Om denne boken

Denne eboken er basert på utgaven gitt ut av Gyldendal Norsk Forlag, Oslo, i 1946. Den korrekturleste teksten er hentet fra Wikikilden, https://no.wikisource.org/wiki/Samlede_dikt.

Omslag og omforming til ebok utført av Lars Næsheim

Boken kan fritt distribueres så lenge det ikke tas betalt for det.

Denne utgaven lagt ut på nettstedet www.mobileread.com 25. april 2014.

Rudolf Nilsen

Samlede dikt

På stengrunn

De unge bjerkene i svarte byen

de står og bruser med sitt lyse løv,

som om de åndet store skogers vårluft

og ikke skorstensrøk og gatestøv.

De løfter tappert sine tynne grener

og lar dem svaie under vårens sus

og varme sig i solens gode stråler,

som flommer inn imellom gatens hus!

Men de blir aldri som de store trærne,

som står og suser ute i det fri.

Slik er det når man vokser op på stengrunn

og bare har en drøm om skog og li.

Storby-natt

Jeg går og drømmer i den lange gate

på bunden av den milevide by.

Så langt jeg øiner løper denne flate,

som skinner med en glans lik valset bly

i skjæret fra de høie buelamper.

For det er natt. Og det er lyst og godt

her nede på de asfalterte dybder.

Forlengst er dagen og dens mørke gått.

Nu er tiden da de gode sover.

En klokke slår den annen time inn.

Det runger langsomt fra et sted høit over

de mange buelampers hvite skinn.

Som en veldig tunnel klinger lyden

av mine skritt imellem vegg og vegg.

En kvinne smyger hånden i min lomme,

og henger ved mig som en sulten klegg.

En prikk av lys blir synlig langt derhenne

hvor gaten ender i en loddrett sprekk.

Det dirrer av en lyd jeg skulde kjenne…

Og prikken blev en bil. Men den er vekk.

Jeg hører motorsurret langsomt svinne

langt inne mellem disse tause hus.

Men fjernt, som fra en kjempestor konkylje

slår byen ut sitt monotone sus.

Og varm av lykke går jeg her og kjenner

i dette dyp har jeg mitt hjem, min rot.

For her er allting skapt av menskehender —

fra lyset ned til stenen ved min fot.

Her blinker ingen stjerner gjennem natten

som stumme trusler om en evighet,

her visker ikke mulmet mot mitt øre

sin uforståelige hemlighet.

Fedreland

Åja, vi også elsker dette landet

med sot og skorstensrøk og gatestøv,

den trange sprekk imellem grå kaserner

hvor solen bare har en times frist.

Vi lenges vel iblandt mot noget annet:

en li med vind og sus og sang i løv,

en strand med hav og himmel, sol og stjerner,

en skog med kvaeduft fra bark og kvist.

Men dette er vårt land. Her har vi hjemme.

Og hvad vi drømmer kommer ingen ved.

Vi elsker gaten — ja vi elsker landet,

som vi befolket her så altfor tett.

Og alle andre drømmer må vi gjemme

i dypet av vårt mørke sind et sted.

For den skal være fredløs og forbannet

som sviker gaten og sin egen ætt.

Ættens sang

Til mig selv, når jeg er blitt gammel.

Til dig, som mumler i ditt hvite skjegg

om femti år,

når kanskje vårens duft fra bjerk og hegg

imot dig slår:

— Nu ligger øksen innved treets legg,

som skrevet står.

Til dig, du gammeldagse, rare mann,

en liten sang.

Den steg oasegrønn av ørkensand,

og i den hang

en fugl og jublet om det kildevann

som av den sprang!

Du trette vandrer, slå dig rolig ned

i sangens lund.

Og det gjør intet om du synger med

i denne stund,

ja lesk din hals ved dette kildested:

din ungdoms munn.

— — —

Jeg hører, som bekjent, til gatens ætt,

og den er stor.

Vi finnes over alt — dog ikke spredt —

på denne jord,

nei, der vi bor er det nok altfor tett

vårt avkom gror.

Min ættegård er nummer det og det

i gaten her.

Den ligner dem som ligger ved

på numret nær:

den samme murstensgrå — i sol og sne

og allslags vær.

En ørken er det her så langt jeg ser

med hus ved hus,

en gate hvor der intet grønnes mer

for sten og grus.

Og likevel går gamlingen og ler —

som i en rus.

For de er ikke glade der de går

på trette ben,

og minnes de en drøm om jord og vår,

så er det en

fra før ens håp blev bisatt i en gård

av sotet sten.

Men det er ikke lenge siden slik en drøm

om jord og hjem,

ja lenge siden lengslen, ung og øm,

har flådd en rem

av deres sjel, så smertens hete strøm

fikk svi i dem.

— — —

Hvem var de, at de måtte søke ly

i disse strøk,

i denne trøstesløse, svarte by

av sot og røk,

hvor solen bare er ved tidlig gry

på kort besøk?

Man sier det er fattigdommens ætt.

Så sant et ord.

De eier ikke engang denne plett

som de bebor,

først når de dør, så får de eierett

til seks fot jord.

Alt tok man fra dem og fordrev dem hit

til byens øst,

idet man sa at de var født til slit —

en mager trøst!

Slik preket den for sort og gul og hvit,

den falske røst.

Var ikke også de av sol og jord?

Og var de født

til mindre lykke enn sin rike bror? —

Mens han har ødt

sin store arvepart ved velfylt bord,

blev de forstøtt.

— — —

Men helt kan ikke drømmene dø vekk.

Hos unge kull

flyr drømmen som en fugl fra gatens sprekk

mot vår og muld

og spiler vingene i vindens trekk

og solens gull!

De unge menn og kvinner av vår ætt

har håp og tro!

De reiser kampen for sin unge rett

til å få gro

i jord og luft, som gjør én sund og mett

og gir én blod.

Den nye kamp er nettopp nu igang

omkring på jord!

Med bitter vilje, under trossig sang

og hatske ord

har ættens unge fulgt sin oprørstrang

på nye spor.

— — —

Og derfor er min sang en sang til dig

om femti år:

du fulgte ætten på dens nye vei

mot andre kår,

du var så lykkelig å være mig

i denne vår!

Du så min drøm få liv. Du så vår ætt

bli rik og sund.

Du fant dig ikke selv en rolig plett,

en alders lund,

før hele ætten hadde fått sin rett

til gård og grunn.

Og la så være at det kostet gru

og blod og sved,

og mangt et løfte brast og gikk itu. —

Men ingen fred

er skjønnere enn den du nyder nu

på dette sted!

Hjemvé

Er det virkelig jeg som bor her

mellem store, sørgmodige trær

under høisomrens døsige vær?

Å, forlot jeg mitt elskede land

mine gater med brosten og sand

for å bo her i storskogens rand?

Da er skylden for det ikke min.

For en skog er min sjel stum og blind.

Men min slekt hadde skogenes sinn.

*

Og da solstråler suste i fryd

som en hærskare gull-lagte spyd

inn i husenes ruter mot syd,

ja da sommeren stormet min by,

og det glimtet i tårnspiss mot sky

som et tegn på den seirendes ry,

og jeg fredløs i gatene jog — —

lød en kallen på mig fra en skog

og det var som et minne der drog...

*

Men mitt hjemsted det er ikke her,

hvor de tunge sørgmodige trær

står og tier når natten er nær.

I det fjerne er åsene blå

og fra dem lister mørket på tå

inn i skogen, så trærne blir grå.

Og der synker uendelig fred

over jorden fra stjernene ned.

Er vi stanset i rummet et sted?

*

Og da lenges jeg hjem til min by,

hvor det dages, ja dages på ny —

til den hvite, elektriske gry.

For nu våkner all byen til sang

om at livet igjen er i gang

efter arbeidet soldagen lang.

Og det dirrer i gatenes jag

som i nerver der klør av behag —

i den korte, elektriske dag.

Bekjennelse

Det er ingen mening med livet?

Du sier: Vi fødes og dør,

men er der et mål med det hele,

en hensikt med alt det vi gjør?

Jeg kjenner en mening med livet.

Det er at du gjør din plikt

i stort og i smått mot din klasse —

i handling, i tanke og dikt.

Det er at du aldri gir efter

for løfter om laurer og lønn,

men trossig og hatefull kjemper

for rettferd og fred for din sønn.

Ti selv har du intet å håpe.

Lykken er ikke for deg.

For fremtidens slekt skal du åpne

en bedre og lysere vei.

Jeg kjenner en mening med livet.

Det er i de navnløses hær

å kjempe for arbeiderklassen

med tanke og sang og gevær.

Ridderslag

Vi har en verden å vinne

og ikke en time å miste.

Så skulde vi famle i blinde

og spikre oss selv en kiste?

Husk, vi er folket som murer

et vern med den venstre hånden,

mens fienden ligger og lurer

og venter vi oppgir ånden.

Så skulde vår høire hånds verge

være en rusten klinge?

Nei, tro flytter ingen bjerge

og kan ikke seiren bringe.

Muren, vårt vern, er partiet.

Men sverdet er: Lenins lære!

Og er du til kampen viet

da skal du sverdet bære.

Løfte

Vi som intet eier

men som skapte alt,

bygget skip og veier

og grov gull og salt —

Vi som møtte nøden

i den svarte by

med et håp om døden

hvert et morgengry —

Vi som intet lærte

uten biblens bud,

hvor det hat vi nærte

kaltes synd mot gud —

Vi som avlet unger unger

for å se dem dø,

dø i krig og hunger,

for ære eller brød —

Engang skal vi hevne.

Ennu gir vi tål.

Herd din unge evne,

så den blir som stål.

Mesteren

I stallen i Betlehem fødtes ikveld

den eneste sønn av Vårherre.

De første som lo til hans skrik og hans sprell

var fattigfolk bare dessverre.

Men Jødelands konge han slipte sin kniv,

for konger er redd for sitt liv.

Og da han blev større, så vandret han rundt

og levet fra hånden til munnen.

For borgerlig ro blev ham aldri forundt.

Men skadelig var det i grunnen.

For tenk på de folk, som han omgikkes med:

en fisker, en snekker, en smed!

De rike blev pisket med svøper og ord:

i dem hadde ondsinnet røtter.

Men synderen spiste ved frelserens bord,

og skjøgene lå ved hans føtter.

At mesteren blev som han blev, er det rart,

med omgang av sådan en art?

Idag vet man best, hvem han virkelig var:

de fattiges herre og mester.

Og forat det ikke skal glemmes, så har

vi kirken med paver og prester.

Så slipper de rike å huske på det.

Så feirer de julen i fred.

Arbeidsløs jul

Vi som er dømt til livet

i gråbeingårdenes by

feirer idag en solfest

for ham, som er født påny.

Vi har fått tyve kroner

å feire hans komme med!

For dem har vi kjøpt en julegran

og en hel sekk ved.

For dem har vi kjøpt en bayer

og et stykke hestekjøtt.

Det siste skal minne om stallen,

hvor frelseren blev født.

De fattiges herre og mester!

Det var ikke godt for ham.

Han hengtes tilslutt på korset

midt mellem synd og skam.

Godt det er bare en skrøne

at Kristus er kommet påny.

Så blir det en fattig mindre

å nagle på kors i vår by.

Vi i de mørke gater

feirer idag en fest.

Til jul får vi tyve kroner,

til påske: Korsfest! Korsfest!

Sommer-skoft

Kjenner du den høie og forunderlige glede

ved å våkne til en morgen uten arbeid eller plikter,

når du synes solen hilser bare dig av alt hernede,

og du brister ut i latter som hin gode, glade dikter?

Og du glemmer for et solsmil dine mangehånde plager

og maskinene, hvis slave du skal være til du dør.

Og du springer ut av sengen til den skjønneste av dager,

mens fabrikksirenen uler som så mangen morgen før.

Denne dagen skal du eie, ja dens mange gylne timer

skal med alt som følger med dem være dine, bare dine!

Kan du høre der er klokker i din sjel som sølvrent kimer?

At de kimer for en høitid kan man lese i din mine!

Der du vandrer ut i solen, ut i parker og i gater,

er du konge for en dag og kan bestille hvad du vil.

Nu kan andre i sitt ansikts sved gå hen og sveise plater

eller pusse eller skuffe inn i kjelefyrens ild!

Bare slentre om i byen, på de muntre lekeplasser

er en glede du kan gjemme på i dagene som kommer.

Se på ungene som husker, kaster sang og går og vasser!

Har du ikke visst det før, så vet du nu at det er sommer!

Eller vandre ned til kaiene, hvor skib fra fjerne kyster

ligger larmende og hvinende med winchene i gang,

mens de blanke bølger duver som en kvinnes silkebryster,

når hun synger riktig tindrende og funklende en sang!

Men du er kan hende en som elsker stille avenyer

mellem villahaver hengende med villvin ned mot vannet?

Og du drømmer dig til fremmede og underskjønne byer

der du driver om i strøk, som halvt er byen, halvt er landet.

Eller liker du de gater som man kaller ferdselsårer,

hvor du bare er en spån i strømmens alltid ville jag?

Det er godt å rives med, mens nye lykkens timer kårer

dig til konge av en ung og praktfull lediggangens dag!

Deres kongelige høihet er inkognito i byen?

— Å, men kjæresten vil kjenne dig på luggen under luen,

når hun kommer fra fabrikken som en sol i svarte skyen,

og du venter for å føre henne hjem til fest i stuen.

Det blir fest! — Men se, en gullpil står og dirrer i din rute

skutt fra aftenhimlens blanke, gylne bue borti vest!

Det er snipp og snapp og snute. Så er eventyret ute.

For imorgen må skomakeren tilbake til sin lest.

Akrobaten

Han smilte rolig, mens han hvilte litt,

den slanke yngling i trapesens gynge.

Så svang han dristig ut og svevet fritt

og laget sin berømte kjempeslynge.

I farten slapp han grepet i trapesen

helt uten tanke på de andres skrekk,

og suste som et svalevinget vesen

hen til en svingstang, åtte meter vekk!

Men op fra dypet skar et kvinneskrik,

idet han sprang mot livet eller døden —

så tordnet bifallsstormen mot ham slik

at mannen næsten glemte det var gjort for føden.

Mannequin

Der ligger et stenk av sørgmodighet i

ditt smil, som du står der og neier.

Du vet at ditt legemes linjer vil gi

din kjole en strålende seier.

Du ser at salongen er ytterst nervøs

for hvem der vel først av dem alle

får fatt i den deilige drøm i charmeuse,

som du om en stund må la falle.

Der blomstrer et dikt i ditt drømmende blikk,

et dikt om en dag, du kan kjøre

i bil til den fornemme, store butikk

og skaffe dens chef litt å gjøre.

Din mann, som er konge av jern eller kull,

vil følge dig inn i salongen,

og alle vil hviske om henne, hvis gull

bestemmer la mode for sesongen.

Og hemmelig stryker du over ditt tøi

og kaller dig selv: Hennes Nåde.

Da våkner du op. Det er bifallets støi,

og drømmene må ikke råde.

Og smilet blir hånlig. Du bøier dig lett

og går til de indre gemakker.

Der synker du ned på en tretaburett

blandt kjoler og bluser og jakker.

En eneste sang

En eneste sang til kvinnen,

en strofe av kjærlighet,

en eneste sang forinnen

hun segner av villighet.

Men bæres din sang med vinden

så nevn ikke alt du vet!

Du er ikke bare mannen,

for hvem hun har bøiet kne.

En elsker er du, ja hannen

en hun vil ha unger med.

Og stryk hennes hår fra pannen

og takk henne ømt for det.

Ti alt hvad vi i livet aner

er ledet av samme drift.

De skridende stjerners baner

og dager og netters skift

og dyrets og blomstens vaner

må lyde den samme skrift.

En eneste sang til kvinnen,

en strofe av livet selv.

Og bæres din sang med vinden,

mot evighet, så fortell:

For mig er hun herskerinnen,

fordi hun er livets træl!

Radio

Vi kan ikke mere forundres

vi menneskebarn av idag,

men dette er eventyret

til menneskehetens behag.

