BERNT LIE

Svend Bidevind

Om denne boken

Denne eboken er basert på femte opplag av boken, utgitt av H. Aschehoug & Co. Forlag, Kristiania i 1911. Kildeutgaven er hentet fra http://www.bokhylla.no.

Vignettene er tegnet av Jacob Sømme.

Korrektur og omforming til ebok utført av Lars Næsheim. Enkelte trykkfeil i kildeutgaven er rettet, forøvrig er tekst og oppsett beholdt.

Boken kan fritt distribueres så lenge det ikke tas betalt for det.

~30 feil rettet opp, både fra OCR og i forhold til originalen. Fullført innsetting av sperret skrift, og erstattet med kursiv. Illustrasjoner overført til SVG-format. “Aa” erstattet med “å”. Kontrast i omslag forbedret.

Denne utgaven lagt ut 3. mai 2014.

SVEND BIDEVIND

Omtrent i midt klassen sat Svend Bidevind.

Fra måned til anden, når hovedkarakterene regnedes ut, og nummer gaves derefter, flyttet han kanske en plads op eller en plads ned, — i midten omtrent blev det.

Han kom ind på skolen i 3dje middel, og noget særlig rart var der ikke ved ham, uten at han talte et andet sprog end her i byen; han kom nemlig fra en by sørpå, hvor de skarret på r’et. Og så hadde han for vane, når han sat og hørte efter, at lægge hodet over på skakke og se på den som talte, bare med høire øie; med det venstre så han ret i sin egen næserot.

—Seiler du altid slik for bidevind, du Svend far? spurte adjunkt Svenningsen en dag og apet efter ham, — og dermed het han Svend Bidevind for al sin tid.

En ganske almindelig gut forresten, midt i klassen. Der blev ikke lagt mere merke til ham end til de andre dernede på mellembænkene, de jevne middelveisfarere mellem elendigheten — sekserne og prylene — nedenfor og herligheten ovenfor blandt de kappestridende dukser. Nærmest var det slik at lærerne ikke likte Svend Bidevind. Der var noget eget ugreit ved den gutten, og en doven hund var han såvisst! Der var tegn nok på evner langt over midten av klassen; det formerkedes tit nok, når det gjaldt begripelsen og ikke netop læsningen, at den gutten skjønte både fort og godt. Men leksene kunde han aldrig mere end så halvt om halvt — og knapt nok det.

—Ja du har det så’n på et skipperskjøn, du Svend far, sa Svenningsen, — det kan være bra nok på styrmandsskolen kanske, men her duer det ikke, min ven!

Og så fik Svend Bidevind sin vanlige karakter, som var 2,5, men oftest med et ærgerlig slængord efter sig, når han gik nedover med karakterboken:

—Egentlig skulde du ha blank 6, for det duer ikke et gran, det du farer med her!

Hvad der ærgret dem — lærerne altså — mest ved Svend Bidevind, var at han aldrig vilde stå ved at han ikke kunde noget. Stod der ingen anden utvei åpen, var han evig fuld av undskyldninger, hvorav han sendte den ene frem for sig efter den anden som en feltherre sine hærlinjer indtil sidste reserve. Så hadde han tilfældigvis fåt vite gal lekse igår, — så var netop dette blad ute av boken hans, eller han hadde en ældre utgave, hvor det stod anderledes; så brukte han bok sammen med sin søster, som hadde lagt den igjen på sin pikeskole osv. osv.

—Brukte du hodet dit så godt på at lære dine ting som på at lage dig undskyldninger, så kom du langt, du gutten min, sa overlærer Bugge.

Ellers prøvde han på mangfoldig vis at vinde sig utseende av at han jo egentlig kunde det så udmerket — at det bare var så rent — hæ — svineuheldig, at han just nu stod her og glemte det! Ja, alt måtte de tro og tænke, bare ikke det som var den eneste, reneste stadige sandhed, at han ikke hadde set på leksen derhjemme!

Mest drev han sig med at gjette, og her var han en ren mester.

Merket han at der i timens løp var fare påfærde for at bli hørt, — enten f. eks. læreren begyndte i en viss orden efter protokollen, eller han stod for tur ifølge antallet av de ganger han var blit hørt i månedens løp, — gerådet Svend Bidevind i en fordækt, men ivrig virksomhet på sin plads. Han stablet bøker op foran sig på pulten i hele bygninger og bolverker til ly mot ransakende blikke fra oven; bakved fik han så lekseboken åpnet på gløt, og så keg og skjelte han sig under stadig vaktsomhet op mot katederet nedover siden fra det punkt hvor det kunde beregnes at den som blev hørt i øieblikket, vilde bli stanset. Skulde det så uheldigvis træffe at læreren begyndte at spasere op og ned på gulvet og indimellem pultrækkerne. så de beskyttende mure blev nytteløse, puttet han boken i et ubevogtet øieblik op under vesten, sat litt og reiste sig så:

—Kan jeg få lov til at gå i gården?

Nu, den bøn var jo vanskelig at avslå, og blev den det allikevel, sat Svend Bidevind en stund urolig, og gjentok så sin anmodning med beklemt og indtrængende stemme.

Så hadde man da en fem—syv minutters tid derute til uforstyrret studium . . . . . . . .

Langt fremover i leksen rak han jo sjelden på dette vis, og når han så blev hørt, slap den stjålne kundskap jo pludselig op. Varsomt stak han så frem et ord eller to, begyndelsen på en sætning som kunde ha sandsynligheten for sig — forsigtig anglende efter et opmuntrende nik fra katederet om at han var på ret vei, et hjælpende ord, hvorpå videre kunde bygges. Ofte gik det godt. Der var så mangt og meget et vaktsomt øre kunde lytte sig til av sandsynlighet, bare man hadde begyndelsen; om utfaldet av et slag, om et verbums styrelse efter eller imot regelen, om ja eller nei på et spørsmål, —der kunde anes så meget allerede av måten hvorpå spørsmålet stilledes! Men så kunde det jo hænde at det gik rent spillende i væggene galt. Hadde han en stund fåt læreren med sig med nik og velvillig opmuntring, — javist — rigtig Svend — præsens parti — particip ja! — og der så ved et rent vanvittig galt gjettet ord pludselig åpnedes en vankundighetens avgrund under den ulykkelige Svend Bidevind, da brøt vreden løs over ham vældigere og varmere end vanlig!

—Jeg mener du står her frækt og gjetter dig frem, gut! Jeg skal lære dig! Tror du det nytter at ta mig ved næsen, din slubbert, så tar du skammelig feil!

