så op i ansigtet hans. — «Du æ kar te bruka sledjå,» sa han med alvor; de lysbrynede øinene klipped og lo.

Huldr’en så ned på stykket igen. —

«Ja, eg ser, du har retta handadreien,» sa Pera-Jon’en; han skulde ha lidt fra ham, fordi han ikke vyrded ham såmeget som at svare. —

Huldr’en trev efter ljårne på hjælden; han kunde stemple dem med merket sit, det hadde han glemt. J. M. L., det var merket hans — Iver Monsen Leite. — Så skulde de nu se, han hadde kunnet arbeide ljå ligevel. — Han tog stemplet, satte det på og hamred løs.

— — Kom han ikke her med fantord, den Pera-Jon’en! Han vidste nok ikke, hvad slags kar han hadde for sig. — — Hvad var det, han vilde? — — hvad var det, de andre vilde? — —

«Sei te far din,» skreg han, «eg ha anna te gjera so te smia han ljå. — — — — I styggavêr, elde når rign æ væntandes, då æ smidjå fudl tå folk, so ska ha ljå, då æ adle ljålause. — Men, skin ’an op ein dag å vette goavêr, so helde dei seg fint borte; då hjælpe dei seg å greve mæ da, dei ha, då, te långt på nott på bøane sine. — — — Sei te far din, eg arbeia ’kje noken ljå te ’an.» —

Der fik Pera-Jon’en nei, tænkte han.

«Eg tenkje, han far æ lika sæl og, — da æ ’kje bær’e smeden, ette so eg ser no,» svarte han —

De fniste udfor døren. De to indenfor gik ud.

«Han æ stor på da, den nye smeden,» sa Jens Nybø høit, så Huldr’en hørte det, og kendte, at der var et blunk i hver øienkrik.

«Å ja, da æ ’kje fø inkje, han reise på fysteplass,» mente Pera-Jon’en; «om da no ikje æ længer so frå Eikanes å hit.»

Huldr’en hørte, at de flirte. — Så de hadde fåt tag i det også! Eikanes var nærmeste stoppested; han hadde reist på dæk did, da han kom fra byen; — men derfra hadde han løst førsteplads-biljet, for at kunne stå der agter, når han kom til bryggen, og syne rød biljet, når han gik iland. — — —

Han så, hvor Pera-Jon’en blev stående på volden med de andre og le; han stak hænderne i lommen, skød axler og spytted.

«Å dan karen gjere da ’kje so lengje,» sa han høit og pusted hånsk.

Så gik de. Huldr’en lurte sig nærmere døren for at høre.

«Han æ vel grus te des!» svarte Jens Nybø nede i bakken.

«Han ha nok gløimt, ken han æ son te,» snused Pera-Jon’en videre. — «Men han vette vel son te Huldrå, so han ha vore, å vette vel heitandes Huldr’en, so han ha heite, fø da om han ha vore i bydn å lært. — Han kjeme no te skjyna da, før han ha slutta.» — Han snudde sig om mod smedjen, da han sa det. —

Huldr’en la slæggen fra sig og stemplet; han gik ind i kammerset, stængte og satte sig på sængekanten.

— — Han var ikke god for at tænke. — Han hælded sig bagover og så ud gennem vinduet. Derude på veien skiltes Jens Nybø og Pera-Jon’en, som gik indover veien nedenunder smedjen.

«Huldr’en!» trodde han, at han hørte, han skreg. — Men kanske han hørte feil, han stansed jo ikke op; — ja, han vidste ikke. — — —

— — Huldr’en! — — Han hadde hørt klængenavnet bare to gange, siden han reiste hjemmenfra. Første gang i byen en kvæld i et smug; da var det en gut, han hadde set gå ofte sammen med Vetle-Brita, den tid hun var derinde på besøg hos søsteren sin, — det var nok av hende, han hadde lært det. Men i byen hørte han det ikke siden, så det var vel død væk. — Og andre gangen var dagen, efter han kom til bygden; det var en jentunge, som stod bagom et hushjørne nede på Neset. Han var ikke sikker; men han lod, som han ikke hørte, så kanske det gav sig og ikke kom videre. — —

— — Men det gav sig ikke, skønte han nu; det vilde ikke dø ud. — — —

Så var det op igen i det gamle, — altsammen. Han var den samme bygdetraven som før! — — —

Det var noget, som rann bort fra ham, noget meget og stort og stærkt; og avmagt og angst blev igen, så han kendte hug til at krybe under kvitlen. — Så tog det til at værke i hodet; det gik rundt, så han blev ør og træt. Og ingenting vilde bli til tanke. — — —

— Slig sad han længe i sængen, med hodet op i vinduskarmen. Men da det var på mørkeste dimmet, reiste han sig og gik ud, ned på veien, over broen og ned igen på den anden side elven, hvor kirkegården lå.

Midt i alt det, som værked, hadde et hode stukket sig frem, et fint, lidet hode, med lysegule fletter og blide øine, som vilde ham vel, et sligt underligt et, som var skrukket av ælde og lyste av ungdom — — Gurina’s hode.

— Og han blev så rar og hed; det var stanset inde i ham lidt efter lidt, det som brann. — Han blev stående ved øvresiden av muren og la armene udover.

— — Der lå hun! — — syregræs og præstekrage, som droges om at dække gruset! — — —

Alt var så stilt. — Det var nyt, dette, — å, det var så godt! - for det var så længe siden sidst. —

— — Der lå hun! — Det var, som varme hænder tog ham tæt indunder armene og klapped ham bag på ryggen, så han brann i øinene og bråned og blev væk.

Han la hodet ned på hænderne, som lå på muren.

— — Der lå hun! — — og alt, alt var så stilt. — — —

— Da han kom tilbage, satte han sig på dørstokken og så på den blanke småsjøen, som vestengulen drev imod strømmen langt opover elveosen; den lå der ude i fjorden og gjorde alt svalt og satte svarte skybanker ind fra havet og la dem langs fjældene i vest; det skulde bli veirforandring. — — —

— — Ja, kammersdøren hans skulde være lukket og låst støtt; de skulde ikke få komme ind der, «hit folkje». Hvad skulde de der! — — — De blev nok forvetne og tog på låset og prøved; — men de skulde ha tak! — — Han skulde greie sig selv med kogning og alt.

Og derinde hadde han det rødmalte skrinet, han fik efter Gurina; det skulde han ta op av og til, når han sad der. — — Kammerset var deres, —: bare hans og Gurina’s. —

Hodet værked ikke mer, og sting under bringen kendte han ikke; han var bare så træt der. —

Han låste døren og la sig.

— — Det fik heller være med skildtet så længe. —

XII

Det var året efter en søndag formiddag.

Inde i beitehagjen på øvresiden av pâsgærdet sad Vetle-Brita og ingenting gjorde. Hun var i træsko, og de løse fletterne hang sig nedover ryggen ned i bakken; den ene hånden var stukket ind i stakken på siden.

— Hun har nok ikke god nok stakk da, til at gå i kirke, tænkte Huldr’en, han stansed bag en olderbusk længer op i hagjen og så nedover mod pladset til Lisbet Holmen, mor til Brita, der det bag risgærdet stak frem med det vesle helletaget. — — Den korte skjorten hang løs ned, var ikke stukket ind under stakkelinningen engang. — Ja, hun var slig, Vetle-Brita, — ligehændt. —

Han hadde nok truffet hende i byen siden dagen, hun kom med dampen, men ikke snakket med hende. Snart fik hun nu kærester også; og tilsidst reiste hun. Men her hjemme hadde han ofte mødt hende, men bare sagt goddag; hun flirte så underlig og utrygt hvergang, — øinene lurte bort i den ene kriken. —

Han turde ikke stå der længer, hun kunde snu sig og se ham; han vidste ikke grant hvorfor, men han var ligehændt om at træffe hende. Det var nu også underligt at gå ude slig alene i hagjen midt på søndag formiddag og ikke være i kirke eller ialfald sidde hjemme ligesom for at læse texten.

Han gik ind i olderskogen igen og styred langsomt nedover mod skolten, som gik Stupbrat lige i sjøen. — Det var så stilt i luften, sollys himmel og skælvende varmt, og det rasled tørt i det fjorgamle løv, som han tråkked i mellem trærne — varsomt tråkked og stod længe på hver fod, for han var så ræd, Vetle-Brita skulde høre.

Han satte sig på bærgnakken i mose bag en brakerynning; han vilde ikke see fra fjorden, der kirkebådene gled forbi udover og skar i stimer av småbølger de blinkende dønninger fra havgulen ude i fjorden, som ikke rakk tillands.

— — Hvad skulde han til kirke her efter! — hvor Låvikj’en og Pera-Jon’en og de andre stod og lo ind ved kirkegården og kviskred om ham. — — Nei, i byen hadde de andre greier, der! — der hadde de ordentlig orgel også; — men her var det skoleholderen, Teigland, som sad og skamslog de blanke tænderne på det vesle orglet, den samme, som hadde læst bibelhistorie og forklaring med ham. — Og bag ham op på lemmen holdt ungerne leven og stak med nåler. — —

Ingen sa noget i bådene nedenfor; det var, som de skulde ha noget at tænke på, — noget, som han ikke kunde bli med på. — Kirkeklokkerne begyndte at gå ude i bygden. — — — Ja, de i bådene kendte sig ligesom hjemme der, de. — — — Aldrig kunde han bli slig som andre folk, slig som «hit folkje». Det blev Huldr’en — Huldr’en, — den samme Huldr’en, som ikke likte sig i kirke og skydde store lag. — —

— Det lugted fra birk, det blinked fra blad. Det dirred og storbrann på sjø, og årene hev sig lynrappe fremover med et lidet kvasst smæld i keipen og skar stilt ned i som smale kniver av ild, og slukned.