Så stikk telefonen på hodet

og stans for en stund ditt jag!

Din høie og gode antenne

— en kobbertråd på en stang —

vil fange de svingende bølger

og stanse dem på deres gang.

Og bølgene brister i kammen,

ja brister i rislende sang!

Der synger en kvinne i London

en sang om det gylne gry,

da solen står op over tåken

og kjærtegner tåkens by —

slik er hennes elsker å skue

så strålende ung og ny!

Du vet ikke hvem som synger

og om hun er stygg eller pen.

Du fant bare bølgelengden,

og stemmen var lys og ren.

Nu kneler du ved hennes føtter,

selv om hun har tykke ben!

Hvad enten du går mot våren

eller din kjærlighets høst —

de svingende radiobølger

vil bære en deilig røst,

en skjelvende sang, til ditt hjerte

og varsomt skjenke dig trøst.

Ja, kunsten er god og gammel,

men måten er alltid ny.

Du reiste dig en antenne

som peker i vær og sky —

og nu kan du lytte til kjærligheten

som synger i London by!

Refleks

Inatt er månen gyllen,

de fjerne skoger blå.

Og du har ingen verdens ting

å tenke på.

Så lar du blikket dvele

ved månens blanke skål,

som skinner i den gylne glans

fra solens bål.

Og dine øyne fylles

av samme strålevell,

det samme varme, gylne lys

som solen selv.

Barnet spør

Du skal ikke gå til de gamle, barn,

og spørre hvad livet er!

De gamle kan huske sin egen vår,

men glemme den kan de især.

Nei, gå til de unge, men ta det med ro

om svaret blir litt brutalt.

For det er dog bedre enn milde ord,

som livet har kjøpt og betalt?

Om jeg kunde si det? — Javisst er jeg ung...

men sånn som du graver og spør!

En dag vil du ønske du intet visste

om alt det vi mennesker gjør.

Askebeger

Der står et askebeger på mitt bord,

et smukt og rummelig og praktisk beger.

Det er en hodeskalle av en bror,

som engang boltret sig på denne jord.

Gud vet hvad mannen var og hvad han gjorde

før han fikk hedersplassen her på bordet.

Om han var hvit, gul, rødhud eller neger —

om han var hyrde, bonde eller jeger —

om han gikk trossig eller bøiet gjennem livets gru,

det er det samme nu.

For alt som er igjen av ham er dette askebeger.

Han fødtes vel i stønn og skrik og blod

og møtte livet med et hyl av vrede.

Og over eventyrets høie bro,

hvor solen hilste ham og stjerner lo,

gikk barnet ned i menneskenes rike.

Der levet han blandt dem som var hans like.

Så kom den første sorg, den første glede,

og siden fler som perler i en kjede,

og om han gikk sin fot til blods og rev sin sjel itu,

det er det samme nu.

For alt som er igjen av ham er dette askestedet.

Han kjempet kanskje for hver fotsbredd jord

og klekket ondskap ut i denne skalle.

Han elsket kvinner og drev saktens hor,

men valgte en til make, og til mor

for nye mennesker med samme gleder

og samme sorger på de gamle steder.

Om han var slave eller kunde kalle

sig herre, da han lot sitt våpen falle —

ja om han vant sig rikdom eller ikke vant en sous,

det er det samme nu.

For alt som er igjen av ham er denne hodeskalle.

Jeg knipser asken ned i skallens bunn

og er fornøiet med mitt gode beger.

Jeg drømmer ved cigarens røk en stund...

Der finnes kanskje ingen gyldig grunn

som svar på dette: — hvorfor livet leves.

Du levet det dog ikke helt forgjeves.

Din skalle blev et prektig askebeger

og slapp å råtne mellem mark og teger,

så du kan ennu være litt til jordisk nytte du!

Og hvad jeg priser nu

er at din skalle ikke knustes av en totenslæger!

Haven

Imorges var trærne blitt våte,

og mulden bar duft av regn.

Og mulden — det var som en gåte —

bar duft av min barndoms egn.

Min sjel fikk et pust fra den have

hvor jeg var en prins som gutt.

Der kunne jeg klatre og trave

fra daggry til dagens slutt!

Langs elven gikk bronsestakittet.

Der stod jeg når sol gikk ned

og drømte og lengtet og tittet

og hatet min haves fred.

På elven fløt slanke snekker

som skulle en tur på fjord.

Men barnet har lengsler som rekker

utover den vide fjord.

Og høit i den store kastanjen

— i høide med byens spir —

der kunne jeg speide til Spanien

og lenger, ja til Algir!

Men nu — kan jeg fly over byen

med motor og larm og gny,

og ikke engang fra skyen

ser jeg så langt påny.

Så gikk jeg til haven imorges.

Jeg tenkte: Nu står dens trær

med bristende knopper og våres

i dette velsignede vær.

Nu kjenner jeg verden så vide,

men intet i den er mitt —

så nu er det kanskje på tide

å søke tilbake til sitt.

Men intet av det var tilbake

som kunne ha bragt mig trøst,

ei plenen jeg pleiet å rake

for løv i hver gyllen høst,

og ikke de hengende piler

og huset som stod for fall.

Der stod en garasje for biler

hvor hestene hadde sin stall.

Og bronsestakittet var revet.

Der løp nu et plankeverk

hvor engang min drøm har levet

og lengtet seg skjønn og sterk.

Og duften fra elven var ille,

det luktet av røk og fabrikk.

Fra gaten som engang lå stille

hvinte det villt i en trikk.

Jeg skjenker mitt hjerte en gave

i duften av muld og regn —

en drøm om min barndoms have

med plener og hekk og hegn

og blomster som vugger og neier

med kalker av dugget gull...

For alt jeg i verden eier

er duften av regnvåt muld.

Bestefar

Nu har du nådd hvad du har lengtet mot.

Nu eier du et sted imellem høie graner

hvor du kan ordne i naturens rot

og sette ut i livet dine store planer.

Jeg ser dig stanse litt engang iblandt

og overskue landet som du eier:

et tre måls kongerike her i skogens kant

med femti centimeter brede kongeveier!

Du går og steller med ditt blomsterbed

som gjaldt det livet å få bedet ferdig.

Jeg kjenner dig. Du hadde aldri fred

før det du slet med var dig fullt ut verdig.

— Slik var han alltid, sier bestemor

og smiler lykkelig med alle rynker.

Men du spar uanfektet i den sorte jord,

som sommerregnet sakte risler mot og dynker.

Jeg kjenner dig og vet hvad du har lidt

i lange år blandt larmende maskiner,

hvor luften ikke toner blødt og blidt

av fuglesang, men cirkelsager hviner,

hvor all den sol, man har, står inn

på skrå som hvite striper gjennom støvet,

hvor selve solen ikke sprer sitt ødsle skinn

som tusen gylne blink i gresset og i løvet!

Tålmodig gikk du hen hvert morgengry

for å begraves i de grå fabrikker.

Men drømmen førte dig hver dag påny

til steder, hvor din ungdoms blomster nikker.

Om kvelden gikk du hjem og tok din bok,

den store bok for alle dem som sveder.

Der stod det skrevet om den sterke mann som tok

sitt kors på ryggen uten grove ord og eder.

Jeg spør dig ikke til hvad gagn det var

å bøie nakken ydmykt under åket…

Nu er du gammel. Du er skjev og rar,

ja likesom vindkrøkt under verkstedbråket.

Jeg ser dig stanse litt en gang iblandt

og rette ryggen, mens du ser i skyen:

Det regnet gjorde godt, ja det er sant! —

Nu har du glemt de lange, onde år i byen.

Sang til jorden

Deilige jord! Vi er dine i liv og død!

Dig vil vi tjene så lenge det ulmer en glød

i våre hjerter, i våre lemmer og skjød!

Allgode mor! Du har skjenket os alt hvad vi har.

Under den mektige sol blev du drektig og bar

oss, dine barn. Og på himmelen står solen, vår far!

Mer enn vårt liv har du gitt oss. Ja ødsel og rik

henter du gavene frem ifra kjortelens flik.

Alt hvad du krever igjen er vårt arbeid og våre lik.

Alt du forlanger er at vi vokter vårt pund,

er at vi gjør oss tilgode de kostbare fund

og at vi synger din pris hver en ledig stund!

Men dine sønner og døtre, ja vi dine barn,

skjønte oss ikke på lykken og rotet ihop våre garn,

så vi i stedet for lykken fanget inn bare skarn.

Mens vi var få og hadde uendelig plass

og fant at en hule av sten var det rene palass,

fordi den gav tørrere leie enn myr og morass —

ja mens vi kjempet for livet i skogenes dyp

og følte naturen som favn av en kjempepolyp,

mot hvem vi var bare å regne for dumdristig kryp —

da — i vår barndoms gylne og skinnende gry,

da i tankene som strømmet som sol gjennem hjernens sky

og vi i undren så oss omkring i en verden ny —

levet vi alle som brødre, sammen i kamp og i fest.

Intet var hans eller hennes. Ingen var bedre og best.

Nedla en mann et bytte, var hele stammen hans gjest.

Fant vi en gressgang ved havet, så slo vi oss ned

og levet en sommer på dette velsignede sted.

Morgenen kom med arbeid og aftenen kom med fred…

Med kvinnene avlet vi unger, som kravlet og sprang

viltre og frie som kalver i skog og på vang.

Elskoven kjente vi ikke. Det var forplantningens trang.

Tidene gikk. Vi blev gamle. Menneskeheten blev stor.

Så blev vi svake og glemte vi fødtes av sol og av jord.

Da diktet vi fremmede guder. Fornektet vår egen mor.

Det var vår ulykke. Noe var større enn oss.

Bergene skalv jo for vreden av en eller annen koloss.

Hvelvene runget av latter. Hvem skulle her vise tross?

Skar det et lyn over himlen, hørte vi tordenens skrall,

krøp vi forferdede sammen som kveget på stall,

hvisket vi lamslått: Hør, gudene går i sin hall!

Likevel var det en natt at vår sterkeste bror

vandret på jakt under stormens hylende kor.

Lynene krysset hinannen. Trærne lå flate langs jord.

Og da han vendte tilbake, hadde han nedlagt en bjørn.

Så er det sagt, at han smilende kvad om sin tørn.

Senere kaltes han alltid for: Stormenes Ørn!

Hvordan kan han, tenkte mange, ha styrke til alt?

Er han en mann, på hvem gudenes øine er falt?

Ja, han er større enn oss og til stordåd kalt.

Da gikk vi til ham og bøiet oss, kysset hans fot:

Du er vår herre, er større i styrke og mot. —

Snart var det glemt vi var rundet av samme rot.

Kvinnene kan du få velge, ja vi skal grave din brønn —

sa vi til Stormenes Ørn — det er gudenes lønn.

Og deres nåde skal følge din førstefødte sønn!

Slik blev det herrer og treller. I ondt og i godt

fulgte vi siden en hersker og priste ham blott:

All øvrighet er av gud og bør bo i et slott!

Årtusener gikk. Og vi trellet for herskernes ætt,

nogen med plogen, andre med spade og spett.

Tusenvis gikk vi i krig for de herskendes ære og rett.

Alt har vi skapt, mens de pisket med svøper vår rygg,

reist pyramider og templer og skyskraperbygg,

bakt deres brød og gjort deres festers brygg.

Skib har vi bygget, og veier og lokomotiv.

Under vår skapende hånd, på vårt seirende: Bliv! —

yret de fjerneste egne av virke og liv.

Selv fikk vi leve i skyggen av den metropol,

som vi med verkende skuldre reiste mot himmel og sol.

Trange og smussige gater var arbeidsbienes bol.

Knurret vi, kom de med svøper og fengsler og lov:

All øvrighet er av gud, og det regnes for grov

synd mot hans bud å planlegge oprør og rov.

Dette var straffen fordi vi fornektet vår mor,

fordi vi tok fremmede guder og glemte dig jord,

deilige jord under solbålets ildstråleflor!

Men i vårt hjerte, ja dypt i vårt mørke sinn

lå en erindring om vårdagers syngende vind,

den gang da menneskevåren suste i jorderik inn!

Og da vi trellet som hårdest, ja i en vanvidsnatt,

mørket lå tett over jorden, bare fra bombene skvatt

ildmørje ut over ørkner bevokset med piggtrådkratt —

mørsere gjødde og spydde, det stank av karbol og blod

og menneskekjøtt, som blev stekt på granatsplinters glo,

skyttergravenes rekker av menn lå lik — hvis de ikke stod —

da så vi oss stumme tilbake i tusener trelldommens år,

mintes en stormnatt vi klumpet oss sammen som får,

og da vi skjelvende hvisket: Hør gudene går!

Dette var også gudenes, dette var herskernes verk!

Å, men nu fryktet vi ikke en himmelsk berserk:

trældommens år har gjort menneskeheten sterk!

Og da den lange, vanvittige natt var forbi,

hadde vi sett i en drøm hvad du en gang skal bli,

fruktbare jord. Vi skal gjøre dig kongelig fri!

Og i den nye og strålende solmorgenstund

reise vi kampen for jorden. Med syngende munn

stormet vi gudenes hellige offerlund!

Keisere rev vi fra tronen, konger gikk samme vei.

Skulde vi kanskje ha fremmede guder for dig?

spurte vi jorden. Og våren sang brusende nei!

Gudssønnen sukket på korset: Se dette lam,

slik skal du bære din lidelse, bære din synd og skam.

Riv ham fra korset! Vi vil ikke lide for ham!

Deilige jord! Vi er dine i liv og i død!

Dig vil vi tjene så lenge det ulmer en glød

i våre hjerter, i våre lemmer og skjød!

Bjerkene ved Nybroen

Så er det den siste aften

jeg står ved de spinkle trær.

Jeg synes at hele min ungdom

er ett med de trærne her.

For bjerkene her ved broen

de var mig i unge år

en trøst og en støtte i troen

på alt som bar navn av vår!

Nu drar jeg til andre byer

som ikke er grå av røk.

Og kommer jeg engang tilbake

så blir det på kort besøk!

Nu drar jeg til andre byer

med litt mere lys og plass,

hvor ikke de drivende skyer

er skjult bak en tank med gass!

Jeg vet der skal finnes byer

som hviler i solens favn

og likesom ligger og nynner

og priser sin elskers navn.

De finnes etsteds i syden,

og nu skal jeg reise dit,

hvor luften og lyset og lyden

er gyllen og blå og hvit!

I står her i vårlig skjelven

og ånder det sorte støv

fra gassverket tvers over elven,

så lyse i bark og løv!

På gjensyn, min ungdoms bjerker,

på gjensyn, min svarte by!

Jeg suser i bil over broen

imorgen ved dagens gry!

På gjensyn

Jeg elsker dig, min gate

med støv og sten og sand —

en dal igjennem byen

det store ørkenland.

Her har jeg alt å lenges til,

og lenges — det er det jeg vil.

Et hjemlig sted på jorden

er ganske godt å ha,

så kan man si: På gjensyn,

når man drar derifra.

Og er det blott en gatesprekk:

man lenges dit når man er vekk.

Nr. 13

De spør hvor Nr. 13 er — vår kjære gamle gård?

Den ligger inni gaten her, hvor nummer «13» står,

og De kan se hvor svær den er, så langt kvartalet når.

Den største gård i gaten, men det finnes mange fler

i andre gater her i byen, hvis De bare går og ser —

skjønt ingen er så mørk og svart som Nr. 13 mer.

Det finnes mange fler i andre byer her på jord,

det er milevis av gater — der hvor fattigfolket bor —

ja De finner Nr. 13 helst i byers øst og nord.

Det sies tallet 13 er et ondt, uheldig tall,

og gamle Dal i fjerde sier helsen er så skral

og høire lungen halv fordi han bor i slikt et tall.

Han har en gammel vinterfrakk, på den han går tilkøis

og ligger der og banner denne råtne murstensrøis.

Men det er bare gammelsnakk, det rene skjære tøis!

For da han kom på gamlehjem på landet her ivår,

så blev han syk av lengsel til sin egen muregård,

og han rømte fra sitt fengsel, skjønt han snart er åtti år!