Og der blev juling og 4 og anmerkning i karakterboken og al ulykke over den makeløse knegt som mente at leksen lod sig gjette! Og som imidlertid lusket tilbake på sin plads efter sit nederlag med en egen lun mine av at dette uhørte jo dog hadde latt sig gjøre — ikke så sjelden!

I det store hele tat tok lærerne forøvrig liten eller ingen notis av Svend Bidevind; hadde de ekspedert ham med 2,5’eren, så de ikke stort efter ham. Og Svend Bidevind på sin side så eller hørte ikke stort efter læreren heller, såsnart „støiten” var over, og han vel var på plads uten at ha noget at grue for. Resten av timen sat han stille på sin bænk uten at gi anledning til nogenslags klage over snaksomhet eller anden „forstyrrelse av undervisningen”, som det het i anmerkningene. Mest sat han og rablet og skrev på nogen papirlapper. Undertiden hændte det jo at der forlød et barskt:

—Sitter du uopmerksom, gut! Læg væk de greiene!

Og Svend Bidevind la sine lapper bort. Engang stanset overlærer Bugge bak ham og keg over hans ryg.

Hvad er det du bestiller, gut? Få se – hvad er det du sitter og skriver?

Svend Bidevind fór op som bitt av en orm, men da overlæreren vilde ha lappen, hadde han alt lynsnart puttet den i munden og tygget den sammen i en klump.

En anden gang Svend Bidevind havde uke og leverte sin tyske læsebok op på katederet til adjunkt Svenningsen, fandt pludselig adjunkten frem et stykke papir inde i boken.

—Nei hvad finder man her! Et utrykt digt av hr. Svend, mener jeg!

Svend Bidevind blev ildrød der han sat, og reiste sig. Men Svenningsen holdt papiret høit op, la sig frem over katederet og sa:

—Det må vi høre, mine herrer!

—Nei, nei, ropte Svend Bidevind, som var sprunget næsten helt frem mot katederet, og stod og rakte hånden frem efter sit papir.

—Gi mig det!

—Gi mig det? Hvad er det for en tone! Gå og sæt dig! Og så læste adjunkten med høitidelig stemme:

Seir tilslut!

Han stod på gallionens dæk

så rank, så høi, med våkent øie

Kolumbus, seileren så kjæk,

og agterut man hørte fræk

et oprørsk mandskap vildt at støie.

Han stirret utover det vide hav,

hans bryst sig hævede og sænkte:

„Skal intet land stå frem derav?

Skal kun jeg finde her en grav

for mig og for den plan jeg tænkte!”

Men bak ham nærmet larmen sig,

de kom med dragne sverd ihænde,

„Vend om, Kolumbus! Vi vil ei

dig følge på din vilde vei,

her skal din galskap ha en ende.”

De stimlet om ham, hujed, skrek,

sverdklinger alt hans klædning rørte,

de truet, bandet, larmen steg,

Kolumbus stirret stum og blek,

som om han intet hørte.

Da smilte han med taus foragt.

da stilnet deres vilde færden,

de så ham stå med armen strakt,

—da så de, lyst av solen svakt,

en stripe av den nye verden.

— Se, se, et epos! sa Svenningsen. Alle guttene så ned mot Svend Bidevind, de fleste fnisende med hån. Svend Bidevind sat med hodet i armene, næsen klemt ned i pulten.

—En storartet digtning! sa adjunkten.

—Der var nu feil i versemålet etpar steder da! smilte Simon Selmer, duksen, fra sin førstebænk op mot adjunkten.

—Dette må man omhyggelig opbevare, sa Svenningsen på sin spotske måte, idet han foldet papiret sammen.

Da så Svend Bidevind op. Adjunkten tok det sammenlagte papir og stak det ind i sin brystlomme. Svend Bidevind reiste sig og sprang frem:

—Gi mig det: Det er mit!

—Det var dit. Nu er det mit, hr. poet!

—Jeg vil ha det igjen, skrek Svend Bidevind med gråten i halsen.

Adjunkt Svenningsen så forbauset og strengt på Svend Bidevind; slik hadde han aldrig set den stilfærdige gutten.

—Hvad er det du våger? Vil? Din vilje ligger foreløbig her i min lomme, Svend far, og der blir den liggende. Sitter du med slike uvedkommende saker i timen — jeg ser jo nok at produktet er skrevet med skolens blæk — så tar man det fra dig, konfiskerer det, simpelthen!

Da hændte der noget uhørt. Svend Bidevind stod fremme mellem de to første pulter, Simon Selmers og Anton Bechs. Da adjunkten ved sine sidste ord nikket blidt og klappet sig over brystlommen, slog Svend Bidevind av al magt næven i Anton Bechs pult, så det smaldt, og ropte med gråten dirrende i stemmen:

—Å, det er skammelig!

Adjunkten fór ned fra katederet.

—Hvad sa du? Hvad sa du, gut? han knep ham i øret.

– Skammelig, skammelig! skrek Svend Bidevind rent fra sig, mens gråten tok overhånd over ham.

Da smaldt en ørefik, en til, atter en, og for hver fik ropte adjunkten:

—Hvad sa du? Hvad sa du?

Og Svend Bidevind gjentok mere og mere skrikende sit:

—Skammelig! Skammelig!

Og det smaldt og smaldt og smaldt igjen, adjunkten slog ildrød av sinne, og Svend Bidevind ropte. Hele klassen sat som forstenet. Endelig holdt adjunkten op, slængte Svend Bidevind fra sig og så glupsk på ham:

—Nu tænker jeg du har fåt nok, din lømmel!

Svend Bidevind stod likblek, skidden av tårer med spilte, stive øine, og så ropte han, – det lød som et angstskrik:

—Skammelig!

Adjunkt Svenningsen fór frem igjen.

Da reiste Anton Bech sig på sin plads; han var klassens sterkeste gut, høi og lys. Ganske rolig trådte han ut av bænken foran adjunkten og sa:

—Det var skammelig!

Svenningsen tok et skridt tilbake og stod stum. Anton Bech så ham rolig ind i øinene; bak ham hulket Svend Bidevind. Ellers var der lydløst stille i klassen.

Adjunkten vendte sig og gik etpar ganger frem og tilbake over gulvet. Uten et ord gik han så op på katederet og begyndte at høre Simon Selmer i grammatikken. Anton Bech satte sig ned, og Svend Bidevind gik på plads.