Bådene og menneskerne og alt kom så langt bort. Han blev ør og tung i hodet, han syntes, at småfuglen tagde.

Men der, på hin side fîorden, der ind i den lyse himlen bag det moeblå fjældet og bræen, som blinded, der inde så han engler, som stak hodet frem; der var kvindfolk og, med fletter i nakken, — Gurina var med. — — Han så hodet og brystet først, de lå og støtted sig med armene op på fonnen, slig som han hadde set, de gjorde på et billede, Ola Haugjen hadde i glasstuen. De var uden klær. — — — Men så slængte de sig op på bræen, så han så dem helt. — —

— — Det var stygt, han vilde ikke se det. Han spratt op, sled i brakerynningen, så han fik den op med roden, slængte den udover stupet i sjøen. — Han vilde ha disse nakne skrotterne væk, — men de var så seige; — — og Vetle-Brita var med. — Han rev og sled løs stene og rulled dem til nedover, så det skrabed langs skarvet, og plasked og smaldt i vandet. — Han slog efter skrotterne med hånden. «Fa-an!» sa han.

Men nedfor lå en båd sti1le, med årene oppe; den var fuld av folk, som sad og så op og undred sig.

Huldr’en skæmdes og blev borte indover hagjen.

Han var ikke ør længer. Nu vilde han træffe Vetle-Brita; hun sad vel der ovenfor pâsgærdet endda. —

«Æ da du, Ivar?» sa hun forundret, han hadde støttet sig op mod en askestu lige foran hende.

«Hja—ha,» svarte han, han kunde næsten ikke for pusten.

«Kor ha du vore no, du æ so anpusten?»

Han rev av et stykke gammel bark av asketræstammen og så skæmd ned.

«Å, eg va berre bort på skarve her; — å so sprong eg hit hagjen.» — Han slap sig ned på volden ved siden av hende.

«Du leika deg mæ deg sjøl, du.» Hun smålo, strakte sig på rygg bortover græsset og gæsped. Han sad og pilked stykker av barken. En lang stund blev han siddende så og hun liggeude, begge uden at si noget.

«Æ ’kje du i kjyrkjå idag?» prøved Huldr’en tilsidst. —

«Nei, du ser da, veit eg!» svarte Vetle-Brita kvasst, hun rørte sig endda ikke.

Huldr’en reiste sig. «Nei—j, eg fær vel heim att,» sa han og gik et par skridt. Så snudde han sig halvt om til Vetle-Brita, som blev liggende uden at svare; hun hadde ikke fåt skjorten ned under stakkelinningen endda. Den var oppe i halsen også. — Det koged i ham, pusten satte sig fast. Det var ligesom bort på skarvet. Han lukked halvt til øinene.

«Du Vetle-Brita,» sa han så stilt, han kunde; — — «eg tykje so vent om deg.» Det sidste kom som en nedklemt ynk, hvert ord rapt på det andre.

Det gik rundt alt, da han så op. Vetle-Brita reiste på sig lidt, og øiet hendes lo, da det traf hans.

«A du æ ein tosk!» sa hun. Så snused hun: «Jau lyt’ eg læ likavel!» — Hun slap sig flad ned på bakken igen.

«Nei—j, — — eg fær vel heim. att,» sa han tonløst og så op i veiret.

— — Men da han kom ind i olderkrattet, stansed han. — — — For en tosk han var! — — si det slig på den måden!

Han kendte igen, hvor solen stegte, og pusted ind i store drag løvtrælugten, som heden pressed frem. Han blev ør som før; han så hende strække sig, myg og grann, bortover græsset.

Han sprang tilbage, kasted sig bort på hende, greb hende med begge hænder under nakken. «Eg ve ha deg, eg ve ha deg,» skalv han i mælet.

Hun dirred over hele legemet, så ræd blev hun; men fandt ingen ord, prøved bare at komme løs. Men han holdt, holdt hårdere og hårdere; det var Gurina, han holdt under håret i nakken. Det blev stille inde i ham og ro.

«Ivar då!» skreg det; Vetle-Brita hadde fåt stemmen igen. Han slap hende og reiste sig, han var ikke god for at se på hende; det var, som han krøb avsted ind imellem olderstuerne. Hun kom også på fode:

«Du turte ha pisk mitt i berre, skjælm der du fere! — — — Jau vist, — hit folkje sku veta, ka slags kar du æ, — din helvetes lausongje!» Hun greb en olderkvist og slængte indover småskogen. — «Du æ ein tå rette sorten, æ du,» illskreg hun.

Huldr’en stod døende stille bag en stu og lydde. Han var lige sæl med, hvad hun sa, det var, som hun var så langt borte.

Så hørte han, det gik i døren nedenfor gærdet «Ka æ da!» råbte en sint stemme; det var Vetle-Brita’s mor, Lisbet Holmen. — Han holdt pusten, hjærtet hans slog, så det dunked mod brystet.

«Å, — — eg berre stokk so! — dar va ein orm bort i stuen,» kom det tilsidst. Huldr’en Sled av en kvist i det samme og sprang opover hagjen; han brydde sig ikke om at høre mer. — «Jau gu lang ho likavel fø mor si!» sa han hen for sig, da han stod ved smedjedøren og ledte op under bjælken efter nøklen. —

— Han kom ikke udenfor smedjen mer den dag

Hver tanke stod stille; der var noget stort, som fyldte sindet og vided ud, han vidste ikke, hvad det var; det var på en måde noget, som vented også, og som han ligesom sad og lydde efter. Men han kendte også noget til, langt nedenunder alt, noget bestemt ondt, som værked og åd sig længre og længre frem. Det var dette, som drog ham i sæng tidlig, før han hadde spist tilkvælds; under kvitlen kunde det få komme, der skulde han magte at ta imod det, hvad det så var.

Og Strax han kom i Sæng inde i det avpanelte kammerset, skønte han også, hvad det onde var; det var øinene til Gurina, som så på ham blidt og ingenting vidste.

Angsten gjorde det stilt inde i ham en stund. Så rev han sig løs: — jaja, — men hun var jo død, han hadde ikke gjort noget mod hende. — Gik ikke folk kanske hen og gifted sig op igen? — — og de hadde lovet sig bort fast også, de. — Nei, han kunde gøre, hvad han vilde, om han så vilde gå efter Vetle-Brita de hundre ganger! — ingenting var det, som bandt. — —-

— — Men Vetle-Brita hadde lét ham ud og efterpå kaldt ham. — — Han slængte sig om i sængen og greb med begge hænder om pudespidsen og bored hodet ned i.

«Gurina!» kviskred han med gråt. «Gurina!»

Ja, det var hendes anlet, han hadde set idag langt borte bag fonnen. Det var hun, som brydde sig om ham, og det var hende, han brydde sig om! — — Han rev puden op, tog den ind i armene sine og knepte til av al kraft.

«Du æ konå mi, du — — — Gurina!» kviskred han langt. —

— Huldr’en holdt sig inde flere dage i træk efter dette. Det pusted i bælgen og sang i slæggen fra morgen til kvæld. Folk undred sig lidt, de så ham ialfald sidde i døren av og til ellers. Men ingen gik op i smedjen for at se; de pleied aldrig det med Huldr’en, for de hadde lært, at det ikke nytted prøve at få greie på ham.

Og den ene ljå blev færdig efter den anden. Men da han skulde se over dem i æggen, der de lå i haug bort på gulvet, risted han på hodet; han hadde nok smedet bedre ljår før. —

XIII

Så var det næste vår i begyndelsen av april, Huldr’en stod op i udmarken under en heller med hænderne i lommen og vented, at Vetle-Brita skulde komme nedover igen støileveien, som kroged sig mellem brakestuer på anden side av myren. — Han hadde set hende i formiddag gå op lien med taug; hun skulde vel op efter en vedbør. Og så hadde han slængt slæggen og var strøget efter. —

— — «Dar va ein orm bort i stuen,» hadde hun sagt den dagen ifjor ned ved pâsgærdet; hun løi for mor sin, hun vilde ikke si det, som sandt var. Han var kommet det i hug, ret som det var i vinter.

— Hun hadde sparet ham. — — Det var ikke så sagt, at det var for at spare, forresten; det kunde jo være bare for sin egen skyld, — hun syntes, det var skam, at moren skulde vide, en kar som Huldr’en gik efter hende. Men Lisbet Holmen var nu heller ikke rig, og forskellen var ikke så stor endda, — så det kunde ikke være bare det — — — Eller også var det, fordi hun var ræd, moren skulde se, hvor godt gutterne i bygden var vant, siden de kunde gå til hende slig midt på søndagsformiddagen. — Men Lisbet Holmen hadde vel så pass kjendskab til datter sin fra før, at det var vel heller ikke grundenialfald ikke hele grunden.

— — Der kunde ha været en anden grund til, at hun løi for moren. — — Ja, selv om hun ikke brydde sig om ham, så var der nu ialfald noget, — det mødet måvide, som bare de to, han og Vetle-Brita vidste om, noget som de to bare eied.

Og dette drog ham tilbage mod hende. — — Hvem anden skulde hun også tænke på at få? Låvikj’en gik for tiden til en gårdmandsdatter, efter det han hadde hørt, og Pera-Jon’en var omtrent som forlovet med den rige gårdjenten på Brække; og således var det med de andre også, som han kendte til. — —

Han måtte ha nogen nu, han stod ikke i dette, — især nu når våren og sommeren kom, og nætterne blev lyse; han måtte ha nogen at tænke på, nogen som han hvilte hos med hugen. — — Gurina var død, hun; det var ikke mer at snakke om, det. Og han var blit træt av at presse sig ind til puden, han vandt ikke længer tro, det var hende nu; det blev det grove sækkestri og ikke det varme ansigtet hendes, hvad han end kviskred og prated for at få sig narret.