Naturligvis går noen hen og dør en gang iblandt,

fordi vi mangler mat og sol og luft på denne kant —

men det hender jo i andre gårder også, ikke sant?

Nr. 13 er vår egen gård, så gammel og så kjær.

Og så skjønn den er om kvelden, når den stiger lys og svær

frem fra mørket med de lange vindusraders skjær.

Og da lever denne gården. Den blir festlig som et slott

når der tendes lys i kjøkken og i kammers og i kott!

For vi ånder opp i glede når vår arbeidsdag er gått.

Og er det fredags kvelden, kommer Kalsen kanskje full.

Da har han mor’t seg kongelig for hele ukens gull —

for han tjener gode penger på å sjaue koks og kull.

Ja, for Kalsen har en ungeflokk og verden er så trist,

og satan skulle hente den som kom til verden sist:

så tynn og bleik og liten, rent et pust i sivet — pist!

Skjønt verden den var ganske bra dengang man var tilsjøs

og hadde sig en pikelill i hver en havn — å jøss,

da levet ikke Kalsen av å sjaue møkk og bøss!

Og Kalsen tar sin følgesvenn, den sprukne violin,

og spiller op a sailors song om piker og om vin

og hører ikke ungehvin og hyl og kjerringgrin!

Han glemmer jomfru Olsen i etasjen over sig

som alltid holder hus når nogen andre er på snei.

Hun står i avholdslosjen og er surøiet og lei.

Han husker bare alt han så «far hundred years ago»,

det store hav som blånet mot den store himmel blå,

hver gyllen dag, hver månenatt — før alle døgn ble grå.

Når Kalsen slik har spilt en stund og grått en liten skvett,

så tvinges ofte selve jomfru Olsen til retrett,

for det hender jo hun selv ser livet sånn i blått og violett!

Men gården ellers bryr seg ikke stort om Kalsens violin,

for så mange kan jo klunke litt gitar og mandolin

og ta en vals på trekkspill ved et glass arbeidervin!

Der sisler stekepanner fylt med flesk og småmakrell,

og veggene gir gjenlyd av de sultne ungers sprell —

ja gården vår har sangbunn slik en herlig fredsgs kveld!

Og langt på natten lyder Nr. 13’s egen sang.

Den er så høi og munter, men den har en underklang

av redsel for den morgendag som ligger alt på sprang.

Så slukkes vindusradene, og søvnen fanger inn

de barske sinn, de bitre sinn, de trette og de lette sinn.

Og gjennom gatemørket suser nattens tunge vind.

Men det hviskes jo i porten! Og det knaker i en trapp.

Nå, så er det smukke Olga som skal tjene sig en lapp.

Fabrikkens ukelønning er vel oftest nokså knapp.

— — — —

Men ennu våker nogen. Det er ganske unge menn,

som bøiet over bøker leter drømmen frem igjen,

slik den engang strålte om en vismanns gylne penn!

Denne drøm som natten avler og som dagen slår ihjel

om Atlantis, Utopia — om en bedre lodd og del

enn et liv, hvor andre eier selv ens hjerte og ens sjel.

Og det raser i de unges bitre hjerte: Våk og lær,

at du klart og nært og koldt igjennem drømmens gylne skjær

ser veien til et land, hvor Nr. 13 ikke er!

Gategutt

Jeg kom til verden i en murstensgård

og blev en gategutt.

Og ingen gategutt er født igår.

Han finner tidlig både skyteskår

og krutt.

Jeg har en sang, en liten enkel sang:

Jeg er en gategutt.

Og den har verget mig så mangen gang,

og ofte har den reist sig i sin klang

og skutt.

Den er min tross, den er min tro og drøm:

Jeg er en gategutt.

Og den er hatets sang, en elv i strøm,

og kjærlighetens vise, ung og øm,

til lutt.

I krematoriet vil min hvite ild

tilslutt,

når hjertet flammer i det siste spill,

forkynne stolt til den som lytter til:

Jeg var en gategutt.

Flaggene

Det vaier så mange slags faner rundt jord

for frihet og rett,

de mette, tilfredse og selvgode ord

som skinner av fett.

De vaier for rettens og frihetens ånd,

For Eidsvoll, Bastillen og Washington.

De heises på alle de høieste hus,

på storting og slott.

Så kan de bli sett selv av fattige lus,

og det er jo godt!

For ellers så vilde vi neppe ha sett

det spor til vår frihet og rett.

Stamtre

Det ska’ke alle herrer væra,

det ska au noen paasan bæra

— sier gamle mennesker.

Så langt bak i tiden jeg kjenner

min ætt — er det folk som har slitt.

De startet med to tomme hender

og strevet for sig og for sitt

en levetid uten å skofte.

Men alt de fikk hånd om til slutt

var treller i hånden — og ofte

en finger som var noe stutt.

En eldgammel sannhet forteller

at arbeidet adler en mann.

Så merkelig sjelden det gjelder

for træller av fødsel og stand!

— De gikk på med krummede rygger

i håp om å slite sig fri

og stupte i graven som skygger

av det som de tenkte å bli.

Den første jeg kjender av ætten

fikk ryddet sig plass i en skog

og bygget en hytte på pletten

og berget sig brød med en plog.

Så avlet hin adelsmann unger —

men jorden var karrig og hård.

Og så kom der uker av hunger,

og ukene vokste til år.

Min oldefar, fløteren Ola,

var en av det sprekeste slags

som tumler og strir under sola.

Han sprang i en elv som en laks!

Men Ola blev revet i fossen

et år, da det meste var fløtt.

Det skjedde — men ingen vet åssen,

man sa han var utkjørt og trøtt.

En annen bedrøvelig ridder

drog ut for å søke sin lykke.

— Bak skoger og snehvite vidder

bær Yukon et hemmelig smykke:

det røde og skinnende gull.

Han kjempet vel slik som han skulde,

men damen var lunefull,

og ridderen døde av kulde.

Og bestefar, fuglen i buret,

som drømte om skogen ved gry...

Hans ansikt blev gråblekt og furet

av mørket og bråket i by.

Og glansen i øinenes blånen

tok støvet i verkstedet med,

og tidlig blev håret om månen

så gråhvitt som gatenes sne.

Og alle de andre av slekten

blev adlet på selvsamme vis.

De segnet i kne under vekten

av alle de byrder som gis,

og så fikk de ridderslaget

og æren på gravens rand:

— Han var av det rette slaget,

en sliter, en pryd for sin stand!

Så var de vel vakre og stolte

og ranke i hjerte og sjel?

Jeg vet også noen som solgte

sig selv til å kysse den hæl

som trådte dem grusomt i støvet.

Jeg vet også nogen, hvis hånd

har nølt og har rystet som løvet,

når herskeren la dem i bånd.

Og nogen, hvis hjerner var tåket

av bibelen, trælenes bok,

sang salmer og takket for åket:

— Pris Herren som gav og som tok!

Tålmodige bar de sin byrde

og la den ved himmelens port.

Sagtmodige lot de sig myrde

og takket mens mordet blev gjort.

Nuvel, jeg er gren av min stamme

og bærer den samme slags bark,

og margen er også den samme,

og veden er hullet av mark.

Men skulde jeg henge litt bedre,

litt mere i sol og i le —

så sier jeg takk, mine fedre.

Nu suser en sang i vårt tre!

Kjærlighet

En hund kan være mager

og haleløs og fager

og gammel, mett av dager

og halt og blind og skral,

ja, næsten ganske lam,

og tam og from som bispen...

Allikevel flyr tispen

med hvese hvin og gispen

og logrer efter ham

på veien til Cheval.

Påske

Kal Hansen er født til grubler.

Han sitter alene og drømmer,

mens alle de andre i gården

leker og slåss og jubler,

ja tumler for vårfrie tømmer!

Han hørte idag på skolen

at påsken er herlig på fjellet.

Der lufter man bystanken av sig —

steker sin kropp i solen

etsteds i det sydlige hellet!

Det hørtes jo ganske deilig,

det sang selv i lærerens stemme!

— men når man skal gå med aviser

tidlig på morgenkvisten

så får man vel holde seg hjemme.

Han sitter på søplekassen

i kroken ved doet i gården.

Den står i det deilige hjørnet

inne i murstensmassen

hvor solen er tidligst om våren!

Middagssol

Et vindu vendt mot sol i syd

sprang som en sølvblomst ut til pryd

for gårdens grå fasade.

Et annet vindu stod i knopp.

Et blink! — så sprang dets krone op

på gårdens grå fasade.

Og snart stod hver en rute tendt

med ildkalk op mot solen vendt

fra gårdens grå fasade.

Nedover gatedypet hang

en fabel av en blomstervang —

gårdens solfasade!

Midtsommerdag

Hvor onde vi mennesker er!

Vi lever i støvete gater

og sleper hit inn nogen trær

og pynter de grårøde flater.

Så sier vi: Somren er her!

Slik går vi og dikter og prater.

Nu fører vi somren i by

på kjerrer og vogner og biler!

Og byen blir likefrem ny

der ungpikebjerkene smiler.

Det minner om lier ved gry

når solblink i bladhenget iler!

De stod under himlen etsteds

og rakte sin ungdom mot solen

og trådte i blomster tilkness

til fryd for den vesle fiolen,

som gjemte seg inne i gress

og tittet dem opunder kjolen!

Vi kan ikke danse i dugg

her inne på stenen i støvet.

Så herjet vi skogen med hugg

og smykket vår gate med løvet,

at hjertet kan danse i smugg.

Men bjerkene smiler bedrøvet.

Vi synger til bjerkenes pris,

så lenge de står her og minner

om lier i susende bris

langt borte hvor soldagen rinner.

— Så lar vi dem visne til ris,

visne som bortførte kvinner.

Beleiring

I gater er det godt å bo

ved høst og vår.

Og vinteren er også god

i murstensgård.

Men brenner stenen under sko

er byen hård!

Nu blåser solens flammemunn

sin ild i by.

Og får vi fred en liten stund

i nattens ly,

så gløder byens ørkenbunn

til næste gry.

Beleiret av den store sol

vi sleper oss

med møie om i våre bol.

Ti kan vi slåss?

Avmektig er vår metropol,

den stenkoloss!

Snart er vi ganske ringet inn

fra øst til vest.

Da kommer tung og lummer vind

med støvets pest…

— Men har du drømme i ditt sinn,

så kast din lest!

Ja er der andre egne til

med skog og hav

og sus i løv og bølgespill —

så ta din stav

og flykt fra støv og ørkenild

og gatens grav!

En passant

Den lille gulltann i det hvite smil —

jeg så den gi et blink i solens lue.

Det var som om der sprang en gyllen pil

fra hennes lebers fine bue!

Det var som om der sprang en gyllen pil,

som sang imot mitt hjertes vegg her inne —

så hele hjertet tonet av et smil

fra en tilfeldig gatens kvinne!

Verset

For en sang kan en penn bli et spyd,

så den segner og dør uten lyd.

Den kan følge din sjel gjennem år,

likegyldig for sår som du får.

Den kan nynne ditt hjerte til ro

eller reise en storm i ditt blod!

Men når pennen vil fange den inn,

kan den langsomt forblø i ditt sinn.

— — —

Å lykke, når verset blir til!

Det stiger av damp

som soler i susende ild.

Avsindige kamp!

I rummene synger og ler

en seirende storm.

Å lykke! Det skjer, det skjer!

Din sang har fått form.

— — —

Hør settemaskinenes sang,

matrisenes rislende klang

og pressens tungt susende gang!

Nu trykkes bokstav ved bokstav.

Ditt vers er på vei til sin grav:

et hjerte hos høi eller lav.

Og har det en sjel vil det fly

av graven, av hjertet på ny!

Opstandelsens morgen vil gry.

For lenge siden

Det var på dypet av vår store by

en vårlig natt for lenge, lenge siden.

Vi pleide drive om fra kveld til gry

min ungdoms venn og jeg i denne tiden.

For natten var så fylt av grusom vår

at ingen hadde hjerte til å sove,

og sinnet var så ømt av unge sår —

så mange løfter som man skulde love.

Den natten bygget vi et drømmeslott

med hvite saler, blanke marmorflater —

det skulde ligge høit og sees godt

i sol og luft med åpne, lyse gater!

Da var vi kommet til en grå kaserne,

og våre slott var blitt så blå og fjerne.

Her var vårt hjem: Den mørke murstensmassen

som steg omkring oss i vårt gatedyp —

et slott for dem som er på fattigkassen,

et slott for lysredd og for solblindt kryp.

Og jeg kan ennu føle kuldegyset

som gikk i oss, da vi blev stanset der.

Vi svor å sprenge oss en vei mot lyset:

en plass i sol for alle dem som lever her!

— — —

Hr. souchef! Det er meget lenge siden.

Og da jeg talte med Dem nu idag

så hadde De nok ganske glemt den tiden

vi drømte om å kjempe store slag.

De børstet skjødesløst med lyse hansker

et støvgrann vekk fra Deres buksefall

og talte lenge om de satans dansker,

som trodde Norge var en oksestall!

De hadde vært en på en forretningsreise

og konverserte litt Berlin og litt Paris

og mente francen sikkert vilde deise

adskillig lenger ned enn hvad der sis.

De skjeldte videre på forbudstvangen,

som skapte mordere av alle mann.

Man burde gripe radikalt til tangen

og trekke roten på den syke tann.

Så kom De inn på bøker som De likte

og gratulerte mig begeistret glad

fordi nu nylig var en del av mine dikte

blitt omtalt i et aktet høireblad...

Jeg skulde hilst Dem fra vår gård derhjemme

og gaten vår og dem som lever der,

men noget hendte plutselig min stemme,

så den blev underlig og fjern og tver.

Jeg skulde hilst Dem fra de unge drømme

som drog i kamp en vår for lenge siden.

De var vel altfor veke, altfor ømme,

og segnet vel for tidens bitre viden.

Den lange taushet

Ikke fordi jeg har glemt dine smil

har jeg tiet så lenge.

Jeg fryktet min sang skulde gå som en fil

over skjelvende strenge

og skjære de hulkende toner itu

som ingen har hørt uten du.

Ikke fordi jeg har glemt dine smil...

De begynte så stille,

som kom de fra himle bak blånende mil

for å se hvad du vilde.

Og møtte de ikke din sjel på sin vei

som bad dem å flyve mot mig?

Nei, ikke fordi jeg har glemt dine smil,

til det siste, det triste,

som vidnet om alt hvorom jeg var i tvil

og om alt hva jeg visste.

— Men bare fordi jeg var redd for å gi

min lykke en hård melodi.

Møte

Best husker jeg dig alltid som du kom

til gatehjørnet, hvor vi møttes ofte.

Jeg syntes somren førte dig og solens flom —

lå som en kjærlig arm omkring din hofte!

Det var som gaten åpnet sig for dig

og ham, din følgesvenn, den unge sommer.

De spinkle bjerker stod på tærne langs din vei

og strakte sig og vokste nogen tommer!

Og gatens vindusrader lånte ild

fra naboskapet: solen i ditt følge.

Og rute efter rute blusset heftig til,

skjøt blink på blink som kammen av en bølge!

Og vinden duftet ikke røk og sot,

men bar en duft så sommerlig og svimmel,

som om du gikk og trådte blomster under fot

etsteds på jorden under åpen himmel!

Det larmet ikke stygt fra trikk og bil —

det klang i klokker, tonet i basuner!

Det var som hele gaten så ditt lyse smil

og vilde føie alle dine luner.

Somren

Ja somren, ja! Vår korte, store sommer —

da hver ny dag var lik et aeroplan

som løftet oss og bar oss frem på flommer

fra nogen fjern og veldig lysorkan!

For svarte jorden lå så dypt der nede

at byen vår var bare som en prikk!

Og der gikk mennesker i sorg og lede

med dulgte smil i sine mørke blikk?

Vi så dem ikke! Vi var altfor goe

for denne verden i vår kjærlighet.

Vi jublet bare at vi visste noe —

— men stakkars alle dem som ikke vet!

Ja stakkars alle dem som ikke reiser

ombord i sommerdagens aeroplan

mot lykkens tinder der de hvite kneiser

av kjærlighetens gylne ocean.