Timen forløp dødsstille, bare med leksehøringens jevne, dæmpede ord. Da det ringte, gik adjunkt Svenningsen uten et ord, han glemte at gi lekse til næste gang.

I frikvarteret holdt Svend Bidevind sig for sig selv, unna de andre; han var rød og underlig.

Forresten holdt han sig også ellers mest for sig selv. Han hadde været på skolen i snart to år nu, og allikevel var det likesom ingen kjendte ham endnu. Utenfor skolen var han næsten aldrig sammen med klassekameratene. Han holdt sig mest hjemme i den store, gamle gård, hvor han bodde. Nogen påstod at han lekte med jenter — han hadde etpar søstre; ellers visste man på en eller anden måte at han derhjemme i gården hadde mange slags sine egne greier, som han stelte med. Nå, der var ingen som egentlig brydde sig om ham heller, eller gransket efter hvad han holdt slik for sig selv! Han var heller ikke fri for at være litt vittig av og til, vilde gjerne gi sig mine av at vite mangt og meget utenom, voksent; ikke samlet han på frimerker, heller ikke på knapper; han likesom holdt sig for god, for voksen til denslags.

Nu gik han der altså for sig selv henne ved skolegjærdet, og de andre guttene stod i klump ved gymnastiksalstrappen og snakket om ham og keg bort på ham.

—Svinagtig uvørnt gjort da! fandt de fleste.

—Digter gjør han altså, den gælningen!

—Men like i synet på Svenning da, gut!

—Uforskammet! erklærte Simon Selmer; – bare vigtigheten for det verset naturligvis, som han synes er så uovertræffelig storartet!

—Det var da ialfald likere end dem jeg har set dig gjøre, Simon, tok Anton Bech i, han stod og så over på Svend Bidevind henne i gjærdekroken.

—Hvorfor du blandet dig op i det, Anton! Karslig naturligvis, vrængte Simon Selmer.

– Hvorfor jeg blandet mig op i det? Jo det skal jeg si dig, det var fordi du hadde blandet dig i det først, — for at smiske for Svenning. Og det var skidt gjort av dig, for det første fordi det var lumpent altså, og for det andet fordi Svenning altid er væmmelig med det hånet sit, som vi aldrig skulde le av.

—Blandet jeg mig . . . .?

—Kom du ikke kanske med nogen vigtighet om verseføtter! Også noget!

Anton Bech stak næverne i bukselommerne og slentret nedover mot gjærdet. Da han nærmet sig kroken, vendte Svend Bidevind sig halvt til siden og pirket i plankestolpen.

—Du skulde bare latt ham slå væk, sa han ind i væggen, – nu får du, du også. Der er ikke mening i slikt, ser du – for min skyld.

—Mening! Tror du jeg vil sitte og la Svenning fornærme klassens ære! Skal han ha lov til at blande sig i lapper som han finder i boken, og som ikke rager ham!

—Ja, men . . . .

—Svinagtig godt gjort av dig, Bidevind, ser du, simpelthen svinagtig godt gjort!

—Hå —

—Nu kommer rektor altså. Han klager naturligvis nu straks, Svenning.

—Ja—a.

—Men jeg for min part sier rektor besked, jeg, ser du, om Svenning sine lumpenheter. Det kan du stole på. Så kan han gjøre hvad han vil.

—Tror du det blir — fælt?

—Å det er ikke godt at vite. Ifjor blev Anders Holm vist ut, han. Han hadde sagt „tosken!» til overlærer Bugge.

—Vist ut av skolen?

—Ja, simpelthen. Men det var jo værre. Gubben Bugge er ikke den lumpningen som Svenning er!

Det ringte, og frikvarteret var forbi.

Der blev usedvanlig fort stille oppe i klassen. Det var rektors egen time, historie.

Det varte længe for rektor kom. Alle skjønte det; det var Svenning som klaget!

Endelig kom han, og der gik et ryk gjennem guttene. Rektor Holst var en mørk mand, altid meget alvorlig. Han gik op på katederet, fik leksen av ukehavende, Svend Bidevind, og stilte sig som sedvanlig deroppe med benene litt fra hverandre, hænderne på ryggen under frakkeskjøtene. Han vugget sig svakt fra den ene side til den anden; øinene, som lå mørke og dype under den høie, blankhvælvede pande, gik rolig ransakende utover klassen. Flere minutter gik.

—Du Svend! sa han endelig. Rødmen jog Svend Bidevind op i kindene, og han reiste sig angstfuldt spændt.

—Fra hvilken begivenhet daterer vi det avsnit i verdenshistorien vi kalder «den nye tid»?

—F—fra—fra Amerikas opdagelse.

—Hvad årstal?

—1492.

—Ved hvem?

—Kristofer — Kolumbus! svarte Svend Bidevind. «Kristofer» kom strålende, i Svend Bidevinds henrykkelse over bare at bli hørt; men ved «Kolumbus» blev han pludselig blodrød og hvisket navnet ned for sig.

Der gik et dæmpet knis gjennem klassen, — meget dæmpet, eftersom rektors mine ingen tilladelse gav til lystighet; streng og alvorlig stod han deroppe og vugget. Men leksen idag var om krigen mellem Nord- og Sydstatene i 1864, så dette at begynde med Kolumbus og netop Svend Bidevind, — nå, trods den strenge mine gav det dog en lettende anelse om at rektor ikke hadde tat Svennings klage så skrækkelig høitidelig!

—Hvad landsmand?

—Spaniol.

—Vims!

—Nei — Genueser!

—Men Spaniolene?

—Utrustet ham.

—Gi mig en kort fremstilling av Amerikas historie fra dets opdagelse til 1860.

Svend Bidevinds øine lyste — for her var han i sit element!