Vetle-Brita stak sig frem i mindet hans næsten hver nat, han lå slig og hev sig i sængehalmen, med den myge, kåde skrotten. — Gurina var kantet og rukket mod hende; øinene — det var nok så — de suged og drog ham mer hos Gurina, for de var blidere, og det var, som hun smelted rent bort og bare blev øine, som lauged og rann og lod ham bli væk i sig; han kendte i dem tak, som gråt — — — Vetle-Brita’s øine hadde aldrig set slig på ham, han trodde ikke, hun kunde heller; de var strammere og bråere i kastene.

— Hun var nok gåt langt, Vetle-Brita, han så hende ikke bort i veien endda.

— — Men hvad kunde det gøre, om øinene til Gurina var blide, hun leved jo ikke alligevel! — — — Vetle-Brita, hun var uvørren og kåt; hun ægged ham, så han kendte, han kunde gøre, hvad det skulde være, når hun vilde. Hos Gurina blev han bare væk, bråned i tanke og sind og kviskred; han kunde gi sig til at gråte uden grund, bare fordi det var godt, — og hun kunde gråte også. Og da kendtes det, som de var ét; han kunde ikke skønne, at der fandtes noget, som var bedre. — — —

Han stod og så bortover den brune myren og bakken opover, med en og anden isflæk, og fulgte den opover til skarene, hvor sneen lå i lange striber, videre frem til selve høifjældet med snefonnlaget, som stod med fin linje mod den blå luft bagenfor.

Han gjorde et rist på sig. Jaja! — men så at få Vetle-Brita, som ingenting skydde! — — Han skulde bygge sig op en stue ved siden av smedjen, hvidt hus tækket med rudeheller; og han kom til at gå i kirken og da, og bli med, når det var noget, på moro og bryllup, om han blev buden; han blev et andet menneske, og de skulde få slutte med at kalde ham Huldr’en. Hun prated og ståked, så han ikke vilde høre «hit folkje» kviskre. — —

— Vetle-Brita kom frem mellem braken på veien langs myren; hun gik fremoverbøiet med børen og hadde løftet stakken op foran for ikke at trø i den. — Huldr’en sprang op på en sten. «Hoi—j!» skreg han.

Hun vendte sig halvt med børen og så bort over myren. Så gik hun igen, han syntes, hurtigere end før.

«Hoi—j!» gentog han. — Jamen skyndte hun sig mer endda. Han stod rådløs en ørliten stund. Så sprang han ned av stenen og bortover myren; han hopped fra tue til tue, av og til på rådne furustokke, men stundom sank han nedi. Det gjorde ingenting, op igen kom han og hopped, så den svarte myrjorden drev.

«Hoi—j!» skreg han vildt. Vetle-Brita snudde sig om og fik se ham; hun satte i et kvasst skrig, rev sig løs fra børen og la på sprang nedover støileveien. Men da Huldr’en var over myren og fik fast grund under foden, moned han strax ind på hende, skønt Vetle-Brita var vond at ta på sprang. De var nåt langt ned, før han tog hende igen, helt til det første kvile for budeierne, når de gik til støils, der de kunde se ned til Ola Haugjen og de hvide husene på Neset.

Begge pusted, så de ikke fik frem et ord. Huldr’en sprang ind på hende, greb hende i nakken og satte hende hodestup ind imellem braken på siden av veien. Han kasted sig over hende.

«Dit utyskje!» pusted han; «eg konde slå deg spænt i hel.» — Han holdt hende fast og bed hende i armen oppe ved axlen. Hun slog og prøved at skyve ham fra sig med begge hænder.

«Dar står noken ner i garen å ser,» pusted hun.

Han spratt op. «Da æ lygn!» sa han og slog efter hende med en kvist; men det var let, for sinnet var alt over hos ham, — hun sad i braken og stormpusted så og var ræd.

«Oi—j!» ynked hun sagte alligevel; det gjorde ikke ondt, men hun var etande sint, så han. — Hun sprang op og snudde sig mod ham, vild så det spruted:

«Ka æ da, du tenkje på! — — trave der du står!» Hun stirred bleg på ham, så øinene vided sig ud; han kunde ikke andet end se ned. — «So sandeleg, ska dei ’kje få greia på da in å ut strandå, ka slags kar du æ!» — Hun knytted næven, så den skalv.

Men sinnet slog over i gråt: «Fara soleisna!» Hun for med håndbagen nedover ryggen, der kvisten hadde truffet. «Skamslå ein!» — Hun nistirred ind i anletet hans igen. — —

«Ja, bringa du ’kje vebørå ne på timen, så Gud nåde deg!» — —

— Han vendte sig og gik opover.

— — Folk skulde få vide det udover stranden! — Jamen hadde han stelt sig godt! — nu skulde de få noget at tiske om i stuerne. — — — Han begreb ikke, hvor han hadde været; — han måtte da ha skønt det, at Vetle-Brita var lige hændt om ham; hun var ikke så sky, når hun likte nogen. — — —

Han fik børen på sig og rusled nedover; der fandtes ikke det i ham, som sa nei, længer. —

Vetle-Brita sad endda på kvilet, da Huldr’en kom med børen, og så ned til gården.

«No ska du ber ’na fram te plasse og,» sa hun.

Hun foran og han efter; begge tagde.

— — Var hun nu rigtig ill, så kunde han vel komme i straf for dette; det var ligesom han kendte riset, fra den tid han fik pisk av moren, hver høst hun var kommet fra sætrene. —

Hun gik fort, så han blev sved. Nede i lien snudde hun sig om, så på ham og flirte: «Jau, du ser meg ut te ein friar, du! — — hui—j!» — Så vendte hun sig og gik.

— — Og så det, at hun sa det udover hele bygden! — Han kendte på sig, at de prated nok om ham, som de gjorde. —

«Ja, no kan du koma mæ ’na!» sa Vetle-Brita, hun snudde sig om bort ved pâsgærdet ovenfor pladset for at ta imod høren; hun vilde komme med den hjem selv. Han hjalp hende den op på ryggen, trak op ledet, så hun slap frem, og skøv det indtil igen.

Han blev stående og se på hende, da hun gik. «Du Vetle-Brita!» kviskred han høit efter hende. Hun snudde sig om. — «Du fær ’kje seia detta då!» bad han og prøved at se op.

Hun lo: «Jau gu ska da vetta sagt, jau!»

Så gik hun. Men han hørte på mælet, hun var blid. — — Kanske hun tagde! — —

Han rusled op til smedjen og krøb under kvitlen, endda det var midt på lyse dagen. —

— — — — — — — — — —

Han vidste ikke, hvordan det var gåt for sig, men ud var det kommet; han forstod det på unggutterne. En søndagskvæld hadde de samlet sig ned på veien og git sig til at skrige og kalde ham — han hørte ikke, hvad det var alt; men at de kendte til det der med Vetle-Brita, det skønte han.

Så Vetle-Brita ikke hadde tagd alligevel!— —

— Og en dag kom en jentunge op i smedjen fra præsten; hun skulde be, om han vilde komme ud til ham samme kvælden.

— — Jamen hadde han stelt sig godt! — han var endda fegjen, at det ikke var fra lensmanden —

Han gik først, da det var begyndt at skumre.

Præsten sad med piben inde på kontoret. Der var kommet ny præst nu, en bleg en uden skæg, med svarte øine og stor mund og langt rum mellem hver tand; han var ikke så godslig som den gamle, men vilde gerne ruske efter i bygden, når det var noget.

«God kvæld, Ivar!» svarte han og tog sig op i håret. Der var noget i måden at si det «Ivar» på, som synte, at han kendte, han hadde al magten over Huldr’en. «Du får sætte dig ned, gutten min.» Han var rusten og langsom i mælet. —

Så reiste han sig og begyndte at gå bort over gulvet; han harked høit og spytted.

Huldr’en sad stille på stolen bort ved ovnen. Han likte sig aldrig i præstegården, ikke engang på præstegårdsjordet, siden den kvælden, han var med mor sin og arbeided for hedningerne; og nu kendte han sig, som han sad på bænken i drengestuen; det gik skælvende rykk gennem ham, slig uhygge tog ham. —

«Din vandel, min kære Ivar, skal nok ikke være, som den burde være,» sa præsten, han la begge hænder på ryggen og så ud gennem vinduet; piben lod han dingle frem og tilbage efter røret.

Huldr’en sad dødsens stille.

«Det er bedrøveligt, det!» kasted præsten sig brådt om. «A—oh!» harked han bort i spyttebakken. Så snudde han sig mod ham:

«Der er klaget for mig over — jeg siger ikke fra hvem, — at pigerne i bygden ikke får gå i fred for dig.»

«Ken ha sagt da?» for Ivar forveten op, han forglemte sig rent; halvmørket inde på kontoret gjorde også sit til, at han fik mod. Men præsten risted utålmodig på hodet:

«Det er sandt altså!»

Huldr’en tagde; han skønte det nok, Lisbet Holmen var den, som hadde været inde og sladret; — hun hørte jo til læserne, hun. — Ja, hun glemte nu aldrig mor hans, den Lisbet Holmen! — nu var hun død, men så skulde hun ta sig tag igen på ham. — Han glemte rent av præsten, som gik der og spytted og sa, det var bedrøveligt. —

«Ja, du forstår det selv og, det,» sa præsten og bøied sig ned mod Huldr’en.