Hverdag

Men ikke kan man leve støtt

av kjærlighet og luft.

Og intet kan det tjene til

å rase mot fornuft.

Vi måtte lyde slitets lov,

hvis røst er kold og grov.

En dag var somrens glede slutt,

de frie dager endt.

Vi kunne drømme, ganske visst,

om det som hadde hendt —

men verkstedsbråk, maskiners larm

gjør drømmen blek og arm.

En dag var somrens glede slutt.

En dag var somren slutt.

Du drømte vel en gang iblandt

om somren og din gutt.

Men remmers virr og aksers hvin

er ingen fiolin.

Rivalen

Sirenene hylte omsider

at klokken igjen var blitt fem.

Og folk strømmet ut av fabrikken.

Du var blandt de første av dem!

Du rakte mig glad dine hender

og smilte: her har du mig alt!

Men under ditt smil lå en tretthet,

hvis skygge om øinene falt.

Jeg tok dine hender i mine

og følte hvor såre de var.

Du kom fra maskinen, hvis merker

av rasende kjærtegn du bar.

Ved Porten

Vi stod ved porten til vår gamle gård

hvis grå fasade blinket søvnig-gretten

med ruter tendt av en og annen løkt,

som flakket med sitt lys forskremt og skvetten

i vindens høstlig lunefulle kast.

Man var forlengst i seng i Nr. 13,

for alle arbeidsfolk må tidlig op

og stille til sitt slit presis på pletten.

Fra byens centrum steg et sus av liv,

det gurglet i et bilhorn undertide...

— Det hadde vært vår første onde kveld,

men der kom mange, mange slike siden.

Du hadde klaget over de brutale

og hensynsløse vilkår vi har fått,

vi fattigdommens kårne som må bale

med næringssorger hele livet ut!

Jeg svarte med et forsøk på en tale —

det vilde nok bli bedre, kanskje snart,

når vi bare holdt ut for idealet!

Du smilte bittert: Ja om hundre år!

Men jeg er ung og vet at jeg er pen,

og blodet mitt går som en elv ved vår —

og: vi vil danse! skriker mine ben.

Og i mitt hjerte sitter der en flokk

av unge fugler som vil ut og fly.

Jeg elsker dig, men hvem kan elske nok

i evig trældom i så svart en by?

Mot Vest

Der går så mange gater

fra gaten vår her øst.

Og der er mangt som lokker

med gledens lyse røst.

Der går så mange gater —

og mange går mot vest,

hvor der er hvite huser

og sol og lek og fest.

Jeg stod en dag tilbake

og så dig gå mot vest.

Og her var gaten trist og grå —

så det var kanskje best.

Morgenland

Nei, intet i verden er som dette:

å ligge rett ut i en sovekupé

på vei over bakke og slette,

i dal og på fjell — skjønt hvad vet du om det?

Å ligge og høre på hjulenes sangkor

og skinnenes jublende jern,

hvis sang er den samme ved Moss og ved Magnor

som ute ved Brüssel og Bern!

Og reise mot fremmede steder,

hvis navn er som løfter om alt der er skjønt —

en spådom om ukjente gleder,

et blikk i en fremtid av solblått og grønt!

Maskinen som raser og ryster og peser

er gud over tusener mil,

hans bydende røst er ventiler som hveser

og stempler som slår uten hvil!

Og ikke få sove en time,

fordi man har skjelvende feber av fryd

og hele ens hjerte må kime

i takt med merkverdige toner og lyd!

Det drønner i tunneler, stønner i broer,

og alt blir et eneste kor,

som synger at du er den rike beboer

av hele den deilige jord!

Ja, ligge og føle sig hjemme

på veien til Moskva, Paris eller Prag,

og vite at toget er fremme

når solen fra øst møter op med en dag!

Å, lykke i livet: en morgen å suse

i solglimen inn i en våknende by,

hvor gatene nettop begynner å bruse —

å løfte sin sang mot det blendende gry!

Sykkelstimen

(Snapshot fra Kjøbenhavn.)

Et sus av sykler på Rådhusplass!

Trafikk-konstablen — den Urias —

går rundt og rundt som en snurrebass!

For klokken nærmer sig stygt mot ni,

og alle piker må henge i

så sjefen ikke får no å si!

Kontorer venter så alvorsfullt

med bøker, skrivemaskin og pult —

de tusen templer for mammonkult.

Og alle mammons prestinner skal

gi møte hver i sin tempelhall

og telle penger og skrive tall.

Ja gid, de har det så travelt, så!

Men skjønt det gjelder å trå og trå,

så er det mangt som må passes på.

For vinden tar ofte skjørtet med

og viser frem — ikke kun et kne,

men mer enn mannfolk bør få se!

Og er enn brystene bare kart,

så vipper de i den hårde fart —

og likevel må det kjøres hardt!

Ja, alle syklende blomster små

har mangt og meget å tenke på.

Og snart vil rådhusets klokker slå!

Det smiler atter en morgenstund

med store tenner av gull i munn:

pesetas, dollar og franc og pund!

St. Pauli – Hamburg

I fest og rus lå Reperbahn

med grå og syke trær

i gassblått buelampelys:

den brede vei er her.

Den strekker sig fra Hamburgs hav

og inn i byens grav.

Her kan man synke dypt og godt

som på de store hav.

Avsindig stimer gatens barn

som jaget av en ve

mot gledens åpne, hvite favn:

kafé og varieté.

Der danser nordens sorte last

med sydens røde synd

til saxofoners hæse brøl

og banjostrengers nynn.

Og det er deilig å forgå

for mennesker og dyr!

Og dette er vår siste natt,

og ingen morgen gryr.

Men oppe i den mørke luft

imellem tårn og spir

der lister storby-satan om

og ser på med et flir.

Morgen mot Russlands grense

Jeg kommer fra dagen igår,

fra vesten, fra fortidens land.

Langt fremme en solstripe går

mot syd. Det er morgenens rand.

I jubel flyr toget avsted.

Se grensen! En linje av ild.

Bak den er det gamle brent ned.

Bak den er det nye blitt til.

Jeg føler forventningens sang

i hjertets urolige slag.

Så skulde jeg også engang

få møte den nye dag!

Moskva

Godmorgen Moskva, gamle ven,

med sol i gylne kuppel-løker!

Jeg kjenner dig så godt igjen

fra mine drømmers reisebøker.

Slik har jeg alltid visst du var

så ny og dog med duft av ahner —

med gammel glans av gud tsar

og nytendt ild i flagg og faner!

Men slikt et rykte du har fått —

du slette tid hvor verden hveser!

Du er et kjempestort skafott.

Du vil forgifte oss med teser.

Du er den hele verdens skrekk

og viser ikke tegn til skrupler.

Du ligger stadig like frekk

og skinner med de gamle kupler!

Du knitrer litt med dine flagg,

og straks er verden redselsslagen:

— Nu reiser russebjørnen ragg,

Vårherre, hit med dommedagen!

Han truer jo den milde fred

som hviler over aftenlande,

sår tistler i den gode sed

som spirer efter krigens brande!

La verden vrøvle dagen lang

og natten med til verdens ende.

Men takk — at også jeg engang

fikk se din røde fane brende!

Godmorgen, mine drømmers by,

du hører vel mitt hjertes glede?

Ja, kupler smiler under sky —

et gyllent smil til mig her nede!

Kampen mot City

I anledning av generalstreiken i England

Hallo kamerater! Vår stemme er svak,

og sjøen som skiller går høi.

Men kan dere høre for brenningens brak

den fjerne og brusende støi?

Det er vi, kamerater, som roper til dere:

— Hold ut, dere kjemper for flere!

Britannia har hersket så lenge på hav —

og dere grov skibenes kull.

Og fant dere døden i grubenes grav,

så fant bankierene gull.

Gi dem «bankholiday» alle sammen!

Gud Mammon bevare dem, amen!

Mens prinsen av Wales drog om jord på sin yacht

og så på imperiets land,

lå hundrede døde og fløt i en sjakt

som måtte bli satt under vann…

Mon prinsen vil fryse i angst ved sin sjels

forundrede gys: «Har de reist sig i Wales?»

«Det svarteste England har reist sig til kamp

og stanset hvert tog og hver bil?

Imperiet er truet av pøbel og ramp?»

Han ryster det av med et smil.

Men se på dem, prins, ja betrakt denne skaren:

det er Hans Majestet Proletaren!

Det svarteste England har reist sig til kamp

og himlen i Lancashire ler!

Nu skyes den ikke av røk og av damp,

og sotfiller sner ikke mer!

Saklatvala sår oprør blandt avgrunnens folk.

Men Baldwin har trukket sin dolk.

Og Tommy i London har gått fra sin buss

og Geordie i Wales sine kull.

Der kan ikke lastes en tonn uten kluss

i Liverpool, Bristol og Hull!

Oceanene ligger snart stille og suser

i drømme om fortidens flytende huser!

Men stillheten høres sort og av gul

som treller som pakkdyr og hest.

Med fart som de flyvende rickshawhjul

går kuliens tanker mot vest!

På Ceylons plantasjer, i Kaplandets gruper

flyr ropet fra tusener struper.

I Moskva går hundrede tusen i tog

til møte ved Lenins grav.

Det flammer fra faner på alleslags sprog

en hilsen til dem over hav!

Og radiotårnet har hundrede jern

i ilden for Komintern.

Hallo kamerater i trelldom og nød,

vi slutter en kjede om jord!

Vi kjemper for mer enn det daglige brød —

og her er vår hånd og vårt ord:

Hvert slag dere slår er et slag fra oss alle,

at City må vakle og falle!

Engelske socialister

Efter generalstreiken.

Nu vask Eders hender! Ta på Eder jakken,

Mac Donald og Thomas og Henderson!

Nu ligger han rolig med kniven i nakken,

den tosk! La ham bare bli liggende sånn.

Han regnet nok feil da han stolte på Eder,

Mac Donald og Thomas og Henderson!

Som nogen av Eder var oprørsleder —

I kongens ministre i holdning og ånd!

Tillykke med dåden. I frelste imperiet,

Mac Donald og Thomas og Henderson!

Og jobben var hård, I fortjener en ferie,

men først må I kysse hr. Baldwins hånd.

Britannia er stolt av så prektige sønner,

Mac Donald og Thomas og Henderson!

I vet nok hvorledes de mektige lønner,

I venner av orden og — ordensbånd!

Rakosi

En hær på marsj? Javel, vi er en hær —

men ofte synker våre faners brand.

Vi går og stirrer tomt på det som er

og aner ingenting bak synets rand.

Ja våre øine slukner mot det grå

i disse gater hvor vi har vår leir,

og ingen unge drømmer stormer på

som hungrer, så de hyler, efter seir!

Hvor ofte led vi ikke nederlag

og tapte endog bitterhetens tross!

Slik gikk vi trette mot det næste slag

det er det samme hvad der skjer med oss.

Vi så en fører vifte med et flagg,

det hvite flagg, den feige bønn om fred,

vi hadde ikke røde jern, men slagg

i våre sinn — og slo ham ikke ned.

I slike tider er det godt at en

kan bære nederlaget som en mann

og stå med hevet hode, rak og ren,

og trossig peke mot det drømte land:

en mann i lenker, men med hjernen fri

og gyllent hovmod i det brune blikk —

en mann som sier det han ønsker si

på tross av trusler, hugg og slag og stikk.

Revolusjonens røst

Gi mig de rene og ranke, de faste og sterke menn,

de som har tolmod og vilje og aldri i livet går hen

og selger min store tanke, men kjemper til døden for den.

Gi mig de kolde og kloke, som kjenner min virkelighet.

Bedre enn mange som sier de tror, trenger jeg nogen som vet.

Intet er mere som skrift i sand enn løfter om kjærlighet.

Gi mig de bitre og steile, som ikke har frykt i sitt blikk.

Gi mig de gudløse stolte, som ikke har trang til mystikk,

men dristig vil skape en himmel her efter sin egen skikk.

Gi mig de brendende hjerter, som aldri gir tapt for tvil,

som aldri kan kues av mismot og trues av sorger til hvil,

men møter hver seier, hvert nederlag med det samme usårlige smil.

Ja gi mig de beste blandt dere, og jeg skal gi dere alt.

Ingen kan vite før seiren er min hvor meget det virkelig gjaldt.

Kan hende det gjelder å redde vår jord. De beste blandt dere er kalt.

En vise om Kinabarna

Før fanden får på sine sko

må barna sto op i Shanghai,

fordi deres fattige blod

skal mette den rovgriske hai

Europa, som lurer i mak og i ro

på bytte ved byens kai.

Før natten er endt må de stå

ved grytenes kokende vann

og rense kokonger, de små

langt borte i Himmelens land,

så engelske ladies kan gå

med kjoler som klær deres stand.

Ja spinn oss nu silke, Lu Nang,

lille sørgmodige mø,

hvem aldri en moderlig sang

har vugget på søvnens sjø —

og henger du i til du segner en gang

skal aldri Europa dø!

Reiseminne

Jeg husker en aften jeg gikk

med en pike i Moskva etsteds.

Hun skulde ha vist mig en trikk

til en eller annen kongress —

men ikke gikk jeg fra en munn

som hadde så godt for å le,

og øine med så brun en bunn!

Nei hadde jeg hjerte til det?

Hun gikk der og pludret og lo

om alt mellem himmel og jord,

iallfall såvidt jeg forstod

som ikke forstod et ord!

Og jeg skulde sagt noget smukt

for kanskje å høste en lønn.

Men sproget? En dør som var lukt

med slå — og der hjalp ingen bønn.

Da var det en tone brøt løs

og fulgtes av andre i skred

som hopet sig op til en røs

av toner på toner et sted!

Hvad var det? En guds fiolin

i Moskva, den hedningeby?

Snart hulket den ydmyg og fin,

snart jublet den herlig og kry!

Den skalv gjennem husenes sjakt.

Det var vel en veldig musikk!

Hvad var det? — — En radiotrakt

høit oppe i gaten vi gikk…

Og tonene samlet sig til

en eneste lengsel i hjertet,

en vill og en sugende ild —

å himmel, hvor salig den smertet!

Min pike blev stille og rar.

Så blev det et kyss i en port,

men hvordan det hendte det har

jeg glemt, for det gikk jo så fort.

Velsignede radiotrakt,

hvis tungemål begge forstod!

Hvad hadde du ikke fått sagt

på et minutt eller to!

Og siden så gikk vi en tur.

Jeg husker vi stanset en stund

i mørket ved Kremls mur.

Hun hadde en flamme til munn.

— Men der kom jeg ut for en svært

uhyggelig situasjon:

hun måtte før midnatt ha lært

mig numret til sin telefon!

Et langt og forferdelig tall

med tskjetyrje, pjat og adjin.

Jeg tenkte: Hun vil vel jeg skal

fra nu bære tungen i bind!

Og dog fikk jeg lært det tilslutt.

Da lo hun som vilde hun si:

— Du er jo en flink liten gutt,

når bare du kommer på gli!

På hjemveien nynnet jeg visst

en vise, hvis tekst var et tall.

Da satt det som spikret tilsist.

Jo det var en underlig trall!

Og dog blev det ingenting av

å ringe den følgende kveld.

Slik sank det i glemselens hav…

Men ikke forstår jeg mig selv.

Ti ofte det spør i mitt sinn:

— men kanskje du skulde ha ringt?

Og heller gått ut av ditt skinn

enn adlydt ditt bedre instinkt?

Hun var jo så munter og pen

på tross av at hjemme er best,

og selv om du ikke er en

som elsker i øst og i vest!

Blått og gyllent

Så blå og myk, så rik på løfter

er natten over Moskva by —

som lå den blyg og skjulte noget,

sin deilige, den gylne gry,

i tunge, bløte silketepper

som først glir bort på fjerne stepper.

Og blått er Kreml når det sover:

hver kuppelblomst har lukket sig.

De våkner først i morgen tidlig,

når solen ser dem på sin vei.

Da vil de blomstre ut og lyne

den høie solen rett i synet!