Historie og geografi var de eneste fag Svend Bidevind kunde noget ordentlig av. Ikke så at han læste stort mere på leksene her end ellers; men på et eller andet ubegripelig vis lagret der sig op i ham her hele sikre kapitaler av kundskaper som han aldrig mistet, altid hadde klare og på rede hånd. Han behøvde bare at lukke øinene og se ind i sit indre hode; der hadde han stående spikerfast hele verdenskartet med hav, land, byer, floder og berg, menneskeracer, kvadratmil, indbyggerantal, ut- og indførsel, næringsveier og al den ting. Og historien — den lå som bevægelige billeder over alle geografiens land, han så den for sig lyslevende for hvert land, hvis farvelagte grænselinjer utvidet sig og trak sig sammen efter tidenes skiftende skjæbner. Han hørte det drønnende, taktfaste tridt av de romerske legioner om Middelhavslandene, så Hannibals elefanter i møisommelig, tungt stønnende fremgang over Alperne;– han så støvskyen i øst av de fremtrængende huner og germaner; i sorte skygger lå middelalderens borger i skog og på fjeld rundt i Tyskland og Frankrike, med klemt langt borte av kirkeklokker, brus av dæmpet munkesang bak klosterportene, og trompetstøt, lansebrud og slag på skjold under ridderturneringene. Fra Norden kom skibe med Nordsjøens skumsprøit under de løftede dragehoder, ombord stod lyshårede vikinger i blå kofter og sølvbelte, blikket utover havet mot sydens eventyr og rigdomme. Længere frem var det som randt der lysen sol over verden, tunge tåker drev hen, og langt borte i lyset steg den nye verden frem av havet; hjemme i Europa hørtes Luthers klare tale i Worms midt imot keiser og pave, fra nord kom «Snekongen» Gustav Adolf med svensker og finner som et snehvitt veir ned i roteriet og uklarheten i Tyskland. – – – Så blev billederne rikere og mangfoldigere, de vrimlet frem i øst og i vest, nord og syd, det var som de tok på at kappes, alle landene, om at gjøre historien broket og vanskelig! I Spanien gik Filip den anden stum og mørk med sine prester og munker og holdt pinlige forhør i kjelderne og brandstinkende autodaféer på gater og pladser; men Wilhelm av Oranien og de flittige nederlændere bød ham den seige trods, og de kjæmpet og sultet og led og holdt ut, brøt sine diker igjennem, så havet flommet ind over deres blomsterhaver og frugtbare enger og skylte over hoderne på Alba og hans sorte spanioler. — – – I England sat dronning Elisabeth med sin kniplingskrave og sit røde hår og halshugget Maria Stuart, men bygget sig sin sterke flåte, sendte stolte Englændere verden over efter nyt land og nye veier; så kom Jakob og Karl I og den mørke Cromwell. – – – Men så var det som tidde alle de andre stille og holdt op en lang stund for bare at se på Frankrike! Her stod Ludvig den fjortende med allongeparyk og høie hæler på sin trone i Versailles, og det lavet om ham av pragt og glans og av magt som de andre bare bøiet sig ydmygt for og adlød; hele Frankrike blev til en festsal i strålende lys, hvor hofmænd og damer bevæget sig sirlig i krans om kongen – de herrer med silkestrømper og spidse kårder, damerne i uhyre fiskebensskjørter og høie parykker, — og der var ikke andet i verden at se på end Frankrikes festlige sal! Konger og keisere stod utenfor og stirret og så og glemte sig rent bort, der blev næsten ingen historie av hos dem selv! Og så våknet de pludselig op allesammen ved et dundrende smeld og en stemme som skrek på tysk, så det skar gjennem hele Europa. Det var Fredrik den store av Preussen som pludselig gav ild og kommanderte frem sine kjæmpesoldater mot Østerrike og Rusland og Frankrike tilsammen; og alle kongerne og keiserne rundt om i landene fik øinene til sig og tankerne med fra det franske hofbal, og så så de at hundrede år var gåt, og at de rent hadde forsømt sig! Og længe varte det ikke før de fik syn for at hele stasen i Versailles, som slik havde blændet og bundet dem, var råtten og ormstukken i de hundrede års løp med Ludvig XIV og Ludvig XV: Revolutionen kom rullende fra bakgaterne i Paris som en flodbølge der vokste og vrælte og slog sønder og sammen den hele maskerade; parykkene føk og hoderne efter dem av alle hofmændene og damerne — og høiest tilveirs føk kongens og dronningens, Ludvig XVI’s og Marie Antoinettes. Så gik det blodrødt for sig! Pøbelhoben hylte, Danton, Marat og Robespierre brølte utover dem, og uavladelig knirket og gik guillotinen, skar og skar hoder fra halser, som brødkniven gik til frokost om morgenen, når mor smurte mat til dem allesammen derhjemme. Påny var der ikke andet i verden end Frankrike; og alle kongerne og keiserne samlet sig i forfærdelse og gik imot for at stanse guillotinen, jage pøbelen fra hverandre og kvæle Danton, Marat og Robespierre. Men så klang stormklokken over Frankrike, og de myldret frem i tusenvis og tusenvis, barbente og fillete, med høigafler og ljåer, foran gik revolutionsmændene og ropte brændende ord — det var som en eneste ild og sydende lue mot grænsen, og kongerne og keiserne veg tilbake, bleke og forfærdede. — — — Men ildsluen vendte hjem ifra grænsen, slog ind i Paris, i hele landet, det vokste og steg i et grænseløst helvedesleven, hoderne føk, og blodsprøiten stod tilveirs, pøbelhyl, rædselsmanifester — — — —

Holdt! tordnet en stemme over alt brøl og alt skrik — og det blev stille med ett. Pøbelen spredte sig, ildsluen sank, og røkdampen spredte sig for vinden; Frankrike lå stille i den klare dag, og øverst på alle de sammenramlede revolutionens ruiner stod en eneste liten mand med en trekantet hat, armene overkors og øinene dype og truende. Og bak den store Napoleon ordnet sig alt det som hadde brændt og brølt, i tætte, faste soldaterrækker under trikoloren og den gyldne keiserørn — og i femten år var der ikke levende fred for alt hvad konger og keisere het i verden, de piskedes, jagedes, tumlet om hinanden, kanonene tordnet fra Spanien til Rusland, og frem gik Frankrikes keiser fra seier til seier, og alverden lå foran ham i rædsel . . . . . Der var bare ett land som holdt sig ukuet, — lå og seilet og krydset utenom ham og passet på i alle år, aldrig gav sig, aldrig tok sit øie fra ham eller sine vaktende skuter fra hans vei. Det var England. Og midt i hans seiersrus, midt i rædselens torden over de andres hoder — hugg englænderen kloen i den lille mand med den trekantede hat og løftet ham over land og videste hav og satte ham hen på den fjerneste ø i verdenshavet.

Og siden blev der stilt og kjedelig langt frem i historien. Og Svend Bidevind hadet ingen i verden som Englænderen for det, såvisst som han elsket og led med ham derute på den ensomste ø i havet!