«Ja!» svarte han høiere, end han vilde, om det hadde været helt lyst på kontoret.

— Han skulde da mindes sin mor, som var død og salig, og ikke vanære hendes minde. — «A—oh!» kasted præsten sig om. «Så får vi beflitte os på et bedre levnet, — søge Guds ord —.»

Det blev stilt en stund.

«Du går jo aldrig i kirken, efter du blev konfirmeret.»

Det hadde han fra Marie, indepigen; Huldr’en hadde hørt, at hun støtt sad nederst ved døren og så efter, hvem gik i kirke.

«Ivar,» sa han med et mæle, som smelted. «Du, som jo var så vankundig, da du gik til konfirmation! — du kunde godt trænge til at øge din kristendomskundskab, istedenfor at gå dag ud og dag ind i det samme, tale med Per og Pål om dit og dat og en god pibe tobak.» — Han snakked længe om det samme og sa tilsidst, han skulde be om tilgivelse hos Gud for det, han hadde gjort.

«Ja, farvel da Ivar! — Nu får det bli anderledes for fremtiden.» Han la hånden på skuldren hans. —

Der flød varme ned gennem ham i det samme; han reiste sig ikke, sålænge hånden kendtes; det var så godt, han blev hed i øinene. — «Eg skjyr jamnt store lag,» sa han.

Det var, som ordene åbned brystet, gråten kom, så han ikke kunde styre den, — vildt; den brød ham sammen, så han gled ned på gulvet, ansigtet og armene på stolsædet.

For præsten vilde ham vel!

«Nå—nå—nå!» stagged præsten; men Huldr’en gråt som før.

«Hvad er det da, Ivar far?» Han skønte ikke dette, det var kanske noget andet end tørst efter den Helligånd.

Huldr’en reiste sig.

«Hvad er det da, Ivar far, som var så ondt og tungt?» gentog præsten.

«Å da æ ’kje noke viare,» hixted han.

«Å nei, et syndigt liv er tungt nok i sig selv, skulde jeg mene.» — Han tog Huldr’en i hånden og fulgte ham til dørs.

«Gak til Jesus med al din kvide,» sa han, han prøved med håndbagen at tørke bort tårerne av kinden.

«Farvel,» sa Huldr’en.

«Farvel.»

Kontordøren blev trukket til. —

— — Præsten var snilsleg kar, han; han var ikke, som folk vilde ha ham til. —

Han tog sig op på skuldren, der hånden til præsten hadde ligget; det kendtes som et søkk. — —

Bort på veien stansed han og så ud over fjorden. Nordenvindskastene kom hivende frem mellem husene, ulte og hven om hjørnene, slængte sig ned i den brune marken og suste gennem de tørre græsstrårne fra ifjor, ligesom i sinne, fordi den var blit hæftet, — lige luxt i sjøen og jaged udefter med krusende grå bølger, som ikke vandt følge med.

— — Ja, han kunde gerne prøve med Jesus, altid; — — men —, han var ikke god for at forstå det, for alle, så sa de det modsatte og lod vel, — han hadde aldrig kendt nogen forskel på sig, før og efter han hadde bedt; således bad han støtt til maden endda, han turde ikke andet. Men det var vel ikke videre mening i det, han sa; kanske det var det, som gjorde det. — —

— — Det var så underligt at se kastene, hvor de slap følget sit, dreied om skarvnakken og la udover fra småbølgerne, tog igen andre større vel, som de ikke hadde blåst ud og rendte sig væk, lige ud i mørke, kolde vårkvælden, der den lå grå indunder det andre landet. — — —

— — Ialfald kunde han læse lidt i testamentet; han hadde endda det, han fik til konfirmation av menigheden. — —

— Da Huldr’en kom hjem, var det for mørkt at læse. Næste morgen var han tidlig oppe. Men strax han tog testamentet i hånden, var det, som han blev skøvet bort på bænken i drengestuen; det dirred koldt over hele kroppen. Så la han testamentet igen. Han skønte det ikke, — det var vel, fordi han var vankundig, som præsten sa. — —

— Han la på avlen, og dag efter dag pusted bælgen, og slæggen sang. Han holdt sig i smedjen en hel uge denne gang også. Først søndag morgen var han ude og suged ind vårsol fra smedjedørsstokken.

Han vilde arbeide op en hel del ljå til at sælge ud, når s1åtten begyndte i sommer. Men i disse ljårne lå stålet ikke bedre end i dem, han arbeided ifjor. —

XIV

Den sidste kirkebåden var trukket op i fjæren, og der var bare en to-tre mand igen bag præstenøstet, som holdt på at ta trøien på sig og knyde halskluden; de fleste var alt på vei til kirken op over langs havreageren. Tænksomme gik de, én for én, stundom to, men sjelden tre sammen. — Det var let at skille ud bådelag her, endda hver syntes gå for sig selv. Karfolk gik først, unggutterne med hænderne i buxelommen, men de gamle med dem på rygg indunder vadmelstrøien; og så kvindfolk, kærringer med hvide skaut og hænderne foldet over salmebogen med den sammenlagte lommekluden på, og jenterne kom skjortebarærmet i rosete hodeplag. — Snakked folk, så snakked de lavt; det var, som ingenting skulde få lov til at forstyrre nu og verdsliggøre; og derfor stak de og hånden frem halvt bortvendt og stilt til hilsen, hvergang én traf kendsfolk, — med et sagte sukkende hvisk, for samtalen med ham heroppe var alt begyndt, dagen var Guds og ingen andens.

Folk kom i flok og følge landeveien også, både indenfra bygden og udenfra, så det så ud til at bli fuldt i kirken idag. Det var jo også sligt fint veir. — Og oppe ved kirkedøren mødtes strømmen.

Huldr’en fik slig hug til at gå i kirke idag; det kunde jamen hænde, at præsten hadde ret. — Han blanded sig ind i flokken og fulgte med til kirkegårdsmuren, hvor han kløv op og satte sig som de andre.

Per Øfsthus var en av de sidste fra nøstene; han hadde git sig så god tid dernede, for det var kommet ud, at Targjei Norigar — austmanen — var set nede i osen med ljå. Men han var ikke kar til at få tag på ham. — — Og så var det vel likest at vente, til tjenesten var over. Han reiste nok ikke, det var ikke egentlig det, og der var flere, som skulde ha ljå siden; men han vilde bare gerne være førstemand til at vælge. — — Det fik alligevel være; nu skulde de strax ind til præken.

Om en 8 dage, eller ikke for vel det, så måtte folk til at slå; det var langt ledet alt på sommeren; — ialfald måtte han det, som hadde fjældgård og svære vidder at fare over med ljåen. —

Han heiste sig op på stengærdet, som gik rundt kirkegården, hvor de sad og vented, som ikke vilde ind, før klokken gik for tredje gang; det var mest ungdom; men borte i hjørnet ved sakristiet stod de ældre, som hadde et eller andet at avtale, som ingen skulde høre. — Han kom til at sidde jævnsides med Huldr’en, som ikke vilde gå ind endda, fordi han tænkte at stå ned ved døren. —

Per rakte hånden frem til hilsen: «Go dag.» «Go dag» — Han la sig fremover og sled af et syregræs fra kirkegården og lod det gå gennem næven flere gange:

«No, kor går da i smedjå om dagjen?»

«Å jau.»

«Du ha fåt konkurrent no — austmanen.» —

Huldr’en svarte ikke.

«Men du grei’ ’an alti.»

— Ja, Huldr’en vidste om Targjei Norigar, han også; men han svarte ingenting. Så tagde Per også. —

— — Ja, disse ljårne til Huldr’en var ikke brugelige, stive og skapløse og uden bitt, som de var. Nu hadde Per hat av dem i to år, men værre og værre blev de. — — Nei, austmanneljå du, det var noget andet, det, til fjældslåtten hans, slig som de gik i det fint grønne, stutte fjældgræsset. — — Vel var de dyrere end Huldr’en’s ljå, 1 hel ort for en stuttårv — 3 skilling mer stykket — og for langårv 1 ort og 16 og vel det; men én hadde det ud1ægget igen på daglønnøn, for det gik så let og snart. — — Og de ljårne til Targjei Norigar fra Hallingdal, de var navngetne, de. — —

Der kom en gråklædt kar op fra osen og gik stien på andre side ageren, langs med skolehusvæggen. Han bar noget under armen. — Huldr’en og Per sad og så på ham, begge.

— — — Nei, så sandelig, trodde de ikke, det var austmanen selv, med et ljåsknippe i lyst bastebånd! — — —

«Trur meste, da æ han Targjei,» sa Per.

«Da æ gjedna, da,» svarte Huldr’en og så til en anden kant.

Det ringed for tredje gang. En slap sig ned fra gærdet, børsted sig bag og gik. Huldr’en fulgte dem; han stod ikke i dette, han måtte væk, før Targjei kom. I smedjen sin hadde han mange bundter ljå, han hadde smedet, som han ikke fik solgt. —

Men Per Øfsthus blev siddende.