— Min pike hør på dette dype:

Så blå som denne natten var! —

Og blåt er blikket som jeg møter,

de unge øines tause svar.

Men det er gyllen glød å finne

langt innenfor den blåe hinne!

Arbeidersken

Der stod en liten kvinne på et bord

i cigarettfabrikkens spisesal.

Hun talte — og jeg syntes hendes ord

var klæd som hun i flammefarvet sjal.

En liten kvinne, kanskje tyve år,

med hundre spørsmål i det brune blikk —

en blomst i Russlands underbare vår

som suser gjennem verksted og fabrikk!

Hun bad oss ta en hilsen med oss hjem

«til våre søstre ved maskin og bord,

og si dem at vi venter så på dem —

når vil de følge våre klare spor?»

Og hennes tale blev et eventyr

om tusen netter — og tilslutt en dag

som stor og strålende av Russland gryr

og lyser over alle folkeslag!

Det var så ungt og vakkert det hun sa,

da hånden raktes mot oss til goddag.

En kamerat fra Rom fikk ropt hurra —

en tåre glinset på hans jakkeslag

Med en pakke hjem

Det sjal av en solgyllen silke

jeg her sender med

er kjøpt på Tverskaja en aften

det suste med sne.

De lilla kaukasiske tøfler

er kjøpt sammesteds

da folk gikk og stønnet og vadet

i sneen tilknes.

Det var slik en galskap og glede

å fylle sitt blikk

med silke og tøfler fra Tiflis

i solens butikk.

Han jukset mig sikkert, den høker!

Han så nok min fryd.

Men kunde jeg herde mitt hjerte

mot sangen fra syd?

Den aften forsmådde jeg vodka —

og da var jeg gal!

Jeg satt i hotellet og drømte

ved tøfler og sjal.

Jeg drømte om tørstige gater

med solhetet sand:

… en kvinne skrår torvet. Hun ligner

en fakkel i brand.

Så tripper hun opover trappen

til torvets moské…

— Men ute stod natten og pisket

min rute med sne.

Soldag

Idag er det sol over Moskva,

så sneen i gatene bråner

og kirkenes kupler står gylne

og lyser på himlen som måner!

Tverskaja, min deilige gate,

og jeg, vi er begge blitt øre.

For nu er det våren som kommer

med takskred og helstøvle-føre!

Og derfor så jubler vi begge:

Tverskaja med hele trafikken —

og jeg med en ny liten vise

på plattformen her bakpå trikken!

Der kommer en garde soldater

som synger så husene rister.

Å, ingen kan synge som dere,

tavaritsji rødegardister!

De vader i fotside kapper

og tramper så sneslapset sprøiter.

Og efter — en tropp pionerer

med fane og trommer og fløiter!

De unge og yngste i byen!

Ja Russland, ditt hjerte kan banke

med rolige slag — ti din ungdom er med dig,

besatt av en eneste tanke.

Der brummer en kirketårnsklokke

etsteds over gatenes glede!

For ennu tror noen at himlen

er bedre enn livet hernede.

En olding gjør korstegn og stanser

ved lyden av klokken fra oven.

Han er et århundrede gammel

og tror på profeten og loven.

En ung bolsjevik står i gaten.

Han smiler og truer med neven

mot klokkeren oppe i tårnet

som holder det syndige leven!

«Æ-i» skriker kusken på sleden,

for folk er så inderlig late

og tror vist at fortauet ligger

i midten av kuskenes gate!

Så knaller en pisk over hesten.

Det er en kommando. Den steiler —

og kaster sig ned til å trave.

Jeg kaller den gatenes seiler!

Og kusken begynner å synge

av fryd over brisen og farten.

Og folk nynner med der de møter

den syngende kusken og Svarten!

Det skvetter med snevann og søle,

så kvinnene løfter på kjolen.

Idag er det sol over byen —

og allting er nytt under solen!

Isvostjik

Pisken knaller. Gampen steiler,

kaster sig i trav.

Hei! Her kommer gatens seiler

over hvite hav!

Biter kulden dine negler

dypt i pelsens grav?

Vei i gaten, gamle snegler —

hvor blir dere av?

Denne flukt på lette meier

over is og sne

nedad byens hvite veier,

det er greier det!

Hvite pike der du neier

som en blomst ved bre,

søk i le før vinden feier

kjolen fra ditt kne!

Vekk fra gaten troll og buser,

tullet inn i ull!

— Over dig står skjeve huser

som om du var full.

Mot de gylne kupler knuser

solen spyd av gull,

splinter gjennem gaten suser

og slår gylne hull!

Nok et lite knall til hesten.

Frøs ditt blod til is?

Stivnet hjertet under vesten?

Det kan siden gnis.

Hoi! Vår slede flyver næsten

for den muntre bris!

Nitsjevo — gi fan i resten —

Det er Moskvais!

Fanen på Kreml

I.

Så kom den myke skumring

og svøpte Kreml inn,

først varsomt innved muren

og så om tårn og tind.

Lengst blinket en antennetråd,

en gyllen streng i alt det blå.

Ved Lenins mausoleum

stod tause menn i kø…

Han var den beste fører

og måtte derfor dø.

Men lever ikke Lenins ord

i all vår kamp rundt jord?

Da blusset det i mørket

et blodrødt flammespill.

Og det var Kreml’s fane

i sterk elektrisk ild.

Den vaier over Lenins grav

og sees over alle hav!

II.

Slik var jeg kommet: en pilgrim med hjertet i skjelvende sang,

fjernt fra en stenby i vesten, en gate på dypene der.

Fattig og ung var jeg kommet. Jeg lignet min ungdom engang

med trær som forsmekter på stengrunn, min gates fortvilede trær.

Eiet jeg intet? Jeg eiet min drøm og min trossige tro —

drømmen om fanen, som luer om dagen i himmelens sol,

om natten elektrisk belyst og som aldri vil falle til ro,

høit over Krasnaja-Plassen — det evige oprørs symbol!

Ryktet var gått. — På min østkant, i Whitechapel og Moabit,

nedi de mørkeste kroker, i bakgårder, kjeldere, skur

hadde vi hørt evangeliet: klangen i massenes skritt,

dengang de russiske brødre løp storm mot den eldgamle mur!

Slik var jeg kommet: med tuseners lengsel og drøm i mitt sinn —

hit for å dvele ved synet av fanen, som flammer ved natt

høit over Kreml, hvor engang de gull-lagte tsarørner satt,

foldende ut sine vinger til flukt over kuppel og tind!

III.

Og da jeg stod på plassen under muren,

og fanen splittet mørket over mig —

da så jeg inn i nye, lyse tider.

Jeg så min egen og de andres vei!

Jeg skulde gå tilbake til min gate

med bud og hilsen fra Den røde Plass,

at selv om vi er født til liv i mørket,

så la oss heise fanene på trass!

Og vi må aldri la vår tro få farve

av gatedypet som vi lever i.

Et grånet hjerte bringer nederlaget —

ved fanen over Kreml seirer vi!

Blomsterterrassen ved Nr. 19

Ved nr. 19 på Blomsterterrassen

er det om lørdagen knepent med plassen.

De står der i lange og ropende rekker

med blomster i kurver og kasser og sekker

og omsetter markenes ydmyge pynt

og havenes smykker i klingende mynt. —

En broket og svaiende eventyrhekk

med alle slags blomster i roten og toppen:

på selvsamme gren en peon stråler frekk

forsøker en rose å lirke op knoppen!

For grenen er hånden til konen som selger,

og kunden står uviss og vraker og velger.

Slik hever de hender med blomster i

mot alle som kjører og går forbi

og lovenes håndhever vis-à-vis!

Men mange er dere som haster avsted

og ikke har øie for fortauets bed

og ikke kan kjenne i gateluften

den redde og flyktende blomsterduften.

— — —

En formiddag så jeg en stakkars kropp

bli bragt forbi av en lovens svenn —

en synder på jorden som nu skulde op

og sitte i celle igjen.

Det var nok en vanlig hr. Dagligdagsen

av dem som bestandig må komme i saksen.

Han hadde vel tatt noe, ingen gav ham.

Til gjengjeld tar man en sommer fra ham.

Men plutselig stanset han dum og forvirret,

og stod der i noen sekunder og stirret

på blomstene over på motsatte siden —

som en der har våknet og brått ser at tiden

er gått ubegripelig fort.

Så løftet han hodet, og blikket gled bort —

ut over torvet og husenes tak,

ut over byen og åsene bak,

ut mot det fjerne, hvor solskyer lå

rede til reisene inn i det blå……

Han prøvde å slite sig løs med et kast,

men hånden i armen grep hårdere fast.

Igjen gikk hans øine fra blomst til blomst.

Så sleptes han op for å få sin bekomst.

Hverdagen

Noe er verst å bære:

hverdagens langsomme strid,

alle de like, lunkne timer

som bare er rinnende tid.

Aldri å løpe for livet

i snerrende kuleregn,

aldri få prente på fiendens panne

sin støvlehæls halvmånetegn.

Aldri en skinnende seier —

et osende nederlag,

men lusesmå tap og gevinster

hver eneste dag.

Aldri få våge en kamp for

det land vi har drømt,

men viljeløs vandre og vandre,

til ørkenfreden fordømt.

Midt i byen

Lenge, altfor lenge var mitt hjerte uten sang.

Men nu bor jeg midt i byen som jeg gjorde før engang,

og mitt hjerte svinger frydefullt ved posthusklokkens klang!

Midt i byen, under taket på en gård av jernbetong.

Fjerne åser, trær og trehus kan jeg vinke til: So long!

Landlig fred er bra for mange. Salig hver på sin fasong.

Her på loftet kan jeg høre byens stemme dag og natt:

bilers brøl og trikkers hvin og unge kvinners lyse skratt.

Godt for mennesket å kjenne at han ikke er forlatt.

— — — — — — —

Byen, alltid byen, til jeg engang slukner brått

som en svart elektrisk lampe når dens glødetråd er gått.

Får jeg lyse litt i byen, så dens sinn blir mindre grått?

Gassklokken ved Nybroen

In memoriam

Nu river de den gamle gassbeholder,

og klinkehamrens kolde, skarpe klang,

de rappe slag mot naglestålet, volder

en svie i mitt sinn: det var engang…

For denne gass-tank hører med i bildet

av livet mitt de første unge år,

den tid som jo er sangens rike kilde.

Nu skal den falle. Klinkehamren går.

Så skjønt det var i lyse sommernetter

det runde, mørkeblåe bjerg i vest!

Av byens mange rare silhuetter

er dette den jeg husker allerbest.

For selve kuppelen med gassen i

steg høiest sommertid, når folk var fri

og var på landet for å feriere.

Når høsten kom, da sank den dagstøtt mere.

Ved dag stod bjerget truende og stengte

for himlens lys — en kullstøvsky omkring.

Å Gud, det kunde få en til å lengte

mot alle verdens underlige ting!

For bak det svarte fjell med kullstøvskyen

lå eventyrets endeløse land —

den store, brusende og fine byen,

og gjennem den en slottsvei: Karl Johan!

Ja, der lå byens vest med stille gater

og lyse hus imellem blomstertrær,

hvor det på portene hang gylne plater

med navnene på dem som bodde der.

I syd, med gråstensmurer ned mot sjøen

stod byens gamle borg — og der var bryggen.

Og utpå fjorden vugget Hovedøen,

og lenger ute blånet Nesoddryggen!

Og skib, så svære som den største gården

i gaten hjemme, dampet der avsted.

Man tenkte ofte og især om våren:

Å, den som bare kunde være med!

Man nærte ville planer om å rømme —

for gråe gater avler røde drømme.

Men alltid kom man hurtig til sig selv,

den mørke gass-tank var et grensefjell.

Og derfor holdt jeg av den. Mine drømme

er blitt trossig sang i skyggen her.

Nu har jeg ingen planer om å rømme,

jeg elsker byens øst, så grå den er.

— Jeg hører klinkehamren slå og slå,

og det gjør bittert vondt å høre på.

Det var så skjønt det svarte bjerg i vest.

Det faller nu. Og det er også best.

Nu er det en som gjør sig sine tanker:

En sotet gassbeholder, er den skjønn?

— Vel var dens klædning ikke villvinsranker,

den stod der svart og grå, og ikke grønn,

og det er sikkert nok et kraftig aber…

Men jeg har engang hørt at en araber

har sagt om ørknen sin, at den var vakker,

skjønt uten skoger eller blomsterbakker.

Colosseums åpning

Hvad er et eventyr fra Tusen og én natt

mot dette virkelige, nære, dagligdagse? —

… Hvem husker ikke skuret, hvor vi satt

den første gang og så de rare skygger flakse

i muntert striregn på den nokså hvite duk,

akk, lenge før censurens skarpe sakse

var tatt i bruk!

Ja, gutter, husker dere «Præriens skrekk»,

som aldri skjøt en bom fra hesteryggen,

men pilte hele rødhud-horder vekk!

Fra denne stund var Cooper satt i skyggen!

Og jentene vil sikkert huske ham,

«Den utro ektemann» — ja gid, den styggen,

nei fy for skam!

Og hvem har glemt sin første stjernes blikk,

det tårefylte, sjelfulle og høie

som gjorde sinnet blått av romantik?

De unge hjerter tok det aldri nøie

om helten alltid bar det samme smil

og piken hadde glyserin i øiet,

når bare slutningskrysset var på noen mil!

Ja, filmens barndom, den er ett med vår —

dens ungdom og vår egen sammenfalder.

Du store tid! — Familiens sorte får

og nu forlengst forbi sin slyngelalder!

Nu står den laubærkranset for sin kunst,

tross mange bra esteters ville galder.

Ti den har folkets gunst!

På denne lysets flod, det stumme spill,

kan våre egne lengsler veldig strømme.

For hjertene vil gjerne slippe til

og være med å skape sine drømme.

Og slik er hjertet, at det minste ord

kan være altfor sterk og stram en tømme,

så drømmen ikke løfter sig fra jord!

— — — — —

Hvor eventyrlig og hvor fjernt og blått

det synes oss iaften, når vi tenker

på filmens allerførste skumle kott

med tak av bølgeblikk, og plankebenker:

Fra det til Colosseum — — for et sprang!

Men alle eventyr som vår tid skjenker

begynner slik: Det blir engang…

Arbeids-slutt

Sirenen skjelver i et frydeskrik!

En arbeidsdag er gått, og hvilen venter.

Den store porten svinger op, og lik

en flokk av kalver tumler unge jenter

med blanke øiner ut i dagens lys.

Nu skal de ta sig fri og det med renter!

De skotter til fabrikken med et gys:

— Den er det snart på tide pokkern henter!

For det er vår, ja det er vår i by!

Det synes tydelig på gatens bjerker,

som står og bruser modige og kry

i sine fine, lysegrønne serker.

At de er spinkle, så man skjelner hvert et ben,

det er det ingen av dem selv som merker.

For nye safter suser i hver gren,

og selv i by gjør våren underverker!

Fabrikkens piker har det også sånn

at de må bruse litt i vårens kvelder.

— Se henne der hvor hun er sped og blond

og blå i øinene som blåe bjeller!

Se hennes smil imot den unge slusk

som står og venter! — Er de ektefeller?

De har nok leilighet i hver en busk

i Grefsenåsen, nu når dagen heller!

De unge kvinner! Å, jeg unner dem

en ungdom vill og glad som denne våren!

For tidsnok får de unger, mann og hjem

her borti gaten i den store gården.

Og tidsnok får de bitterhetens smil

og slitets farve i de unge øine…

— — Sirenen tier. Det er arbeidshvil.

De muntre jenter er for lenge siden fløine!

Paula

Du suste forbi mig istad i din bil.

Men jeg fikk da glimt av ditt smil.

— Jeg kjente det ikke igjen!

Før sprang det ut som en blomst fra din sjel,

nu holdt du dig klar til å smile ihjel

en eller annen venn.

Og håret ditt — krøllen, som før hang og slang

over pannen og kinnet, så festlig og lang —

nu var det blitt dannet og glatt.

Og hendene dine, som før sydde sko

med tempo: akkord! hos E. Schumann & Co.,

nu hvilte de trygt på et ratt.