—— — En kort fremstilling av Amerikas historie! Slik pleiet rektor Holst alt i ett at ta en rask oversigt over hele land og perioder, og med sit ransakende blik hadde han jo nok opdaget at dette var Svend Bidevinds rette felt. Så svart og utilnærmelig som rektor stod deroppe på katederet og vugget sig, så lyset blinket i den høie elfenbenblanke pande, — Svend Bidevind følte nu allikevel en viss tryghet for ham; at han spurte på denne måte just nu var som en anelse om at der dog var at håbe på en høiere art av retfærdighet end adjunkt Svenningsens ildrøde ørefiker!

Og den korte fremstilling gik særdeles godt. Rektor sa ikke sit vanlige «Vims!» mere end etpar ganger, og Svend Bidevind fik en av rektors bitte små, fine enere i karakterboken.

Timen gik langsomt og stilfærdig videre med dæmpet mumlen om den amerikanske borgerkrig, og av og til rektors korte:

—Vims! eller: — Er du slik du?

Endelig ringte det, og leksen blev git til næste gang.

—Du Svend og du Anton Bech blir tilbake her. Gå ut dere andre.

Nu kom det altså! Svend Bidevinds mave krympet sig sammen under brystet. Der blev tomt i klassen. Rektor stod på katederet, uforandret vuggende sig.

—Kom frem her, dere to.

Anton Bech og Svend Bidevind stillet sig op foran katederet. Anton så trodsig mørkt i katedervæggen; Svend Bidevinds blik lå angstfuldt avventende på rektors alvorlige ansigt.

—Adjunkt Svenningen klager til mig over dig, Svend. Han har fundet dette vers i din bok, — rektor trak papiret frem av sin lomme. — Istedenfor at straffe dig for at du befatter dig med denslags uvedkommende ting i timen, finder han behag i dit vers, læser det op for dine kamerater, og vil selv opbevare det. Herfor burde du — både som hr. Svenningsens elev og som digter — være hr. Svenningsen meget taknemmelig. Du er imidlertid alt andet; du er uforskammet mot hr. Svenningsen. Du har fåt dine velfortjente pryl for det, min ven. Og her har du dine vers tilbake — hr. Svenningsen finder dem allikevel ikke værd at opbevares. Værsågod!

Rektor rakte papiret frem, og Svend Bidevind tok det, blodrød i ansigtet. Rektor stod en stund taus vuggende sig, mens han ufravendt så på Svend Bidevind. Så man nøie efter, var der et fint tegn til et bitte litet smil om rektors tynde læber. Endelig vendte han sig mot Anton Bech:

—Nu Anton, har du intet at si?

Anton Bech så spørrende op.

—Jeg hører jo du optræder som selvbestaltet høiesteretsdommer i klassen. Men du er kanske nådigst tilfreds med mine bemerkninger til Svend? Jaja, da er jeg altså heldigere end hr. Svenningsen, som jo fik sit pas påskrevet av dig. Jeg får si tak da!

Rektor rakte hånden frem. Anton Bech slog øinene ned og stod urørlig.

—Gi mig hånden du, gutten min! sa rektor med pludselig forandret tone — næsten hjertelig og gemytlig!

Motstræbende rakte Anton Bech hånden frem; rektor trykket den let:

—Ja, nu kan dere gå, dere to.

Svend Bidevind og Anton Bech lunket ut sammen.

Et stykke ned i trappen — de gik side om side nedover — stanset Anton:

—Jeg synes altså det digtet dit var svinagtig godt jeg!

De gik videre nedover og nærmet sig døren. Ute i skolegården gik leven og skrik ogskrål som sedvanlig. Atter stanset Anton Bech:

– Du Bidevind, sa han, — vi er enige om ikke at si et muk til de andre om hvad rektor sa!

—Naturligvis! svarte Svend Bidevind.

—Ja ser du, sa Anton, — for de nautene vil så ikke skjønne likevel at rektor egentlig var svinagtig koselig mot os.

—Nei, sa Svend Bidevind. Han stod litt fortænkt; så sa han: — For han var vist svært koselig, du? Jeg fik igjen digtet mit også jeg!

—Ja, vist ut av skolen blev vi da ikke, lo Anton Bech. og dermed gik de ut i skolegården.

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Svend Bidevind gik fortænkt både den dagen og dagen efter.

Der var noget han spekulerte på.

Tredje dagen hadde de igjen historie med rektor. Og hele timen igjennem sat Svend Bidevind på sin plads med hodet på skakke og så med sit høire øie ufravendt på rektor, med det venstre stivt i sin egen næserot.

Rektor Holst stod der oppe som ellers, men Svend Bidevind fandt tydeligvis noget ekstra ved ham den dag.

Da timen var slut, gik Svend Bidevind som ordensmand alene igjen i klassen og lukket op vinduene, vasket tavlen og la frem kridt til matematiktimen, dyppet svampen, satte frem den svære træpasseren. Da han var færdig, stod han en stund og så i katedervæggen. Så nikket han frem for sig som med en beslutning:

—Jo! Rektor var igrunden en koselig kar!

Men fra disse dage var det som blev der nogen forandring på skolen for Svend Bidevind. Ikke nogen stor eller særdeles merkbar. Men mens han før hadde sittet der som den der ikke i nogen måte hadde andet med det hele at gjøre end bare at snike sig igjennem de seks timer og så pile hjem til middag, hadde han nu fåt som et bånd — eller rettere to bånd — mellem sig og skolen.

Det ene var rektor Holst.

Hver eneste historietime sat Svend Bidevind og keg op på den mørke mand som så pludselig var blit forandret for ham fra hele skole- og lærer-fiendtlighetens øverste herre og fjerne mester til et menneske, der jevnt og venlig vilde forstå og tale og dømme som et almindelig menneske — utenfor skolen. Og alt eftersom han slik sat og keg og iagttok, fandt han mere og mere godt og beroligende ut av rektors ansigt, hans stemme, hans holdning. Den høie, blanke pande under det ravnsorte, opstrøkne hår syntes ham så klok og ren; i de alvorlige øine så han ret som det var glimt av smil og venlighet. Stemmen og den sagte, regelmæssige vuggen frem og tilbake var så rolig og værdig. Aldrig blev rektor hidsig, aldrig slog han eller skjeldte han; når han sa sit: «Vims!» eller: «Er du slik du?» virket det ti ganger mere end f. eks. Svenningsens spot og vitser eller overlærer Bugges lange straffeprækener. Og en stor, stor ting til: For rektor var alle guttene like; der var ikke mere smil eller ekstra venlighet mot dem på første bænkerad end mot dem på sidste. „Vims!” lød like strengt til Simon Selmer som til vesle Søren Manddraber, klassens største tosk, som altid sat nederst nede. Før hadde Svend Bidevind altid syntes at rektor lignet det svarte billede hjemme i Dåe og Drolsums illustrerte verdenshistorie av hertugen av Alba. Eftersom han nu sat og så på ham, især når han rolig og urokkelig klart gjennemgik store avsnit og perioder av historien for dem, — forsvandt Alba, og rektor lignet mere og mere, især i panden og øinene, den store Napoleon.