— — Der snudde Targjei Norigar og gik nedover igen. Per skønte, at det var bare for at syne folk varerne og lokke ned til osen. De var så uvørne, slige austmænd; slig var hestehandleren og, som for her for nogen år. — — Akkurat som de trodde, Gud ikke nådde helt hid på vestlandet! — — — hm, Vorherra så ham nok, han, — — fanten! — — —

Per vilde endda sidde lidt, før han gik ind, og se, om nogen blev var ham. — — — Det vilde være net passelig, om han måtte gå ned igen alene! — — —

Han var sen på nedveien; Per så, hvor han stod stille stundevis og skotted bort mod kirken. — — — Hadde han ikke et helt knippe da! — — —

— — Ja, en slig austmanneljå var just laget til en slått som hans, — tynd og myg, så den sveigde sig om tuerne, så det sang iden! — — —

Se der fik Targjei fart i sig; han gled bag havreageren og blev borte nede i osen. — — Ja så fankelen hadde Jens Nybø set ham; og han hadde været lur. Han var kommet frem der om hjørnet og gled nu nedover krogrygget bag havreageren; det var ham, Targjei Norigar hadde set, da han snudde. —

Per slap sig ned fra gærdet. Det skulde bli løgn, det, at Jens Nybø skulde komme i ljåsknippet hans Targjei først! — Han så snøgt bort til den åbne kirkedøren; de var ikke nåt til præken, men holdt på med salmen, — så han kunde komme tidsnok endda. — — Han la til med store steg nedover langs havreageren.

— — Har du set på slig fant og, som den Jens’en! — gå og luske bagveien om sakristiet! — Nei, det vilde han nu holdt sig for god til ligevel! Var det så, så fik én da heller gå bene veien; det var i og for sig ikke noget syndigt, det at købe ljå. — — — Og desuden, han kunde så godt række op igen, til præknen begyndte. — —

— Per Øfsthus var først i osen; den var længre, stien, Jens måtte gå, for ageren gjorde en vinkel. Han greb snøgt efter ljåsbundten — Jens var jo lige efter — og sa stilt:

«Fina vêr åt os om dagjen.»

Jens nådde frem i det samme og tog sagte efter knippet. Men Per slap ikke og mødte med høire hånd, som sank ned i den andens til hilsen:

«Go dag,» sa han lavt, med et kort sukk.

«Go dag,» svarte Jens; «æ du og so flittig på kyrkjestig?»

«Å ja.» Per pusted tungt; han stræved for at få basten løs, som holdt om.

Så tog knuden til at gi sig: «Eg sku hat meg eit par ljå her, — før præsten va komen på stolen,» slog han over i en anden tone, oppe i diskanten.

«Jaja du; da konde ’kje vera so gale, kanskje.» Han vilde hjælpe med knuden, men Per drog til, så han ikke fik.

«Her æ langårve og,» sa Targjei Norigar, han fandt frem et nyt knippe til Jens. Per så skræmt bort; men han blev strax rolig: — ja, dem kunde han gerne få! selv hadde han ingen langårvslått, som var. —

De tagde begge en lang stund og valgte ud, slog bortefter æggen med tolleknivryggen og lydde efter klangen: — stemplande gode ljå!

«Ja, eg teke dessa, eg,» sa Per Øfsthus, han hadde set sig ud fire ljå.

Nu var der kommet flere til ovenfra kirken; de hadde ståt indenfor døren en stund eller i gangen og hørt salmen og bønnen; men så var de ikke god til mer, de måtte bagom sakristiet og ned stien for at se efter han Targjei.

«Da va so varmt op i kjyrkjå, dar va ’kje inneverandes,» sa de.

Eg ve no prøva, korser, eg,» mente Per Øfsthus. «Da lyt’ no vera varmt, når eg ikje sku halda ut te høira Guds ord likavel.»

De andre lod, som de ikke hørte, og bare gav sig stilt til at ble ud ljå.

«Nei, — Huldr’en ha ’kje noke lag mæljå, helde han,» tog Per i, han behøved ikke gå endda på en stund.

«Da va no so grust, då han kom, han leste vera ratt finsme — lås å nykla å slikt; ein konde vera fegjen, fek ein ’an te ta på ein ljå,» svarte Jens Nybø.

«Men da sakka åv att al fort,» sa Per og lo småt, han så bort på austmanen, som stod og likte sig. — «Å no æ han ’kje kar te få ljåna te helde, so folk æ tente mæ dei.» — Han prøved at få de fire ljårne ned i indlommen på frakken; den var dyb nok til at ta alle, så de blev borte. Det var ikke råde1igt at lægge dem igen her ned i osen, så gode ljå.

«Eg sa da mæ da sama, eg,» kom Bård Øiren til, han var også færdig med at se sig ud ljå. «Eg kende ’an no so mykje frå førr.»

«Å dæ ’kje så let å smie goe ljå,» mente Targjei rapt, han smålo, for handelen gik.

«Han smir dei for varme,» sa Jens, han prøved også at få sin langårv ned i indlommen.

«Ja; — å går ein op te ’an fø å prata om ljåna, so æ dar ’kje noke greia te få på ’an,» gjorde Per Øfsthus sig færdig og gik; han knæpped øverste knap i trøien, så ikke ljåen skulde stikke frem.

«Nei, da slæppe du!» svarte de, som blev igen. —

— Per Øfsthus gik med lange steg op langs havreageren, hænderne på rygg. Og Jens kom lidt efter. De mødte flere på vei ned stien mellem skolehuset og havreageren, og nogen gik også på bene veien:

«Du ha ’kje set Targjei, veit eg?»

«Jau, han va nett ner i osen.»

«Eg sku berre snakt mæ ’an so snøggast.»

Så gled de videre. —

— Huldr’en stod ned ved døren og så Per komme ind i gangen, ta hatten av og be ned i den; præsten var nett på stolen. Og han så Jens Nybø komme ind og be i hatten. — Huldr’en kendte det på sig, at de kom fra osen og hadde truffet han Targjei, som den ene efter den andre flytted sig stilt indover, så gangen næsten var fuld, bøied hodet og bad i hatten. Han hadde hørt én kviskre Targjei også, for en stund siden.

De så hugbundne ud; nu tænkte de ikke på andet end det ene fornødne; men mest alvorlig var han, som kom sidst, først midt i fadervoret.

Da salmen kom, sang ingen så stærkt som de i gangen. Men Per Øftshus var bedst; han la hodet bagover lidt og sang, så stemmen skar sig ind i døren gennem menighedens sang. — — Der fandtes ikke slige ljå, var han sikker på, i nogen trøielomme ude i gangen, som hans stuttårver. —

Og en og anden, som stod indenfor døren, snudde sig alvorlig om og så på ham. Huldr’en også; og han så, hvor stuttårvspidserne stak fremfor halskluden. Han snudde sig brådt om, lurte sig ud, før sangen var slut, og strøg hjem.

— — Det var det, Jens Nybø og Per Øfsthus hadde truet med ifjor også, at austmanen vilde komme, siden ljårne til Huldr’en var så dårlige.

Han kendte sig stivnet, der han sad i smedjedøren og så på, hvorledes den ene kirkebåden blev skøvet ned efter den anden og gled udover mod fjorden i svag strøm. —

Så reiste han sig, gik ind og låste døren. —

XV

Klokken var 11 samme kvælden, Huldr’en sad i smedjedøren igen.

Himlen var lys og langt, langt borte, og fjælde med snekrans og fonn på lå i mørkeviolet dis; fjorden hittenfor var grå, med blå striber i, hvergang det sveiv et kvældsgul at hive sig udav en våg. Og bort ved næsset lå en jægt og drev udover med strømmen langsomt, med slappe seil. —

Han lydde på skrattet og skriget fra ungerne ned i osen. Og ud over veien hørte han det også, unger og ungdom, gutter og jenter. Flere og flere lurte sig stilt hjemmenfra, langs husvæggen, op med agrene og tykengen, frem i veien; det levned i hver en krog, for det var jo søndag og fine sommerskvælden. Han kendte det, som det fyldte luften, dette sprættende liv, som yred bag hver en stue og hudde og lo; det greb ham, så blodet gik med stærke bank gennem årerne, — jenter og leven og skratt, — uvørrent skratt, så det hørtes indover stranden!

— — Han skulde været med på det! — —

Men så aptes de med ham, — ja. Og nu hadde de fåt dette nye med Vetle-Brita at le av. — — Han kendte sig med ét så sår under bringen, ansigtet blev slapt, hodet med det svarte skægget faldt ned på brystet.

Han sad og stirred og blev væk i det lyse langt borte, så det suged øinene ud fra det mørke grønne græsset trærne, som reiste sig op mod den klare himlen.

— — Det måtte være moro på en jægt, slig som den der bort i strømmen, — — ligge sommerskvælden og reke i stillen alene, uden en kæft ombord, — ikke ha med nogen at gøre, — — udover forbi næss efter næss, — — og lunete grå kast fra land, som én ikke behøved vyrde — — — Å, så godt han hadde det, han der, som sad i uldtrøien og sov over rorpinden! —

— — Men han måtte vel op engang, han og, — når havgulen kom og storseilsbommen blev urolig, og forseilene napped, — svale, friske kast, som kom lige luxt ud fra ytterste skærene. Så blev det lange slag tvertover fjorden, frem og tilbage, fra land til 1and, i solveir og sjø med blink i blink. — — —

Han lukked øinene. — — Ja, han skulde også gerne hat en slig jægt; men bare til godveirsfart, — ikke reise om vintren i styggeveir og storm og snefog —

— Et vindkast kom, napped stilt i smedjedøren, så den knirked, og slap den. — — Jaha, nu kendte bygden ham; — jenterne kunde ikke få gå i fred for ham. Han var nok en av rette sorten! — — Han kunde ikke syne sig mer i bygden, han var udskæmt ratt. —

Og så hadde han skønt ljåskjøbet nede i osen idag, hvor Targjei Norigar hadde solgt til Per Øfsthus og Jens Nybø og de andre. — Det var på ljå, han hadde levet den sidste tid; og nu hadde han smedet op en tre-fire store bundter for sommeren, som blev liggende der. — — Ja-ja; — de fik så! —

Det dæmmed sig op foran brystet, så det var tungt at puste!