Og pelskåpen! — Å, jeg kan huske et plagg,

så frynset og flengt som et dyrekjøpt flagg,

et forklæ du klædde så godt!

Når a Paula kom plystrende hjem klokken fem

var hverdagen slutt, og en sol danset frem

i vår gate, hvor alt før var grått!

— — — — — — — —

E flokse! sa alle de gamle i gårn,

for du fløi jo så mye med gutta om vårn:

— En burte gi tøsungen svolk!

Vær sikker, det bærer nok gæli avste,

det går ikke lenge, så skal dere se,

for sånt kan vel aldri bli folk!

Du likte visst mig? Jeg kan huske en kveld

du fortalte mig fremmede ting om dig selv,

om drømmenes flukt i ditt sinn.

Du fnyste mot gaten: — Så fattig og grå!

Nei skulde jeg bli her, da gikk jeg istå,

da måtte jeg ønske mig blind!

En dag var du borte. Jeg minnes det sved

så forunderlig inne bak vesten et sted,

den kvelden du ikke kom hjem.

— Der suste forbi mig i bil nettopp nu

en Paula fra West-End. Det var ikke du,

nei ikke a Paula — men hvem?

Soria Moria

Just her må byen ha et filmens slott,

og navnet ikke være Torshaug kort og godt,

men Soria Moria — fjernt og stjerneblått!

Fra glansen i øst og vest for solens gull

og mann i månens blanke smilehull

tas lyset inn med filmens tryllerull!

Og det skal senke sine stråler her,

at vi må være eventyret nær

iblandt når dagens byrde blir for svær.

For disse strålene er verdens eget lys!

— og fattet sitter vi og ser det, uten gys,

at hele jorden kommer reisende til bys.

Den ganske jord med sletter, berg og hav,

fra ørkenen med strutsene i trav

til vidda der en renflokk beiter lav…

Bestandig skiftende fra sted til sted,

fra tid til tid, går filmen som et skred

i unge sinn og river drømmen med.

Fra Metropolis’ babelsbygg mot sky

til tømmerkoja under granens ly,

nomadens telt, kasernen i vår by…

Og gjennem menneskenes rare liv —

fra slagsmål mellem mann og mann på kniv

til ydmyg elskov mellom sinn som unge siv.

Og hele menskehetens lange gang,

snart smått og tungt, men snart i forte sprang,

snart spredt, snart fylket om en merkestang.

Og alle tider går oss flimrende forbi

fra før vår klode hadde vei og sti — —

— — Så rikt et eventyr kan filmen gi!

— — — — — —

Ja, Soria Moria. Øst for alle ting

og rett i vest der Melkeveien gjør en sving —

men lettest når man det med Sagene ring!

Litt utenfor folkeskikken, ja!

Men ellers ligger det da ganske bra!

Og alt skal heller ikke Centrum ha.

Just her i øst hvor mangt er grått i grått

kan trenges slikt et fagert drømmens slott,

men ei til lyst og ei til glemsel blott.

Iaften da her lukter kristenblod

fra digre troll som sikkerlig må bo

i sogn langt vest for Bentsebro

bør leiligheten nyttes til et ord:

— Vi også elsker byen, hvor vi bor,

og den skal også her bli smukk og stor!

Og det skal Soria Moria hjelpe til.

Vår skjønnhetstrang skal i dets lyse spill

bli smidd til våben, slik som jern i ild.

Vi ser jo litt til livet her og der,

har vinduer til gata noen hver —

men vinduet til eventyret det er her!

Tilbake til livet

Ombord i en husbåt i ælva

kan livet bli tåli bra,

når ’n bare har dråpan på flaska

å smøre me nå og da.

Vi satt der e kvellstønn og nippa

te livets det søte vann,

og ælva hu hvilte i stivna fred —

og ikke en purk i land!

Vi var vel en sju åtte flasker,

og jeg og ’n Willem Tell

og Keisern og Dokka med snabern

og visst etpar kvinnfolk tel!

Og festen var stilig og verdig, —

te Keisern blei søkka full

og reiste sig op for å tale

og prata en skuledonk tull.

Han sto der med flaska for kjeften

og skålte — men plusseli lå ’n

i ælva me full spid for jupet —

vi så bare hæla på ’n!

Og kvinnfolka bar sig og bælja

om hjælp som en frelsesarmé,

og Dokka sang sjælveste Gloria,

men ikke en purk å se.

For når du kan trenge te polti

er terrenget støtt blåst reint,

men ellers så lyser det messing

i gatene tilig og seint!

Og uti lå Keisern og gulpa

av dødens den bitre dram,

som langtifra dobbeltrensa

var temmelig sur og stram.

Men nok a det. Keisern blei bærja

a noen som kom forbi.

Døm halte ’n iland med ei hake

og sleit, så du slette ti!

Døm rista ’n og gnei ’n og donka ’n

på brøste og magan, gett,

så andre som sto der og så på

blei aldeles utkjørt og svett!

Og endelig fikk døm da liv i ’n.

Han vågna og kikka omkring

så rart og så dumt, at jeg tenkte:

Nå huser ’n vel ingenting.

Men så fikk jeg se ’n inn synet — — —

du snakker om «navnløs kval»,

da ’n stønna me aua på stælker:

— Du redda vel flaska, Kal?

Viggo Villmann

Med den grønne genser, det røde hår

og korderoysbuksene gule —

slik er det jeg husker ham, der han står

ved kartet og famlende foreslår

å finne Milano i Thule!

Ja, det var ’n viggo Olsen, gett

den dårligste i klassen,

men første mann i gymnastikk

som greide stift på kassen!

Han var ikke kvikk gjaldt det bok og pugg,

det blev til å hakke og stamme.

Men gjaldt det å klatre i tau, så hugg

han fart som en hauk, og vi så hans lugg

fly op som en dansende flamme.

Ja, det var ’n Viggo Olsen, gett,

som bøker gjorde bange —

med never til å bokse med

og hode for å stange!

Det var ikke mye til kar han var

i kamp med de ukjente x’er.

Men slagsmål! — jeg synes jeg ser han knar

en fiendes surdeig med neven bar —

da kunde han nok sine lekser!

Ja, det var’n Viggo Olsen, gett,

som aldri lærte salmer,

men mangen song om Edens øi

med hulagirls og palmer!

I halvsøvne, duppende, hang han ved

sin pult i de langsomme timer.

Men skulket han, visste vi god beskjed —

da var han på havnen i selskap med

en kompis ombord i en steamer!

Ja, det var’n Viggo Olsen, gett,

han var vel smått begavet,

men i hans blod gikk suset fra

det store, salte havet!

Av fødsel og evner en arbeidsbi

fra mørkeste dypet i byen……

Men gjennom hans sinn jog en het og stri

og seirende drøm om å flakke fri

i solskinn og storme om jorden som skyen!

Ja, det var’n Viggo Olsen, gett,

hans hjem var svarte gater,

men sky og vind og sol og sjø

de var hans kamerater!

Jeg ser i et blad noen snaue ord:

En sjømann fra Oslo forsvunnet.

Den gamle historien: slått overbord……

— Jeg tror han har slåss som bråttsjøs bror,

men stormen og natten har vunnet.

Ja, det var’n Viggo Villmann, gett,

den verste gutt på skolen.

Nu er ’n gått nedenom og hjem

til dypet langt fra solen.

Kalsen

I kveld er Kalsen full igjen. Hør tonen fra hans strupe —

det er just ikke gull i den, nei heller rustent malm!

«Ja Kalsen ä en karlakarl, en jäkel te å supe,»

sir Svenske-Anders. «Sela! som det står i Davids psalm!»

Ja, Kalsen er på veien hjem. Han brøler så det klirrer

i vindusruter helt tiltaks i gårdene omkring.

Og kjerringene koser sig, og sladderen den svirrer:

«Nå får a Hulda, kona hass, en real kamp i sving!

For hu er ikke grei, å nei, å komma te på knea,

hu har sin egen fine sveis å mestre Kalsen på.

Vi kjenner a, for vi har sjæl så ofte måtti be a

å spara litt på dynnamitten! Bare bi litt nå!»

Men Kalsen styrer syngende og glad igjennem gaten.

Det ruller nokså ille, og han setter sjøgangsben

til ungeflokkens store fryd: «Hå, se på akrobaten!»

Og virkelig — han undgår flott den lumske rennesten.

Det bærer gjennem porten. Men op trappen må han krabbe

dog glir han likefullt og triller ned en seks-syv trin.

Det larmer som der hadde ramlet ned en huggestabbe,

men Kalsen slipper fra det med en rift på høire kinn!

Omsider er han oppe. Men en storm som den han møter

ikveld har Kalsen aldri møtt på noe hav han for.

Da hadde det vært bedre med arrest og brisk og bøter…

Der flyr det alt imot ham et par jernbeslåtte skor!

«Du lyse gud! Nei Kalsa, det er kvinnfolk som kan lyne —

det spruter gnister ta a som en smergelslipestein,»

sir konene i trappen, «ho! Der fikk ’n en i trynet!

Og enda ser a ut som a var bare skinn og bein!»

Det ender med at Kalsen prøver å flykte fra det hele.

Forgjeves! Hun er grådig som en gribb, og han en klut.

Han kryper under kjøkkenbordet uten munn og mæle.

Han synger ikke lenger. Men hans kone synger ut!

Så tar hun sjalet om sig og går ut. Og stenger døren…

Og Kalsen sitter fengslet. Uten øl og uten mat.

Han holder sig om hodet, ti det suser for hans øren —

det suser, — ja det suser som en stillehavspassat!

Han smiler rørt ved tanken. Og han synger litt og tuter

ved minnet om de sydhavspikers gylne deilighet…

Den gang var Kalsen fri og kunde velge mellem skuter!

Men nå — nå er han fange i sin egen leilighet.

Hva, satan…? Nei så pinadø om Kalsen er non fange,

han skal vel alltids ennå kunne hoppe overbord!

For hvem kan si han noen gang så Anton Kalsen bange?

Nei det er rekti, Kalsen — det var jaggu sanne ord!

Han kravler op i vinduet, slår neven inn i ruten

så glasset raser singlende mot gårdens støpte sten —

og smiler triumferende og hopper ut fra skuten!

Og tre etasjers fall er nokså drøit for gamle ben…

— — — —

Men — fulle folk kan aldri slå sig helt ihjel, sir mange.

Og Kalsen ligger levende på lægevaktens bord

og mumler stolt: Nei pinedø om Kalsen er non fange!

Han brakk nok begge benene, men står på sine ord.

Jeg hadde tenkt

Jeg hadde sett dig lenge, der du kom

for alltid vet jeg det, når du er nær —

og hadde tenkt å hilse lett og koldt,

fordi jeg ennu har dig altfor kjær.

Slik vilde jeg forsvare mig med kulde

og også verge dig på samme vis,

så alle våre nye drømme skulde

som sene blomster visne inn i is.

Jeg hadde tenkt… Men da du stanset

med dette hemmelige gode blikk

og dette fjerne smil, jeg vet så meget om —

da skjønte jeg at planen ikke gikk.

Jeg tok din hånd og følte fra dens flate

et varsomt strøk, det lille kjærtegn, vi

bestandig brukte i en folksom gate

dengang da ennu intet var forbi.

Ved bålet

Så ung og vakker har jeg aldri sett dig før.

som nu du står og stirrer inn i bålets glør.

Ti ellers er ditt kjære ansikt grått og trett

og blikket sykt av all den armod du har sett:

for fattigbarn er livet ikke lyst og lett.

Men nu i bålets røde skjer! — nu er din hud

velsignet med en rosenglød av ildens gud!

Hvad mon du tenker på? En svær og svart fabrikk?

Og om du vel imorgen når den rette trikk?

Å skofte helt til frokost er en kostbar skikk.

Å nei, ditt blikk er strålende og fritt og klart,

og det er åpenbart at du vil smile snart!

Så har du glemt den fryktelige, store by,

hvor to som elsker aldri finner fredet ly —

nei intet sted å være mellem kveld og gry!

Men hele verden har vi ganske for oss selv

på øya her — den hele lange sommerkveld!

Nu smiler du! Mot bålets siste flammespill

flyr smilet ditt: en snehvit sommerfugl, som vill

og gal av lykke styrter sig i rosens ild!

Men jeg må bære mere ved, så ilden ikke dør.

Så ung og vakker har jeg aldri sett dig før.

Ta det rolig

Nu er det vår. Og vi har vårsorg begge to.

Jeg sørger mest for mine gamle sko.

De er usigelig så alderstegne nu,

og både overlær og såler er itu.

Det siler vann i dem på kryss og tvers.

Og alle ser jeg er en mann som lager vers.

Din sjel er anderledes sart og fin:

du ønsker dig non dun om halsen din.

En sånn en boa som de andre har.

Det er så flaut å gå med halsen bar.

Med maraboufjær som det bruser i

og som småpiker ligner puser i!

Men ta det rolig. Det er rart med kjærlighet:

den truer talg av trebokk, som du vet.

Ja, selv om jeg går skoa av mig

så får du få en boa av mig!

Huset

De går for siste gang en tur om huset

i «haven våres», som de alltid sa

før hvert et håp var knust til smått som gruset

på denne fine cirkelvei, de la

omkring det drømte, store rosenbedet

den første sommeren de eide stedet.

De husker byggetidens store stunder,

fra første spadestikk til kranselag —

hver plankes vekst var dem et nytt vidunder,

en tone i en sang hvert hammerslag!

For skjønt de lenge vilde skylde meget,

så var dog dette huset deres eget!

Den siste dag… Hvem glemmer vel den første

da huset stod der ferskt og furuhvitt

med vegger, kvaesprukne, oljetørste,

og vindusruter, stiftet, uten kitt!

På taket var det bare tjærepappen,

en stige av non bord var kjøkkentrappen!

Uferdig ennu, ja, men dog en bolig,

og resten kunde man ta fatt på selv.

Og for sitt eget er det nært utrolig

hvad man kan gjøre på en liten kveld.

Et svare slit, javel, men moro var det!

Hm — rart å tenke på at banken tar det…

Her var det grønt, og her lå fete jorden

og bare ventet noen skulde så,

og her var sol og utsikt over fjorden,

og plass for veslegutt å tumle på.

De gikk med nesen pekende mot skyen

og snakket vondt om gatene i byen!

Og huset vokste under deres hender,

fikk maling, tegl på tak og kjøkkengang —

og riktige og støe regnvannsrenner,

som vannet sprang i med så frisk en klang!

De tenkte glade, når det sang i zinken,

på jordens grøde: velbekomme drinken!

Og rundt om huset blev det snart en have

med grønnsaksenger, blomster, spinkle trær.

Det var som om de fikk en kostbar gave

den gang de høstet inn de første bær.

Og for en middag, da de første små poteter

av egen avling var blandt bordets hemmeligheter!

Så lyse minner! — Men hvad kan det nytte

å drømme mer. For ingen undre skjer.

Nu mørkner det. Imorgen må de flytte.

Her har de ingenting å gjøre mer.

Og tause, trette står i husets skygge

to mennesker, som aldri mer vil bygge.

Den nye dressen

Det er ikke vår mer enn en gang om året.

Det er ikke hvert år en kjøper sig dress!

Han står foran speilet og klør sig i håret

og trekker i jakken og maler på låret

og ymter en tvil om at tøiet er tess.

For klæsjøder bør en behandle forsiktig

og ikke gi skinn av man liker et plagg!

Han syns den er dyr, og han vet ikke rigtig…

Og egentlig er det jo ikke så viktig…

Men hele hans sinn har forlengst firt flagg!

Og endelig får han et avslag i prisen

som nok er beregnet på prutningsmonn!

Da smiler han hemmelig: Heldige grisen! —

Og sier sakkyndig til ekspeditrisen:

Jeg synes den heller bør pakkes inn sånn!

Og hjemme har moren og broren og faren

beundrende kringsatt den blendende fyr!

— Ja, snittet, sir moren, men kjenn på den varen!

— Og slit den med heisa, men pass på å spare ’n,

sir faren: for jamen er ’n temmelig dyr!