Inderst inde på bunden av Svend Bidevinds sjæl drømte der som en vak uhyggelig anelse om at en dag måtte syndfloden bryte ut over hans hode. Så han på sit skoleliv fra først til sidst, var det intet uten forsømmelse og huller overalt. Intet kunde han helt, alt hadde han sluntet unna, gjettet sig fra. Det var gåt så nogenlunde fra måned til måned, fra år til år. Men i virkeligheten svævet han over en avgrund. En dag måtte regnskapet komme. Og det vilde bli forfærdelig! Disse tanker skjøv han altid fra sig. De kunde komme pludselig, både på skolen og utenfor — som en frysning gjennem kroppen. Men forfærdeligheten var for stor derved, angsten for uhjælpelig vild; den var ikke til at ta op!

Nu, efterat han så at si hadde «opdaget» rektor Holst, hadde han i denne enslags nødanker. Han fik en fortrøstende fornemmelse av at når det engang bar løs for alvor, når skolen gjorde op med ham, far blev hentet og underrettet om det hele osv. – da vilde kanske allikevel rektor Holst ikke helt slippe ham. Forhånet, pisket, flådd vilde han nok naturligvis bli — men ikke helt dræpt! Ikke jaget fra skolen, ikke opgit, sendt tilsjøs, eller overhodet behandlet som den der aldrig kunde bli bedre.

Samtidig med at han hadde fundet denne trøst, blev tanken på den forfærdelige opgjørets dag mere levende i Svend Bidevind, oftere forekommende. lalfald i hver historietime hadde han den lyslevende for sig, så han sat og svedet på bænken, mens han i al stilhet utmalte sig hvorledes det vilde komme og forløpe. Så sat han og så på rektor fra siden, og følte det som stod han alt over ham . . . . .

Han begyndte for alvor at læse på historielekserne, og rektor Holst var fornøiet med Svend Bidevind, — så litet han ellers anet hvad for slags tanker gutten gik med, eller at den lille fyr med hodet på skakke og det underlige bidevindsblik i virkeligheten sad der og forgudet ham, klamret sig til ham i sine angstfulde tanker!

Det andet bånd for Svend Bidevind var Anton Bech. Fra hin dag med digtet og Svenningsen var der venskap mellem Anton Bech og Svend Bidevind. I begyndelsen ganske fåmælt og umerkelig. Siden varmere og mere åpenlyst.

FUSK!

9/4. Svend har «glemt» at regne sine matematikstykker til idag.

Lange.

16/4. Heller ikke til idag har Svend indlevert de matematiske hjemmeopgaver.

Lange

23/4. Svends mat. opgaver til idag vidner om høi grad av uorden og forsømmelighet.

L.

30/4. Svend sitter idag igjen 2—3 for at regne omigjen sine matematikstykker.

L.

Det var den brede marg i Svend Bidevinds karakterbok som slik var blit brodert i den sidste måned.

Hver gang hadde far måttet „forevise”, og for hver gang hadde det været ulykkeligere derhjemme. Sidst var det 4 i orden også!

Nu sat han der i den tomme klasse. Klokken slog halv tre nede i gangen; det gav en bedrøvelig dump gjenklang gjennem den øde, dødsstille skolebygning, hvor Svend Bidevind var den eneste levende.

Han sat igjen.

Han regnet og regnet. Kandidat Lange havde gjennemgåt alle tre stykkerne for ham, punkt for punkt, med al forklaring og utredning både om potens og rottegn.

Han syntes nok han skulde huske det også. Men . . .

Der lød pludselig skridt ute på den tomme gang, og rektor Holst kom ind.

Han kom over fra rektorboligen i bygningens anden fløi. Han hadde en husfrakke på sig, som Svend Bidevind aldrig hadde set ham i; den var nokså flekket og styg. Ellers pleide rektor altid på skolen at være rent ekstra pent og pertentlig klædd.

Det lugtet fårikål av rektor, og han pirket sig i tænderne.

—Nu Svend, er du færdig med regningen din?

—Nei.

—Er du ikke kommet længer? Halvparten av første opgave! Sitter du og dovner dig her?

—Nei, sa Svend Bidevind og bøide sig over sine kladder. – Jeg har regnet hele tiden.

—Og er ikke længer kommet!

—Ne—i.

—Kjære, forstår du ikke stykket da?

—Nei! svarte Svend Bidevind og så hjælpeløs op.

—Så begynd på det næste da!

—Jeg forstår ikke det heller! sa Svend Bidevind, og tårerne kom ham i øinene.

—Så ta bare fat på det tredje da, gutten min!

Svend Bidevind kunde ikke svare.

—Skjønner du ikke det heller, kanske?

—N—e—i, hikstet Svend Bidevind.

Rektor gjorde et par slag op og ned over gulvet.

—Men dette er jo rent ilde! mumlet han frem for sig. Han stod litt og så på Svend Bidevind.

—Ja, du får prøve en stund endnu!

Så gik rektor.

Svend Bidevind pudset næsen og tørret øinene. Han stirret i kladdene med alle de fortvilede tal, alle de lange, umulige regninger han hadde fåt sammen, og som bare var galt, — så galt, så galt! Når han var kommet til et resultat i stykket, så det så ganske anderledes ut end da kandidat Lange regnet det på tavlen.

Han så sig om. Der stod de nedover gulvet og gapte alle de forlatte bænkene; væggene var så underlig kolde og nøkne, og henne i katederkroken hang vægtavlen over hjørnet. Den var dårlig vasket, og endnu skimtedes streker og antydninger av kandidat Langes regning.

Men den var jo udstrøket!

Der var overhodet ikke hjælp at finde nogensteds, hvor han så hen. Hverken i klassen eller utenfor.

Utenfor — der var far og mor derhjemme, som atter skulde forevise! Nu sat de og spiste middag allesammen, så koselig. Skjønt — noget videre koselig hadde de det vel ikke nu, de jo forstod at han sat igjen!