— — De hadde sagt det til ham også, folk, at ljårne hans ikke var brugelige, — og bandet og truet, at han fik smede bedre; ellers fik de en anden smed. Det hadde de gjort i lang tid, og mange hadde gjort det. — Og han hadde prøvet på igen og været var og gløgg, alt det han kunde; men bra vilde de ikke bli, enten for linne eller for hårde; og stålet lå dårlig i eggen. Han kunde ikke få det til, han måtte ha glemt bort alt. Det var, når svenden stod over ham i byen; — da fik han det til. — Han forstod ikke, hvordan det hadde sig. — —

Hvad skulde han gøre? — mynt fandtes ikke på ham, og nu skyldte han for jærn i byen; og mad hadde han ikke. — — —

— Ned på veien var det stilt, ungdommen hadde lagt sig. Og den røde sommersmånen nådde frem over fonnen i syd, uden at lyse; sommernatten hadde lys nok selv, men det var altid såmeget, at den blå dis langs fjældsiderne fik et stryg av rødt. Bortover fjorden la en skarpkantet stråle av ild sig, som rak lige frem indunder land.

— — Det var så underligt med det månelyset, — på blikkende stille fjord fik det alligevel sjø til. Nu lå jægten midt i den røde striben, med skygge på skrog og i seil; og manden i uldtrøien, som sov over rorpinden, var og blit svart av skygge. Det så ud, som sjø rulled på sjø ind imod jægten; — og kom igen på andre le’en; — det var ikke nogen greie på det; — men sjø var der. — —

Det var, som han vented på noget, han fik ikke fred; og det værked op i hodet. Derfor kunde han ikke gå ind og lægge sig nu.

— — Slige underlige rykk, som for gennem ham, kolde, så det gøs; — nu nett hadde han samme følelse som vinterkvælden, før han reiste, da ungdommen aptes med ham og slængte ham i veiten, og Teigland kom. —

— — Og så så han op igen Per Øfsthus, som gled nedover langs ageren for at købe ljå. Det dirred over hele kroppen.

Således kom det frem, det ene efter det andet, og skalv nedover ryggen og blev borte, med et sår, som blev igen i hjernen. Op igen kom det, det vilde ikke slippe ham så let.

Søndagen på bærgskolten og det, som fulgte efter — inde i præstegården! — — Det grøssed gennem ham igen.

Ikke levende fred! — — det var som klægg, som stak; — bare et lidet bil, såvidt det fik revet i ham; og så føg det.

Å det var så ondt! — det var, som hodet skulde sprænges. —

— Han så ind i smedjen, hvor slæggen lå. Ja, den kom han vel ikke til at bruge mer; — hvad hadde han mere at gøre? — — — å det var så ondt! — —

Han reiste sig og vassed barhodet nedover slåtten, han brydde sig ikke om den nu. Græsset var vådt av dugg, én hørte det på lyden.

Han gik over veien og ud i ageren nedenfor. Der stod svale fra den friske duggen. Han stansed.

— — Hive sig på sjøen? — — —

Han drog i bygaxene og lod duskene stryge gennem hånden.

Hive sig på sjøen? — nei, det var så illt. Han turde det ikke. —

— — Der kom en jægt til glidende udover på lysstriben i vandet, med skygge i seilene. — Det var da forunderligt, så tæt de kom på hinanden i kvæld! — — Var vel mange iår, som reiste nordover på sommersfisket. — — —

Han gik lidt til, tråkked sig frem gennem bygageren nedover til e1ven, hvor han satte sig i det våde græsset på kanten, med benene ned i vandet; det gled sagte nedover og trak i græsstrårne langs bredden, som lå udover; men av og til risled det, der det gik i småsten og sand, for det hadde været tørke nu en tid, og elven var viden, så den nådde nedpå bunden somme steder.

— — Nu søgte det ind på ham igen, der han sad, det tog til at grøsse og værke. Han kasted sig på rygg i græsset og hopped ud i elven; han vassed bortover. Det gik til knæs. Så gik han op bakken på andre siden av elven og nådde frem i veien, som gik ned til osen.

Han vendte sig opover; der var noget, som drog ham til kirken. Han gik langs op med stengærdet og stansed deroppe; Gurina lå i øvre krogen. —

— — Derover på andre side elven bodde Huldr’en, bysmeden, som hadde greiet sig så skidt; — nu kunde mesteren Iver Monsen Leite sidde der, nu — tosken! — og glåpe og glo hid over e1ven; men han skulde ikke få tag i ham. —

— — Han var på jentetusk. Var han ikke det kanske? — se bare det svarte faret efter ham ned gennem slåtten og bygageren, for der var den grå duggen faldt av; — han hadde sprunget bøen og ikke veien, akkurat Som natteløberne gjorde. —

Jagu lurte han Huldr’en godt inat ligevel! — Så tog han med sig Gurina, jenten sin, og så strøg de væk. — Han skulde nok altid få sig en smedje etsteds i en anden bygd og bli navngeten lang vei. — —

Han kløv over stenmuren og kom ind på kirkegården. — Der var næsten ikke grus at se på Gurina’s grav, bare tyndt og tørt syregræs og et par præstekrager.

Han satte sig nedved. Men strax han blev rolig, kom det over ham alt det, som rev og sled.

— — Han var ikke rømt fra sig selv, han var bare gåt bort på kirkegården for at se Gurina’s grav. Og så skulde han strax tilbage igen, før morgen, — døren stod jo oppe til smedjen hans, så det så han. —

Han hev sig om, med næsen i gruset; han vilde kende, om det lugted av liget. — — Å nei, det var så mange år siden, det nu! —

Han la sig på rygg, flad udstrakt, med hodet ned i syregræsset, og så op. — Han fulgte kanten av de mørke åsene i nord, som de tegned sig av mod den lysegule himmel, fulgte rundt, der lyse snefjælde tog til, og himlen blev mere mørk, videre rundt, så han kom tilbage til himlen i nord igen. — — — Det var et lyst bliklåk, det hele, ikke så stort endda, med et rødt kighul ud i sør, der månen stod. — — Der måtte nok være ild der bagenfor, fæl ild, som heded og brann. Men engang måtte den vinde med himlen, så tynd og fin som den var, og smelte den op; — og da skal du ha tak, da kom varmen indover sneen og bærgene i sør og åsene i nord og smedjen og brændte op alt, — alt, hvert rubbel og bit! — — Da kunde Per Øfsthus og Jens Nybø slå med austmanneljåen sin, da! — — —

Han hev sig om, grov ned i gravsanden og kviskred Gurina gang på gang.

«Då tek ’an oss ogl» sa han glad. —

— Han lå slig længe. Det blev lysere og lysere, og fuglene vogned, og solen kom.

Det var, som han skulde værke sund. — Han tog sig om hodet. — — «Å, dessa tankane, so kjeme»! — — —

— Han rusled rundt op til broen og over, gik ind i smedjen og trak døren til.

— — Folk måtte ikke tro, det var han, som hadde vasset i slåtten og ageren.

XVI

Bård, ældste sønnen på Øiren, strøg opover til Huldr’en med en kjyraklave i middagsstunden; de kunde altid bruge ham, når det var mindre vandt arbeide. De kunde nok ventet også; men de furte så på, hvad han tog sig til deroppe. Det var så underligt; i 2—3 dage

hadde folk ikke set røg fra smedjen hans eller hørt sang fra slæggen.

Han drog i ytterdøren stilt og keg ind. Døren ind til det avpanelte kammers stod halvt åben; Huldr’en sad på sængekanten foroverbøiet, med albuerne støttet i knærne og ansigtet i hænderne.

Bård trak ytterdøren lidt mer op og hosted. Huldr’en blev siddende. — Bård gik ind, men blev stående ved døren.

— — Det var en underlig kar, den Huldr’en! — han bar ikke navnet sit for intet.

«Signe kvile!» sa Bård høit.

«Huldr’en!» illskreg Huldr’en uden at se op, så det skar gennem Bård. — «Ut att mæ deg!» Han sprang frem fra sængen og bort efter slæggen. Bård trak sig tilbage ud gennem døren.

«Eg ska knusa hove dit, kjeme du.»

«Nei — nei,» vilde Bård forklare og stagge udenfor.

«A!» bed Huldr’en av og skreg. «Hald kjæften! — eg ve ’kje ha noke prat tå deg.»

Bård skøv døren til og stod en stund og lydde. — Huldr’en klemte i ambolten, så det sang, og slæggen dansed.

«Fidlesme —! — — — å jentetråvar —! — — — å — å —! — —. Han fandt ikke ord for det, han vilde.

Så blev det stilt, han bare mumled av og til. Bård Øiren hørte, det knaged i sængen; han satte sig vel bort på kanten igen.

— — Han var spika galen, karen! — —

Doktoren måtte nok til her. Han gik hjem igen med klaven og strøg ind i bygden efter doktor.

Imens samled unger sig på veien nedenfor; men 4 voxne karer var gåt op i smedjen for at passe ham. Han var istand til at gøre ulykke på folk, fik han komme til, — én kunde aldrig vide.

Strax de rørte døren, hudde han i rasende og stirred på dem.

«Huldr’en! — — Æ dar fleire tå dåkka, so fær de koma!» Han trued og trev efter slæggen, som han nu hadde tat ind i kammerset. —

De sprang ind på ham, fik tag om håndleddene og om benene; det hjalp ikke, alt det han spændte og slog og bed, han måtte til, blev kastet om og bundet.