Så slentret han ut til den hardeste prøve,

for nede i porten står en han har kjær…

Men piken hun flyver i fryd mot sin løve

og gir ham et kyss han har trodd han må røve,

og hvisker: — Så fryktelig fin som du er!

Gartnerløkka

Der lå en pjokk og lukte

i turnipsåkerns gress.

Han hadde ingen lue

og ikke noen dress.

Han hadde bare bukser,

og de var lyseblå.

Og denne enden var det

som sola skinte på.

Han lå på alle fire

med fjeset vendt mot jord,

for det var flust med ukrutt

og åkern var så stor.

Og den må slite orntli

som driver på akkord

og har som mål i livet

å kjøpe sig en Ford!

Han hadde bare bukser

med hyssingseler til.

Og ryggen var som kobber

med glans fra solens ild.

Han løftet undertiden

en liten jordsvart hånd,

strøk håret vekk fra pannen

fordi det klødde sånn.

Men det var midt på dagen,

og solen strålte hett.

Og åkern var så diger.

Og pjokken var så trett.

Han gjespet langt og lenge

og sovnet slik han lå.

Og solen skinner vennlig på

en ende, lyseblå!

Eventyr på vestkanten

I denne gaten har jeg aldri følt mig hjemme.

Dog nu ved solnedgang er alle ting så pene,

så sky og vare, liksom så lett å skremme,

og én må næsten hviske: Kjære vene…

De store, fredelige, gamle trærne

står stilt på vakt omkring de hvite huser

bak lave trestakitter, bygget for å verne

mot andre egnes luskebjørn og buser.

En liten jente stabber om og preker

alvorlig med sin dukke i en have.

Men straks hun ser mig gir hun slipp på sine leker

og rekker mig en skjønn og utsøkt gave:

sin varme, lille hånd igjennem gjerdet!

Hun smiler bredt: Jeg heter Else, jeg,

og er prinsesse. Men jeg syns at du skal være

en gutt som kommer for å frelse mig!

Jeg har vært innestengt i berget lenge,

og trollet er så vemmelig og stygt så!

Men du vil sikkert gi det lærepenge,

det har jeg hele tiden stolt så trygt på!

Ja, hugge av det hodene og fri mig!

Da får du styre over halve riket,

og er du flink, vil kongen sikkert gi dig

sin største skatt, sin egen lille pike!

Hun strekker sig på tærne, mens hun griper

med søte fingre om stakittets stenger.

Slik står hun i en fangedrakt med striper

av sol og skygge: Hit, og ikke lenger!

Jeg føler jeg må gi mig til å snakke,

og sier det skal være mig en ære

selv bortsett fra den flotte karrière

hvis bare min prinsesse tar til takke!

Da hører jeg en kvinnestemme skingre!

Og Hennes Høihet sukker: Det er Lise…

Og fort og motløst slipper hennes fingre

sitt grep i gjerdet: Jeg må inn og spise —

og ikke kan jeg komme ut mer heller,

for før jeg legger mig så skal jeg bade……

— De store, blåe øine fylles av farveller:

å, ingen makt på jord kan frelse henne fra det!

Stjernen

Her er grensen, sa de andre,

lenger kan vi ikke nå.

Ikke nytter det å vandre

i det blå!

Nei hvad gagner det å kjempe,

når vi er så bittert få?

Vi får ta det mer med lempe,

blir vi mange, kommer råd.

Blir vi mange, kommer tiden,

da vi enkelt får vår rett.

Ikke nu, men siden, siden

går det lett! —

Og de gjorde holdt og spente

av sig belte og gevær:

Vi får slå oss ned og vente

til vi blir en mektig hær!

Og de satte sig og hvilte

de fornuftige og grå.

— — Men det var en flokk som smilte

mot det blå!

For bak grensen i det fjerne

steg vidunderblank igjen

deres egne, høie stjerne,

og den vinket sine menn!

Ja, det var en flokk naive,

som hvad enn der skulde skje

måtte sette ut i livet

sin idé —

og som tross i alt som stengte

brøt sin vei mot stjerneland!

For å nøies med å lengte

er det somme ikke kan.

Kveld

Desemberkveld.

Grått i min gate. Grått i mig selv.

Faen til stell!

Der finnes da syngende byer på jord

med gater i varme og farver og lys,

som ligger og stråler: Velkommen tilbys!

— Og så skal jeg bli her langt oppe i nord!

Der sniker en het melodi

hitut fra en skummel kafé.

En kvinne glir langsomt forbi.

Et blikk og et smil. Kan jeg se?

Åja, jeg kan se og forstå:

hun koster et glass og litt fest.

Men det er en drøm i det blå

for én som er herjet og grå,

og det skjønner hun kanskje best.

Jeg møter en gamling i filler,

som engang var vidtberømt spiller

på lire i gårdene her.

Han stanser og ber mig å gi

ham noget til nattelosji

i huset til Frelserens hær.

For brisken til frelsesarméen

er alltids litt bedre enn sneen!

Han hilser mig dypt, da han får

og kaller mig: høiedle herre! —

og synger en marsj der han går…

Alltid har noen det verre.

Fred på jord

Så blev det da jul som det gjør hvert år,

og julefest holdtes i hver en gård

så langt som den hellige kristenhet når.

Og ribbe og surkål og øl og dram

man åt og drakk for å ære ham

som fødtes i armod og døde i skam.

Og prestene gjentok de eldgamle ting.

Men noe var nytt. For med radio kring

blev talene sendt — som på engleving!

I eteren bruste velsignede ord

som dengang da hyrdene hørte et kor

der sang det utrolige: Fred på jord!

Fabrikkherren likte det bibelsted

og tenkte på: hvordan slå lønnen ned

og likevel sikre sig arbeidsfred?

Politichefen syntes det også var godt,

og gudskjelov hadde han nylig slått

et oprør til jord og bragt statsskuten flott.

Rebellene satt nu bak lås og slå

og hadde det fredfullt og ventet på

den dødsdom de alle var viss på å få.

Og forsvarsministeren følte sig vel

som aldri tilforn noen julekveld.

Hans virke for freden var kronet med hell.

For fredsgarantien er vebnet makt.

Og den skulde ingen få ødelagt

med vennskapstraktat eller avrustningspakt!

Og utenriks-statsråden var også glad

at freden var innført så fort og bra

i Samoa og Nicaragua.

De innfødte truet med litt av hvert,

men heldigvis hadde en giftgass-ekspert

til advarsel gitt dem en kraftig snert.

Hver eneste sjel i vår kristenhet

blev løftet på bølger av kjærlighet!

For fred er det beste — som alle vet.

Men alle de drepte på ærens mark

de utstøtte bare et uhørlig hark,

og hemmelig gav de hverandre et spark.

Under Arc de Triomphe lå en ukjent soldat.

Han snudde sig ikke. Han var vel for lat.

Og hadde så ofte hørt lignende prat.

Arbeidsløs jul igjen

Ifjor fikk vi tyve kroner.

O jule-idyll!

Hvor gode var ikke de herrer ifjor

for Frelseres skyld.

Ifjor fikk vi tyve kroner

å feire hans komme med.

Det skjærer dem ennu i hjertet

å tenke på det:

«Det var å sy bløte puter

til dranker og dovenpels.

Iår må vi handle med Kristus:

Gå ut og frels!

Ja, lader oss alle bede

om iver og styrke fra Ham,

så ikke vi frister en eneste sjel

til last og skam!»

Ifjor fikk vi tyve kroner

til måltid og juletre.

Iår har vi bare det glade budskap

å trøste oss med.

Men skulde de herrer forsøke

enn mere å frelse oss —:

Å, måtte vi ligne den røver på korset

som døde i naken tross!

Den nye kamerat

Den unge, lyse gutten der, som står

og tar imot ved høvlen, er han ny?

En ganske fersk en, ja. Han kom igår

fra landet. Kan vel se at han er sky!

Han tar imot de gule, glatte bord

og stabler dem, litt handløst, til en bør,

urolig, når han føler noen glor —

han har vel bare lagt op bakhon før.

Hans hår er lyst som gyllen høvelspån

og luggen vilter, ingen oljesveis,

og mørkebrunt og rødt er fjeset på ’n,

ja rent som strøket med mahognibeis!

Han er visst lei sig. Det er ikke godt

å komme rett fra skau og fuglesang

og inn i slikt et støvet mørkekott

med sånt et helvetesleven dagen lang.

Men ta det rolig, kamerat. Det går!

Snart er du like bleik som en av oss.

Og du vil rase over dine kår —

bli like rød som vi av hat og tross.

Men du vil også skjønne, kamerat,

at gjennem denne skapende fabrikk

går veien til vår drømte nye stat —

vårt arbeids republikk!

1. mai på Karl Johan

Det var her vi engang gikk

som den første lille klikk,

spyttet efter, geipet av og spottet.

Tenk å optre som en tolk

for det gråe smalgangsfolk,

her på selve veien op til slottet!

Og den røde klut vi svang,

og den stygge råe sang —

fy, så frekt og gyselig og fjottet!

Men vi gikk, vi gikk nå lel,

for vi visste det så vel:

denne gaten har jo alltid med sin tunge

villet kverke alle dem

som har pekt på veien frem,

alt det nye, alt det gryende og unge.

Og vi tviholdt på vår sak

for vi visste godt at bak

skulde engang store massers fotslag runge.

Og vår tro var smittsom, den!

Vi kom stadig fler igjen.

Det var mer enn dagens sut

som bandt oss sammen.

Grå, det var vi visstnok, ja

men det grå kan være bra

når der luer røde drømmer under hammen!

Opgjør

Om ditt hjerte ikke skjelver, når du hører våpenlarmen,

der du sitter ved din pult og skriver tall og teller gull —

om det ikke driver blodet til en storm som svir i armen,

er det ikke mere verdt enn en tiøring med hull!

Om du ser på likegyldig, når ditt flagg fra unge dager

bæres frem i kamp av nye, unge menn —

da har hjulet i dig stanset og fått rustent kulelager.

Ingen kraft på jord kan svinge det igjen.

Om du aldri tar dig selv i at du plystrer på kontoret,

når en fjern, begeistret oprørssang fra gaten når ditinn,

mens din chef med gift i smilet applauderer dig og koret,

men det vedblir med å tone ennu lenge i ditt sinn —

Om du aldri noen aften søker hjem til gamle gater,

hvor din kamplyst engang flammet høi og vill —

om der ikke finnes svarte, svære gårder som du hater —

da har gråe plikters silregn drept din ild.

Om du leser i avisen din hver dag ved frokostbordet

at folk rundt jorden dagstøtt går i kamp for drømmens skyld,

og du ikke som en hvisken gjennem sjelen hører ordet,

som befaler dig å våkne før du drukner i idyll —

Kan du aldri øine stjernen over vanens ulne tåke,

den som skinner mot vårt drømte nye land —

å da duer du til intet. Bøi din nakke under åket!

Ut i samfundssumpen, pløi den rand for rand.

Om du mildt ironisk svarer, du er ferdig med å drømme:

det får bli en sak for andre som har bedre lyst og tid,

for en voksen mann med ansvar, han må holde sig i tømme,

han må henge i for landet og familien sin med flid —

om du sier at du slet dig op fra bare visergutten

det får andre også gjøre som vil op —

det er slutten, kjære venn, ja det er punktum for disputten.

Du er avdød, skjønt du spreller med din kropp.

En sørgelig vise

I sekretariatet

der kan de dyktig prate.

De har slik sympati

når tungen er på gli

med modig kamp og dristig tross

og vil så gjerne lede oss

i sekretariatet.

I sekretariatet

der er de ikke late.

Å nei, de henger i

med innbitt energi

og skriver i en protokoll

protester imot tvang og vold

i sekretariatet.

I sekretariatet

de dyrker klassehatet.

Der vil de oss befri

fra nød og tyranni

og avgjort sette makt mot makt.

Det er så sant som det er sagt

i sekretariatet.

I sekretariatet

de ligger ansvarsflate

og undgår bryderi

for landets industri.

Slik kryper de på maven frem

og fører kamp med fynd og klem

i sekretariatet.

Svar

Tvers igjennem lov til seier!

Ikke går der andre veier

til vårt drømte, frie land.

Før vi tramper ned og skaffer

vei i lovens paragrafer

er vi treller alle mann.

La dem rase. La dem true.

Ikke vil vi la oss kue,

svarer vi dem koldt og kort.

Om I bjeffer, om I snerrer,

ennu er dog, høie herrer,

våre henders arbeid vårt.

Ennu er en streikebryter

fredløs niding tross han nyter

vern fra selve kongens råd.

En forræder kaller vi ham,

tross medaljen I kan gi ham,

med samt ros for tapper dåd.

Før vi tramper ned og skaffer

vei i lovens paragrafer,

er vi treller alle mann.

Reis all kraft som klassen eier!

Tvers igjennom lov til seier!

Støtt oss den som kan!

Arbeider til arbeider

Vi er av samme ætt. Og samme kår.

Vi høster alltid mindre enn vi sår,

så lenge det er fienden som rår.

Vi er av samme ætt. Og i vårt hat

til borgerdømmets råtne fortidsstat

er vi fullkomment like, kamerat.

Vi er av samme ætt. Den samme hel

vil trampe både dig og mig ihjel

såsant vi taper trossen i vår sjel.

Vi er av samme ætt. Og samme tro.

Fra hjertet ditt til mitt en drøm slår bro,

en drøm om landet der vårt folk skal bo

engang når ørkenen er tilbakelagt

og vi er sterke som vår overmakt

og alt skal bli som vi har forutsagt!

*

Nuvel — hvad så, om jeg er kommunist,

du tranmælit og han er sosialist?

For frender, frender er vi dog til sist.

Så still dig ved min side, kamerat.

Nu gjelder det å slåss for hus og mat

og ikke nøie sig med vakkert prat.

Et pust i bakken — var det så de sa?

Den fete trenger kanskje puste ja,

men ikke den som daglig magrer a’.

Nu gjelder det å verge våre hjem,

ja våre barn og kvinner imot dem

som plyndrer flittig, der de rykker frem.

Hvis ikke blir vi enige om det,

da kan vi snart begynne alle tre

å pelle filler, eller gå og be.

*

Og vi har frender rundt i alle land.

De roper: kjemp så trossig dere kan,

så hjelper dere oss å holde stand.

Det ropet høres over alle hav.

Fra himmelskraperbygg og gruvens grav

flyr over jorden dette enkle krav.

Fra dem som sliter med den svarte muld

og dem som maler storbykvernens gull,

fra hytte, murstensgård og fangehull.

Hør brølet fra den gule Kinamann:

Nu vil han råde i sitt eget land!

O City se — imperiet står i brand.

Så la oss svare vi som Russlands frie menn:

Vi er av samme ætt. Til kamp for den!

Og uten vakling, uten «om» og «men».

Langt borte

Av et brev til en venn i Moskva.

Det hviner gudsjammerlig i mine strenger ikveld!

— Nei, le ikke, Grisjka, du skjønner det inderlig vel —

det er ikke bare en lyrisk betont bagatell

å være så langt, langt borte fra revolusjonens by

den dagen I fester for oprøret, frihetens gry,

da drømmen blev virkelighet, vidunderlig håndfast og ny.

Jeg synes jeg ser eder, venner, I smiler forundret og gla:

er det virkelig så lenge siden, så mange år siden da!

Det kostet en hårdnakket kamp… Men den endte da sandelig bra!

Jeg synes jeg ser eder, venner, hvor ranke og vakre I går

til møtet på Krasnaja-plassen, hvor millionmassen står

og stamper i sølen, for kaldt er det så det forslår!

Men i deres hjerter: en stor og høitidelig ild!

Og i deres øine: et gjenskjær, et skinnende spill!

— Så bruser en kampsang, begeistret og vill!

Et havsus, som stiger om Kreml og høit om det flammende flagg,

hvis stand I har plantet så fast i fabrikkenes slagg

at duken kan stryke med trygghet de drivende stormskyers ragg!

Åja, du forstår det nok, Grisjka — det er ikke mere å si.