Nei, det var dette med de skriftlige opgaver! Dem nyttet det ikke med, hverken gjetning eller med undskyldninger. Det var fra dem det måtte komme engang, opgjøret, regnskapet med hele skolegangen hans. Og først og fremst i matematikken. Naturligvis. Stilene, både de tyske og de latinske, dem kunde man jo til nød greie; der var jo både leksikon og grammatik, og så var det jo til syvende og sidst menneskelige ord at skrive!

Men matematikken var ganske fremmed. Den hang i luften for sig selv uten sammenhæng med nogen verdens anden ting.

(a + b)² =a² + 2ab + b²

(a – b)² =a² - 2ab + b²

Skulde man til at tænke på a og på b og a² og b², — så var det ingenting. Noget uvirkelig noget, som intet billede hadde!

Fra første begyndelse hadde det været så fot-i-hose-let, så rent barnagtig; men efter hånden var det vokst likesom rent i løndom; han hadde ikke agtet på det, ikke lært lekser, ikke hørt efter — og nu stod det der midt imot ham som en stenhård, uangripelig fiende, en verden han absolut ikke kjendte til.

Jojo! Der hadde han i al stilhet, litt efter litt latt den store fiendemagt vokse over sig; fra matematikstykkerne kom det engang!

Kanske snart! Kanske alt nu med denne gjensitningen som skulde forevises. Nu begyndte de kanske at spørre efter — snuse om hvordan det egentlig hang sammen . . .

Han vak op. Rektor Holst kom ind igjen.

—Se her, Svend, ta dette brev med hjem til din far. Hører du klokken hitop?

—Ja da.

—Når den slår tre, kan du altså gå.

Svend Bidevind sat atter alene. Men han hadde fåt et yderst uhyggelig selskap i det blanke, hvite brev som lå foran ham på pulten med rektors fine, regelmæssige utenpåskrift til hans far.

Svend Bidevind sat selv så blek som det blanke papir. Det var der altså: Opgjøret.

Her i brevet stod det naturligvis altsammen, klart og ubønhørlig sat frem for far — om at han, Svend Bidevind, gik her på skolen dag ut og dag ind som den der intet hadde med det hele at gjøre; som, mens de andre guttene læste og strævet, bare gjettet og snek sig unna; og når far hver måned betalte skolepengene, var det som at kaste pengene ut av vinduet. Og det var ikke mangel på evner, som med Søren Manddraber, stakkar; nei, det var idel dovenskap, elendig, jammerlig . . .!

Han la hodet ned i hænderne; det gjorde ondt dypt nede i maven. Kanske stod der også om at han skrev vers i timen istedenfor at følge med og høre efter!

Far vilde få det hele at vite. Han vilde gå op på skolen og tale med rektor; så fik han endnu mere at vite!

Svend Bidevind så for sig fars ansigt. Så rent sørgmodig!

—Hvad skal vi gjøre med dig, Svend? vilde far si. Og så vilde han tale med mor. Mest om aftenen, når de var gåt og lagt sig. Og dagen efter vilde vel beslutningen komme.

Vi får opgi skolen for dig, Svend. Du får gå en anden vei!

Og det vimret for Svend Bidevinds tanke: Tilsjøs — eller på mekanisk verksted, bli ingeniør kanske. Snekkerlære —? Eller i en butik, bli handelsmand . . .

Hvad stod der i Rektors brev?

Han holdt det op mot lyset; men konvolutten var uigjennemtrængelig. Han la brevet flatt og klemte på konvolutten; — endnu mindre gjennemtrængelig! Han kikket ind gjennem det ulukkede øverste hjørne af konvolutklaffen. Åpningen for liten. Indenfor så han brevet sammenlagt — —

Kanske var gummien løs — hvis han fik klaffen åpnet langs gummiranden, kunde han lime det sammen igjen med ny gummi!

Forsigtig prøvde han med pennekniven, lettet og løste. Men gummien var fast, klæbet tørt og godt, han vilde bare komme til at rive papiret med . . .

Han hadde alt revet i papiret!

Det så stygt ut. Konvolutklaffen var buklet ut oppe i hjørnet; der hadde desuten været noget stygt på pennekniven, for papiret var blit skiddent. Og så en rift opover, sletikke ganske liten heller!

Dette vilde jo far straks merke!

En—to—tre, der røk hele konvolutten! I febrilsk hast trak han brevet ut, åpnet det —

„Hvis Svend skal komme efter i matematik, hvori han står meget tilbake, må han uomgjængelig få nogen timers privatundervisning utenfor skolen.”

Det var hvad der stod. Med rektor Holsts fine små bokstaver.

I første øieblik pustet Svend Bidevind lettere. Værre var det altså dog ikke — dennegang!

Men så stivnet det igjennem ham: Han havde brutt rektors brev til far! Det nyttet jo ikke at lægge det ind igjen i den fillete konvolutten! Han tænkte på at gå indom papirhandleren og kjøbe sig en ny konvolut. Men så utenpåskriften —”

Med koldsveden i panden gik Svend Bidevind bort til ovnen. På bunden lå der glør under asken. Han grov rektors blanke, stive brevpapir ned i den, rotet rundt — endelig fattet det, og en klar flamme blusset op. Så var rektors brev kul.

I det samme slog klokken tre slag nede i gangen; Svend Bidevind pakket sammen og gik ut gjennem de tomme ganger.

Hjemover gik han langsomt. Han tænkte og grublet. Det var jo nemlig en måte dette — rent totalt at bli kvit det hele ved bare at brænde dokumentene op!

Nu skulde altså far forevise anmerkningen. Så hadde han iforgårs fåt 4 i norsk mundtlig, hvilket var en skam; igår blev to karakterer indført for latinsk stil — hjemmestilen og skolestilen. Det var 3.5 og 4.

Alt dette sammen med anmerkningen og gjensitningen – – – !

Men det da at ha mistet karakterboken var vel omtrent det værste som kunde meldes på skolen! Karakterboken! Den var jo som den helligste blandt bøkerne den.

Svend Bidevind gik og regnet: Det var den sidste i måneden. Fik han ny karakterbok nu, vilde den begynde med 1ste mai. Den forløpne måned vilde naturligvis ikke bli indført; den vilde i det hele være som strøket bort, rent ikke til; Ja, hvad der så blev gjort ham, om han hadde mistet karakterboken, — det veiet dog ikke op den umådelige fordel ved at bli den kvit just nu.

Tænk at bli kvit hele den blytunge hjertebyrde — slippe at forevise for far . . .!

Bare ved at putte den tynde, uhyggelige boken i ovnen!