«Huldr’en!» kviskred han rasende. «Din dævel! — — — Fidlesme — — — å jentetråvar —! Jau, du æ ein tå rette sorten! — — Hå—hå—håi—j,» lo han længe og tørt. —

«Han kan ha rætt i da!» flirte én.

«Da æ kar, so kjedne seg sjøl, da du,» kviskred en anden og nikked.

Huldr’en blev mere og mere lavmælt, han kneb sammen øinene.

«Gurina!» bad han. «Guri—na!»

Så blev han træt ligesom og tagde et bil. Ret som det var, smilte han igen og kviskred Gurina.

Med ét rykked og sled han i taugene voldsomt og prøved at spænde:

«Denna helvetes Huldr’en! — — æ da du, so bitte meg?» — Det hvisled gennem tænderne og skum kom ud.

«Tosk dar du står!» — —

— Doktoren kom ud på eftermiddagen.

Huldr’en skulde til byen på asyl med første damp, som gik. — Og to mand måtte følge. —

XVII

Det var ud på eftermiddagen midtsommers to år efter. Dampen gled indover mod bryggen i vestengul, rislende og stilt, med røgen jaget foran sig. Der var fuldt av folk både foran og bag, grå og stribete turister og en og anden kendtmand i blåt vadmel. Fuldt var det på bryggen også av landliggere fra byen; én skulde ned til dampskibet, se kendinger fra byen og spørge nyt.

«Åk! — er di her, frk. Pittersen?» la en dame sig udover rækværket ombord, så skarringen skar gennem somlen på bryggen; hun kunde ikke vente, til skibet kom indtil.

«Å ja, koffor ikje?» blev det svart, frøken Pettersen svinged sig rundt på hælen.

«Å di og, frøken Müller?» kom én til.

«Å ja, eg sku ’kje annet tro!» svarte hun på dampen.

«God dag! — kor langt skal di, frøken Müller?» Det var en på bryggen, som var mere stille.

Så kendte man flere; overalt var der røre og latter og snak. —

Dampen gled fra. Stemmerne skar hverandre i luften:

«Løkkelig tur!»

«No må di hilse ind i fjorden, frøken Müller.

«Å så må di be frøken Hansen te skrive, — — å ikje glømme det, hører di!»

Skibet pumped avsted. Man skared op fra bryggen, så den strax var tom. —

Huldr’en var kommet først i land, med et umalet skrin. Han hadde stillet sig bag de andre strax, og nu stod han og hælded sig ud over rækværket og så ned i en båd, som lå til stentrappen; han vented på, at larmen og snakket skulde bli borte, så han kunde få gå.

Han var blit gråsprængt i hår og skægg.

«Nei, æ da ’kje Ivar!» sa det forundret fra båden; det var Pera-Jon’en, som laged sig til at ro udover med en melsæk, han hadde hentet fra dampen.

Huldr’en svarte ikke, bare le’ed lidt på sig.

«Æ du komen heim att no?» spurgte det i samme blide mælet, så han blev så fremmed for Huldr’en, at det ikke var mer, som han kendte ham.

«Ja då,» svarte det lavt.

«Du ska væl ut te kjyrkjebygdå, du og, — so konde du fylgja meg, vilde du? da æ sama veien.» —

Huldr’en kom ned stentrappen. Jon fortalte, at han var blit gift med datteren på Brække nu og hadde stor gård derude. —

Pera-Jon’en skøv ud årene:

«Ja, kor står du deg då?»

«Å jau!» Huldr’en flytted lidt på sig.

Jon spurgte ikke stort mer, men gav sig til at fortælle igen. — Låvikj’en hadde fåt den, han vilde ha; og Vetle-Brita var blit gift på Sørlandet tilsidst, med en søring, som for om og solgte griser. Han nævnte hende, for han hadde moro av at prøve, hvorledes han tog det; han mindtes ordet, Huldr’en hadde på sig for Vetle-Brita, nu var det en 3—4 år siden alt. Men han så, at han var lige hændt.

Og han fortalte om alle de andre, hvor de var. Men Huldr’en hørte lidet efter fremdeles; han var mindre praten end før også og vissen ligesom. Jon skønte, der fandtes ikke det i ham længer, som kunde miste forstanden.

«Ja, no sæt’ eg deg i land her på nese, so æ da ’kje långt att te gå,» sa han, han hamled båden ind på et bærg.

Huldr’en tog skrinet, skræved i land over båden og gik uden at takke for skydsen. —

Da han kom helt frem i osen ved præstenøstet, stansed han og satte sig på skrinet.

— — Det var, som det ikke var samme bygden! Liten på bøen var anderledes og på fjorden og fjældene; det lugted anderledes av selve luften, og når ungerne skreg, var det anden låt end før.

Han sad og hørte og lugted og så, og undred sig; det var fremmed altsammen og nyt og stilt.

Så reiste han sig og tog frem av skrinet testamentet. Klokken var vel 7 nu, og da hadde præsten på asylet sagt, han skulde læse et vers, bare ét vers, men hver dag, og så lægge bogen sammen, — så vilde ikke tankerne komme, hadde han sagt. —

Han satte sig på skrinet og læste verset sit. Så la han testamentet ned i. —

— Han gik opover forbi kirkegården; han så bort mod øvre krogen av den, hvor Gurina lå, men stansed ikke.

Han skulde op til præsten og snakke med ham om sjauen som graver på kirkegården; den gamle graveren var død.

De hadde nævnt det der for ham på asylet. Og så skulde han få bo i smedjen. Smed skulde han ikke være længer, for alt værktøiet var solgt ved auktion, lige efter han reiste, for at få betalt det, han skyldte.

XVIII

En eftermiddag udpå høsten stod en gråskægget mand på kirkegården og grov. Det var Huldr’en.

— Idag var det da rent ruskeveir, med regn og storm. Slig hadde det holdt på et par døgn; nu ja, det var nok sidste dagen dette, sydveststorm stod aldrig på mer end tre dage i træk. —

Han skøv den gule sydvesten bag i nakken og stod og så imod sør, der de mørke regnbygerne kom fra havet, over øen derude, som stængte, og drog indover fjorden, så det mørkned, hver gang de kom; de svarte skyerne, som lå og vented langs fonnkanten, tæt sammenklemte, de slap taget og slog følge med, satte tvertover himlen og styred indover om kap med regnbygen; de var det, som gjorde det så mørkt.

Tæt i tæt kom vindkastene ind mod kirkebygden og jaged regnet foran sig i lyse strimer, som gled indover på sned, og sjøen gik med hvide rygge og spruted og brød opefter holmer og næs. — Der var slig fart i regnstrimerne, når vinden kom hivende med dem; det plasked og det skummed bortover vandet, og susende som en foss hev de sig iland, renvasked det bare bærget i ét sekund; ustanselig videre bar det, indimod præstenøstet, som var mørkt av alt det høstregnet, det hadde måttet drikke i sig, opover landeveien, så det gule gruset røk, over kirkegårdsmuren, dured gennem de kollete, avplikkede asketrærne rundt om, så de stod der igen og pusted, svarte og overgit av medfarten. —

Nei, denne bygen var værre end de andre. Huldr’en snudde ryggen til og så indover kirkegården, hvor bygen huserte. Den sparte ingen, rev og rusked uvorrent i sørgeasken over den gamle præsten, så den vred sig jammerlig, sled i de hvide kors, men fik bare skyllet dem, så det svarte «fred være med dit støv» blev endda svartere, og för så ind imod stengarden på øvresiden og træporten, som nu trak vand som en svamp, men i gamle dage hadde været rødmalt, — det kunde én se lige under hvert bordomfar, for der hadde malingen holdt sig.

Videre larmed bygen frem, ind dalen, så den tog igen de mørke skyerne fra fonnkanten, som alt var nåt frem; en bar fjældnut hadde tat imod dem og hadde været kar til at stanse farten. Her hadde de presset sig sammen igen, den ene løsrevne, svarte skybeten efter den anden, til det var blit et tæt tag og mørke under, nede i dalen, hvor de hågrønne fjældgårdene lå i midten, med en vandtrukken, svart husvægg og et blankvasket helletag.

Men regnstrimerne stansed ikke her, de vilde videre indover, ta rigtig til fjælds, og vaske grå støilevægger og krokete sæterveie og veirhvitnet høifjældsgråsten, og så falde ned i en ny bygd igen, ned i en sidedal, og begynde samme sjauen.

Og av og til sled en svart skystump sig løs fra det tætte taget over, dreied forsigtig om fjældtoppen og seiled med indefter mod sætrene. —

— Bygen var over. Huldr’en gav sig til at grave igen og kaste op våd, gul jord. Ned i graven var vand, som seg ned fra alle kanter, så han av og til måtte bruge et blikspand til at øse ud.

Det var i grunden ikke udeværendes for noget levende idag; men det var denne graven, som endelig måtte være færdig til imorgen, søndag; han hadde fåt så sent besked. —

Det hadde ellers været strævsamt nok i høst for ham som graver; skarlagensfeberen var kommet til bygden, så det hadde været år, de 7 daler, han hadde, hadde været lettere fortjent. —

Bård Øiren kom forbi, med et emne til en egekjeip; den korteste veien op fra nøstene gik over kirkegården.

«Du æ komen på jorarbei, ser eg,» sa han.

Huldr’en kasted op en spa’e jord. «Ja,» svarte han tilsidst, han stod og så ned i graven, mens han tørked sig over panden med det reneste trøieærme.

«Ruska vêr ikvæld!» sa Bård.

«Ja.» Huldr’en snudde sig om og så imod sør. Så gav han sig til at spa igen.