Jeg elsker det seirende folk. Det har kjempet sig fri.

Det har mot, det har tross, det har tro. Og det har ikke vi.

— — — — — — — —

Jeg synes jeg hører dig: Alle skal gjøre sin plikt,

noen skal banke en stripet, og organisere og slikt,

og noen skal kristre plakater og andre skal pusle med dikt.

Morgenen

Jeg våknet ved et sprøtt og vennlig klokkespill

og trodde ennu det var drøm, så skjønn var lyden!

Men gjennem vinduet strøk vinden sommermild, —

i horisonten rødmet tusen rosers ild

bak havets vide blåe plen. — Jeg var i syden!

Så ofte har jeg våknet op ved gatelarm

og sett en gusten tåke gråne mot min rute —

den kjente hverdags hilsen, ynkelig og arm!

Hvad under at jeg nu blev lykkelig og varm

og sprang langs stranden ut på pynten ytterst ute.

Og da jeg stod og så de fjerne rosenglør

slå ut i gylne flammer og bli dagen —

da følte jeg mig som en annen mann enn før,

lik en som nylig har slengt av en plagsom bør

og puster ut og retter ryggen efter plagen!

Jeg var blitt fri. Mitt liv til nu var kastet av —

mitt liv i svarte gater i en by, hvor skodden

i lange måneder står kvelende og lav

og der var tusen mil fra gatens murstensgrav

til himmelen og havet her om odden!

Mitt sinn lå nytt og glitrende og blindt og blått

og løftet sig mot sol og sank igjen som havet.

Og mismot, kulde, tvil og bitter spott,

og alt som har gjort livet svart og grått

var dypt og godt på havets bunn begravet.

Violinen og larmen

Hver aften når skyggene stiger langsomt mot husenes tak

til tegn på at solen går ned langt ute hvor skogene suser —

lyder en fjern violin, og skjønt den er ensom og svak

har den en hemmelig styrke som dypt under tonene bruser.

Jeg vet ikke hvem det kan være som spiller hver eneste kveld

i huset derover — kanhende en bortkommen drømmer,

som sitter alene og ung i et ødslig og koldt hotell

her inne i byen, hvor livet i gatene strømmer,

i svimlende hvirvler, med hissig og huiende larm

fra høibane, biler og trikker, så gårdene murrer og dirrer

og luften er fylt av enhver mulig lyd for alarm,

fra skrikende menneskestruper til motorsirener som svirrer!

Men skjønt violinen er ensom, lyder dens gylne røst

forunderlig ren gjennem larmen — en sang fra en fremmed stjerne!

Og alltid bevinger den sinnet ved varsom og lokkende trøst

til flukt mot det store og stille og gåtefullt fjerne.

På stranden

Barnet springer på stranden

og plukker kulørte stener

og vraker en sten for en annen,

fordi det opriktig mener

at den det fant sist er den peneste

og glatteste og reneste!

Gamlingen rusler på stranden,

så kroket av oldingplager.

Han stanser ved barnet i sanden

og tenker på livets dager,

og tenker som så, at hver eneste

engang har vært den peneste.

Granada

Jeg møtte vårens engel i Granada.

Og godt det er å minnes hvad som skjedde

når høsten kommer, dagene blir sorte.

Jeg fikk en gave. Så var synet borte.

Og palmer suste, epleblomster snedde,

og breen skinte i det blå Nevada.

Ved elvebredden drysset blomstersneen

fra epletrærnes skoger over vannet,

så elven fløt så hvit igjennem landet,

som om den ennu bar på sne fra breen

høit oppe i det fjerne, blå Nevada.

Langs veien løftet palme efter palme

på sine høie kroners kapiteler

den blanke himmelhvelvings solblå buer.

I havet blusset liljers gule luer

som offerlys, og alle blomstersjeler

sprang ut og glødet under vårens salme.

En liten jente danset under trærne

med begge hender fulle av violer

som raktes mig, så jeg fikk lukte på dem —

og siden lo hun at jeg kunde få dem.

Og under luggen strålte to små soler

i giverglede, der hun stod på tærne.

Jeg tok om hennes lille runde hake

og ønsket henne lang og gyllen sommer

når engang blomstersneens dage ender.

— Nu bærer du en vår i dine hender

og gir den glad til hvemsomhelst som kommer.

Må livet gi dig tusenfold tilbake.

En liten sydfransk fiskerby

Om natten mørkt som i en sekk.

Men morgnen er en gyllen flom

som kommer brusende og bred

og skyller natten vekk!

— Og hvad man får å se?

En liten vik med vinberg om

og fjerne fjell med sne.

Langs stranden skinner hvite hus

med røde taksten på

og vinduslemmer blå.

Og byens sang

er klokkeklang

og muntert bølgebrus.

For havets lange bølger går

fra himlens rand til strandens grus.

Og utpå nordre pynten står

et gammelt grått, arabisk tårn,

så tungt og trygt og fast iår

som noengang tilforn —

men klokkespillet knirker litt

og angir tiden nokså fritt.

Har byens gater rennesten,

så er det sjelden mer enn én.

I den blir alskens avfall lagt,

så gaten får en selsom prakt!

Og da der ikke fins kloakk,

blir stanken nokså sterk —

skjønt byen har jo, gudskjetakk,

sitt kommunale renholdsverk

av bikkjer, katter, høns med mer,

som sluker alt de ser.

Her lever man så jevnt og bra

og uten hodebry.

Man eter brød og frisk sardin

og drikker vin —

hvad mere vil man ha?

Voilà:

En liten sydfransk fiskerby!

Og våren er forlengst begynt

engang i januar.

Det grønnes lyst på skrent og pynt.

I vinjene går folk og spar

og klipper druestokken fri

for tørre kvister fra ifjor,

så ikke den skal hindres i

på ny å vokse vid og stor!

Med varsom omhu, kjærlighet,

må vinen pleies, som man vet,

fra stokken står i sten og jord

til flasken gløder på vårt bord!

Men selve byen lever av

det rike Middelhav.

Er været godt, så er man på ’n

om morran klokka fem.

Men ellers snur man litt på skrå ’n

og vender nesa hjem.

Mistralen er en solskinnsvind,

men Gud, hvor vilt den styrter inn

fra åpne havet her!

Når sprøiten står om rev og skjær,

da tar man det med ro.

For fisken blir nok der den er

en måned eller to!

Som oftest er man fullt i sving

fra tidlig av på byens strand.

Det går som lek og ingenting

å lage alt i stand.

Og skøitene de tøffer ut

med motordur og bølgesprut

og setter garn for sildestimen

i solgull-timen!

Mens lyset glitrer over hav

går silden i sin massegrav

og henger der og glitrer selv

med sølv i milliarder skjell.

Og byens liv det går sin gang.

Men formiddagen føles lang

for gamle folk. De rusler hen

på moloen og speider ut

og tenker på da de var menn

som stevnet inn for vindspent klut!

Montru hvad fangsten blir idag

for sønnens fiskerlag?

I kimingen det første seil —:

Hun der er sikkert nok «l’Amour»!

Og kikkerten går rundt på tur:

Nei, gamlingen tok ikke feil.

Snart stryker hele flåten inn

i formiddagens pålandsvind.

I vikens gap slås motorn på,

og skøiten styres rett på land,

for stranden er så jevn og skrå

med dyp og florfin sand.

I samme nu er fisken øst

i kurvene og dekket pøst

og båten halt på land

av cirka femten mann!

Så stimler byens koner til,

og snart er hele kjerring-hurven

forsamlet rundt om fiskekurven —

og skyllet, veid og lagt i is

blir dagens fine, blanke sild

kjørt bort i vogner kassevis.

Og alt er sang og spøk og spill!

Selv stedets gamle, trinne pater

går smilende omkring og prater

med sine flinke sognebørn,

som varmer sig i solens ild

på stranden efter dagens tørn.

Et sydens fiske: næsten lek

med latter, skrik og mye prek.

Så er den også lett og fin —

en munter liten lekkerbisk

og ingen alvorsfisk

den lille sølvsardin!

Russisk riviera

Vi bilte en glohet høstdag

op fra det indre Krim.

Herjet av sol lå jorden

rynket og tør og grøm.

Langs veien lå tykke støvet,

som rim på det brune løvet,

og gresset i grøften stod brent og rødt.

Det var som om alt under sol var dødt.

Kjørte vi mange timer

gjennem det øde land?

Vet ikke. Alt jeg husker

er at vi ønsket vann!

Og luften sprang gul av hete

på motor-exhaustens væte

og slukte den melkeblå sure røk

så støvet og skitten av veien føk!

På toppen av fjellets skråning

stod der en høi portal.

Og på den annen side

måtte der være en dal —

for veien forsvant i porten

med støvet og hestelorten,

og alt hvad vi så var et himmelblått

kvadrat i en ramme av mørkegrått.

Så gled vi igjennem porten — — —

Å, for et eventyr:

skrånende ned i dypet

den russiske côte d’azur!

En glitrende morgengave

fra solen og Sortehavet

med kilder, som rislet med latter og sang

og haver, som nedover skrentene hang!

Fjernt nede gikk strandens linje.

— Men, hvor er havet blitt av?

Alt dette blå er jo himlen,

ikke Det sorte hav!

Akk nordbo, i solparadiset

der skrøner man nok på det viset.

Man vet ikke forskjell på ondt og godt,

og heter det sort, er det sikkert blått!

Ja, sandelig var vi Syden!

En hilsen, o pinje, fra nord,

fra treet som nu står og bier

på sneen — fra granen, din bror!

Vær hilset, blå hav, fra en fetter,

som tordner i stormsvarte netter

og raser mot vintrens lange savn

og lenges avsindig til solens favn!

I bakkene langsefter veien

sprang unge og slanke svin!

Og ute i vindrueberget

lå piker og sanket vin

med solblink i saftvåte tenner

og vinket med jordbrune hender!

Vi drakk i en kro et glass vin — og ett til

og Krimskaja Vina er is og ild!

Og høit på en stupbratt klippe

— en virkelig skriftklok plass —

der hadde man reist en kirke,

et strålende gudspalass

med kupler som gylne pokaler,

der raktes mot verdens befaler,

at druen må fylles med solens saft

og evig bevare sin underkraft!

Og ødselt og lunefullt dristig

var fagre, fantastiske slott

blitt bygd på de steileste tufter,

hvorhelst, blott de tok sig ut godt.

Langs stranden lå hvite små byer

som lette, forankrede skyer

bak mørke cypresser i fornem ro —

de trærne har sikkerlig adelsblod.

Så fjellfin og havfrisk var luften —

den suste forbi oss som sang

og lekende klimpring på strenger

og klokker med gullplateklang!

— Tartarer med trekk-okser snilte

sig tungvint forbi oss og smilte

og nikket med blankpus’te kobberfjes

og kunde da utenlandsk: Oui — og: yes!

— — — — — — — —

Om aftenen: fremme i Jalta,

den syngende, leende by.

Og straks var vi hjemme i Jalta

og hevdet vårt vikingery.

Ohoi, hvor en murer fra tigerstaden

erobret seg blikke på strandpromenaden!

Så var han da også en seks fots kar

med håndlanger-trenede skulderblar!

Ja, strandpromenaden i Jalta,

hvor finner man maken på jord?

På landsiden nattdunkle havers

hett duftende tropiske flor —

på sjøsiden plamer av vannsprøit

som foldet ut viftene mannshøit

og felte dem ned over gatens sten

med regnbueglans der en gasslykt sken!

Og alle de vandrende vekster,

de praktfulle pikene der!

Det strålte og funklet av blomster

i lyktenes flimrende skjær

og skar én i øinene næsten…

— Forøvrig har Saga glemt resten!

Men hundrede nordiske døgn for én natt

der syd, når cikadene spiller i kratt!

— — — —

Vi skumpet på vogner med soltelt

igjennem en morgenblid by,

som møtte med munnen vidt åpen

til sang mot det smilende gry —

et mektig og mesterlig opus

med alt — ifra krigshyl om skopuss,

de badendes latter og bølgesprøit

til sus i cypresser og fuglefløit!

Vårt mål var et Soria Moria,

men ikke i Berget det blå

langt bortenfor solen og månen,

dit drømmene alene kan nå.

Vi kjørte et par kilometer

en vei uten hemmeligheter,

og der lå Livadia, tsarens palass,

på høiden med lynende vindusglass!

På avstand tok slottet sig ut som

et kongelig tillukket sted

med skinnende marmorfasader

i fjern, majestetisk fred

bak veldige vindruemarker

og dype akasieparker.

Å Russland, han var nok en kostbar kar

å holde på ferie, din «lille far»!

Men eventyrskjønt blev vi mottatt!

For der vi kom skranglende op

alléen på verkbrudne vogner,

en formelig askeladd-tropp! —

fløi keiserens kåpe i været

på taket som flagg til vår ære,

iallfall var silken brodert med gull

og purpurgløden var underfull.

Og ute på tunet var samlet

en skare almindelig folk,

som hilste os armen av skuldren

og ivrige huket vår tolk

og sa, at de fremmede måtte

betrakte sig hjemme på slottet!

Vi fikk deres håndslag, vi så deres klær:

vi var nok blandt feller og frender her.

Hør dét, pessimister, som mener

at verden går langsomt frem:

fem hundrede fattige bønder

har kursted og hvilehjem

i tsarslottets haver og saler,

hvor før slike grove vandaler

kun spøkte i keiserens mareritt

som grinende djevler: Er dette ditt?

En skjønnere, edlere hensikt

har Krimlandets solkyst fått

nu folket har tatt den til eie

og bor i dens rikmannslott.

— Jeg husket med ett den annen

vidunderlig solblå stranden

hvor slitne i vesteuropéisk forstand

kan hente sig helse: i Nice og i Cannes.

Jeg syntes jeg så croisettens

frekt brusende påfugle-hær

hvor ingen vil være no mindre

av fødsel enn millionær:

akk, hvor de er nedbrutte efter

den tid de har brukt sine krefter

til noe så hårdt som å høste profitt

og påse at treller og trekkdyr har slitt.

Men faen i Middelhavsstranden

og hele dens kytende kor! —

Vi hilser dig stolt og ærbødig,

erobrer, vår russiske bror.

Til lykke med hvilen og kuren

og pleiersken, mor din, naturen!

Vi vet at der her produseres kraft

til never på brukbare skaft.

Innhold

På stengrunn

Storby-natt

Fedreland

Ættens sang

Hjemvé

Bekjennelse

Ridderslag

Løfte

Mesteren

Arbeidsløs jul

Sommer-skoft

Akrobaten

Mannequin

En eneste sang

Radio

Refleks

Barnet spør

Askebeger

Haven

Bestefar

Sang til jorden

Bjerkene ved Nybroen

På gjensyn

Nr. 13

Gategutt

Flaggene

Stamtre

Kjærlighet

Påske

Middagssol

Midtsommerdag

Beleiring

En passant

Verset

For lenge siden

Den lange taushet

Møte

Somren

Hverdag

Rivalen

Ved Porten

Mot Vest

Morgenland

Sykkelstimen

St. Pauli – Hamburg

Morgen mot Russlands grense

Moskva

Kampen mot City

Engelske socialister

Rakosi

Revolusjonens røst

En vise om Kinabarna

Reiseminne

Blått og gyllent

Arbeidersken

Med en pakke hjem

Soldag

Isvostjik

Fanen på Kreml

Blomsterterrassen ved Nr. 19

Hverdagen

Midt i byen

Gassklokken ved Nybroen

Colosseums åpning

Arbeids-slutt

Paula

Soria Moria

Tilbake til livet

Viggo Villmann

Kalsen

Jeg hadde tenkt

Ved bålet

Ta det rolig

Huset

Den nye dressen

Gartnerløkka

Eventyr på vestkanten

Stjernen

Kveld

Fred på jord

Arbeidsløs jul igjen

Den nye kamerat

1. mai på Karl Johan

Opgjør

En sørgelig vise

Svar

Arbeider til arbeider

Langt borte

Morgenen

Violinen og larmen

På stranden

Granada

En liten sydfransk fiskerby

Russisk riviera