Bård spytted bort på jordhaugen: «Ja, da æ da rekteg og, da.» Han vendte sig og gik.

Huldr’en måtte hoste i det samme; han kendte, han hadde fåt krim. Og det var ikke underligt, så våd han var på fødderne og over hele kroppen. —

Han stod og stødte med spaden på en brunrådden bordende. Det var vel noget af kisten til Gurina. — Ja, for det var blit småt om rummet på kirkegården iår. Han hadde nok stelt sig slig alle disse årene, at hun blev spart; men idag hadde han da måttet ta hende, for han kunde ikke forsvare at grave op andre, de var for ferske. — Han slængte op kistebeten.

— — Besæt, at bygden ikke kunde holde ordentlig kirkegård! — den måtte da ha råd til det — — Fillestel med den kommunen! —

Han blev stående og se ned i graven.

— — Det var lang tid siden det, nu. — — — Der lå præstekrager over graven den natten, han var herborte — præstekrager og syregræs. — Han mindtes, hvordan syregræsset stod, så grant, som det var idag, endda det var en 20 år siden. — Var det ikke underligt! — —

Han hosted igen og retted sig op; der kendte han sting i den høire siden, det var blit hold alt — Han prøved med pusten. Ja, det var greit, det var hold. —

Han tog til med spa’en; han fik skynde sig at bli færdig nu, det var jo alt begyndt at mørkne. Og han likte ikke at stå på kirkegården og grave ud på kvælden. — Han tog spandet og øste ud vandet, som hadde samlet sig ned i. Så kasted han op nogen spa’er jord, som det silte og rann av. —

Det dured i asketrærne og røg hvidt bortefter stengarden; det var nok en ny byge. Han snudde ryggen til igen og stod og så på sørgeasken. Vinden vendte bladene og sled sørgegrenene over på den øvre side. Det var et under, at den ikke rev hvert blad helt av; ja, et og andet så han nu alligevel måtte gi tabt; det hopped bortover og la sig ind ved stenmuren. —

— — — Pera’Jon’en fik nei, ja. — —

Slig som tankerne kom ikvæld! —

— Han spytted og gav sig til at spa igen.

— — Han var næsten ræd, han skulde bli gal att. Det måtte være den kistebeten til Gurina, som gjorde det.

— — Han arbeided ingen ljå til far til Pera-Jon’en, hadde han svaret. — — — I begyndelsen var det svær sjau, alle skulde prøve den nye smeden, må vide. Men lidt efter lidt faldt det hen, tilsidst blev det bare hesteskosøm omtrent, han smeded. — — Det blev denne austmanen, som ødela ham helt! — —

Han målte dybden med spa’en; graven var dyb nok.

— Det gjorde ondt i siden, da han krøb op; — han hadde nok fåt sig en skikkelig krim nu! —

Han tog spandet og spaen og vilde gå. Men så fik han se kistebeten, som var blit helt renvasket nu av den sidste regnbygen; han tog den og gik opover til smedjen med den i hånden.

Han lukked øinene. — — Nu holdt han Gurina i hånden. — — — Det gule håret i tykke fletter, som ringed sig på den krumme ryggen! Han hadde glemt næsten, hvordan det så ud. Men nu mindtes han det igen. — — — Det gik et snøgt rykk gennem ham, så han gøs over hele kroppen.

Han tråkked ud i en dam i veien, øinene kom op.

— — Gå med denne brune halvrådne fjælstumpen under armen! — Folk måtte tro, han var tussete. —

Han slængte den bort i havreageren til Bård Øiren.

— — Han trodde det næsten selv også! —

— Han satte spandet og spa’en fra sig i smedjen og gik ind i kammerset; han vilde lægge sig med det samme uden kvældsmad, han var så våd.

Han tog sig i siden, da han var kommet i sæng. — Ja min sandten var det blit illt, dette holdet! — —

— — — — — — — — — — — — —

Ingen på Øiren hadde set Huldr’en i smedjedøren de sidste to dagene, der han altid pleied at sidde, når det var godveir; heller ikke nogen røg, skønt de vidste, han skulde være hjemme — han var altid hjemme, Huldr’en. — Tredje dagen bad Bård Vetle-Kari springe op og se. Men Kari hadde ingen lyst; det hjalp ikke, sa hun, for én slap så ikke ind i smedjen hans alligevel. Og det var sandt; Huldr’en holdt smedjen støtt tillåst, når han ikke sad i døren.

Så kunde hun stå udenfor vinduet og lye.

Det gjorde hun, og kom igen og fortalte, at hun hørte, det småhosted og pusted tungt indenfor.

Bård og én til gik da bort, fik smedjedøren lettet av hængslerne og kom ind. Døren til kammerset stod på gløtt. Bård åbned den lidt mer og så ind.

Der lå Huldr’en i sængen og småynked sig for hvert pust; han lå på siden ind mod væggen, med begge hænder om pudehjørnet. Han blev skræmt, da Bård kom ind, og prøved at se bort på døren. Så slap han ham igen og lukked øinene.

Bård tog i ham: «Æ da noke, du ve? — — præst — — elde — —?»

«E—eg ha—a ja—amt skjy—yd sto—ore la—ag,» pusted Huldr’en lavt. Så le’ed han lidt på sig. «Fe—ek ’kje gjo—ort no—oke i—ilt, so va—a.»

«Å du trong væl om ein præst, du og, kor som er,» mente Bård halvhøit ved sig selv. «Han ligge herre i ørskå å røre; — da vette væl likast te få tak i doktaren,» sa han til den andre, som var med, og bad Vetle-Kari sidde og passe ham så længe; han gik selv for at hente doktoren. —

— Herinde hadde hun aldrig været. Hun så sig rundt væggen og op i taget. Hun gik om på tærne, vilde se alt, som var herinde. Der var noget under sængen; hun huked sig ned; men hun kunde ikke se tydelig — det var så mørkt indunder. Hun var fælen også, så hun turde ikke krybe under. — Ungerne hadde de truet med Huldr’en, den tid de var små, og sagt, at han slog ihjel folk og flådde, og huden gemte han inde i kammerset. Derfor turde de heller ikke kalde ham Huldr’en, uden de stod langt borte. —

Det begyndte at kviskre inde i smedjen. Kari skønte, det var ungerne ned i osen, som hadde fåt greie på, at Huldr’en var syg. —

En vred på låset; forskræmt og nysgjerrig kom et øiepar frem i gløtten. Kari klemte døren til: «De må ’kje koma herin, han æ låk!» Hun var kry og skabte sig sint.

Lidt efter var én på låset igen, døren åbned sig lidt. «Høire du, Per!» kviskred hun ud gennem åbningen og lukked igen.

Men strax efter knirked det i døren. «Eg æ ’kje ræd Huldren, eg!» skreg Per ind gennem åbningen. Hele ungeflokken sprang over hverandre ud av smedjen, Per foran.

Hun klemte døren til: «Alder set slike onga!» —

De samled sig i smedjen igen og begyndte at prate; et par gav sig til at dra i bælgstangen, så det knirked i den gamle bælgen.

Kari sad og så på det der under sængen. Det var vist et skrin; — — men menneskeskind kunde det være i det for det. — —

Hun kunde ikke holde sig længer; hun åbned på døren, vinked til Per og fik ham indenfor: «Krab onde ette da skrine, du Per!» Hun synte ham det under sængen.

Per indunder; han skønte nok, Vetle-Kari fælte; men han skulde vise, at han ikke gjorde det, han.

Imens stod ungerne udenfor stille og lydde; bare et par prøved at klyve op på skorstenen for at se ovenfra ned i kammerset, over panelingsvæggen. Det larmed og knirked i den tynde væggen, hvergang én datt ned, og tørre lerklumper dryssed fra skorstenen. —

Det var et gammelt, rødmalt skrin, med gule roser og slyngninger. De satte sig begge på huk og så på det. På en smal strimmel langs efter den ene skrinsiden tvert over nøklen stod med gule bogstaver «Gurina Pedersdatter Røisheim». Ingen vidste, hvem det var.

«Da va eit stygt skrin,» sa Per.

«Sjå, ka dar æ i da! — nykjelen står i,» bad Kari. — De reiste på sig og så på Huldr’en. Men han lå stille ind imod væggen og pusted.

De vred om nøklen; det skreg i det gamle låset. Det var bare en sokk ned i, en rød sokk med en hvid rand om oppe, hvor der var syet ind røde bodstaver «G. P. D. R.»

«Ein sokk utan makje!» lo Per, han lukked på døren og hev den ud på ungeflokken i smedjen.

De storlo: «Ein kvindfolkesokk!» De gentog det gang på gang og storskratted, lukked på døren og hev den ind igen.

«Ein sokk utan makje!» skreg de. «Hui—j!»

Og Per sendte sokken ud igen.

— «Dar kjeme doktaren,» skreg én, som stod i smedjedøren. «Bort i veien!»

— De lod sokken være og vælted ud over tærsklen alle som én. Bare Vetle-Kari blev igen og passed Huldr’en. —

— Da doktoren kom, var der ikke stort at gøre: Huldr’en fik lidt nafta, det var det hele.

Bård blev var sokken på smedjegulvet, da han fulgte doktoren ud i døren.

Han tog den op, furte lidt på den; kasted den så bort i smedjevinduet:

«Ein kvindfolkesokk utan makje,» smilte han og så bort på Huldr’en, han lå der dødbleg, med puden ind i armene.

Indhold

- I

- II

- III

- IV

- V

- VI

- VII

- VIII

- IX

- X

- XI

- XII

- XIII

- XIV

- XV

- XVI

- XVII

- XVIII