Svend Bidevind var hjemme. Han gik op gangtrappen. Der var stille i huset. Fra kjøkkenet hørte han klir og klang av opvasken.

Det var jo længe efter middagen.

Inde i entreen kom søster Johanne imot ham — hun var yngre end Svend Bidevind — og så på ham med et knusende foragtelig blik.

—Du som har sittet igjen; å gid!

—Det skjeller ikke dig! Har vi spist?

—For længe siden.

—Hvor er far?

—Han sover middag.

—Og mor?

—Mor også, naturligvis. Jo, du får av far!

—Mat vil jeg ha!

—Du! Gjensitteren! Far sa du skulde ingen mat ha!

Svend Bidevind så skarpt, tvilende på søsteren — om hun løi eller —?

—Hyss—s—ss—da!

Det var søster Andrea, den ældre, som kom fra stuen.

—Vet dere ikke far og mor sover! End du, Svend!

—Jeg, ja! Pyt, det er også noget at bry sig om! Vi har sittet igjen hele klassen altså, fordi vi havde lagt over at negte at regne stykkerne til Lange — umulige, ser du! Jeg kunde da ikke sætte mig til at regne, når alle de andre var enige altså! Hø!

—Forfærdelig uskikkelig gjort av hele klassen! sa Andrea strengt — men øiensynlig lettet.

—Du Drea, — er far fælt vond?

—Han trodde vel det var dig alene som sat igjen.

—Er det sandt at jeg ingen mat får?

—Ånei, jeg har sat av til dig. Kom da.

Svend Bidevind og Drea gik sammen ut i kjøkkenet. Her brummet Janna kokkepike om

—Denne gutungen, som en skal ha ekstra opvartning til!

—Hyssch! sa Drea og åpnet for stekeovnen, hvor lokkefatene stod.

Det er vel bare fisk? spurte Svend Bidevind og så ind i den svarte ovn. Han kunde ha ætt både fater og lok, så sulten var han.

Søster Drea svarte ikke, tok fatene og gik med dem ind i spisestuen. Svend efter. På bordet var der dækket til ham — svært koselig forresten! Så kom lokket av det store fatet.

—Kjøtkaker!

Livretten altså.

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Morgenen efter gik Svend Bidevind til skolen med bøkerne under armen; iblandt dem manglet én: karakterboken. Den var den tyndeste av alle bøkerne, og dog var det som bokpakken den morgen var svundet ind til næsten ingenting under armen hans!

Han havde ligget våken en hel time inat og grublet.

Det gjaldt at finde på noget absolut ekstra. Noget hvorom der simpelthen ikke kunde tales.

Og han havde fundet det ut tilslut.

Men han koldsvedet der han gik nedefter gaten, og stemmen skalv, mens han gik og mumlet halvhøit frem for sig hvad han hadde bestemt sig til at si.

Det heldige var at de ikke hadde matematik før iovermorgen, så blev der ingen snak med Lange.

Det vanskelige var at få fat i Svenningsen, som var klasseforstander, på forhånd og for sig selv, så der ikke blev nogen forhørelse av de andre, nogen gjentagelse.

Inde i skolegangen så han efter på den store timetabel, og fandt ut at Svenningsen læste første time i 3dje middel.

Guttene kom stimende, flokkevis og enkeltvis. Svend Bidevind hadde tat post ved hjørnet av gangen indover til småklasserne, hvor 3dje middel var længst inde. Guttene gik forbi ham, små og store, nogen gik videre trappen op, andre ind småklassegangen, atter andre gangen likeoverfor; hver forsvandt bak sin dør. Svend Bidevind måtte tænke på ifjor sommer, da de lå på landet, – når bølingen kom hjem om kveldene, og alle kjørene seg ind i fjøset, hver fandt av sig selv frem til sin bås.

Nogen spurte hvorfor han stod her? Han svarte et eller andet. Klasseværelserne blev fuldere, larmen indenfor dørene steg, der var en forskjellig slags larm i hver klasse.

Svend Bidevind var træt av at stå, og eftersom han tænkte på hvad han hadde at melde til Svenningsen, blev han avvekslende ræd og blek og atter modig.

Endelig ringte det ind, og Svenningsen kom fra lærerværelset. Han gik sammen med over lærer Sømme. På hjørnet mellem gangene stanset de og talte sammen. Det varte en stund; Svend Bidevind stod like ved og grudde sig, så det suget og skrek inde i maven på ham.

Endelig skiltes de to med en latter, og Svenningsen svinget ind mot 3dje middel.

—Undskyld, hr. Svenningsen . . .

– Nu, hr. Svend, hvad er det på morgenkvisten?

– Jeg vilde bare — bare melde at jeg har været så uheld — uheldig at — miste karakterboken.

—Miste karakterboken? Hvad er det for sludder! Du må da kunne finde den igjen!

—J—a, jeg kunde nok det også – men . . . .

—Hvor har du mistet den? Her eller hjemme?

—Det var nok hjemme, men . . . .

—Så let om igjen hjemme! sa Svenningsen og vilde gå videre.

—Nei — det — det går nok ikke an heller . . . .

—Hvor har du gjort av den da gut?

—Det er så generlig at si det . . . .

—Hvad er dette for snak! Hvor har du gjort av karakterboken?

—Den — jeg var så uheldig at miste den — undskyld — men — i do.

—I – –

Svend Bidevind stod med nedslagne øine. Svenningsen slog op en latter:

—Ja, da har du ret — da er det vist ikke værdt vi søker videre efter den! Du får kjøpe dig en ny en da.

—Ja, om jeg kunde få lov til at løpe straks ned til bokhandleren?

—Hvorfor straks? Vent til frikvarteret.

—Det er bare — så leit, om jeg skulde bli nødt til at fortælle det — oppe i klassen.

—Nå — ja, så løp da!

Svend Bidevind sprang.

Og nedover gaten var det som verden var blit lysere, luften lettere – hurra! det var overståt.

Med den blanke, nye karakterboken sprang han så tilbake — en verden av tyngsel lå bak ham, og i sit stille sind besluttet han sig til at med denne nye karakterboken skulde han begynde et nyt liv på skolen!

Det var jo ikke værre end bare at læse litt hjemme.

I et av frikvarterene stanset rektor Holst ham:

—Nu, Svend, hvad sa din far om mit brev?

Svend Bidevind blev rød.

—Jo, svarte han, — jeg skal begynde at ta privatundervisning i matematik.

—Godt. La mig så se du lærer dine ting grundig.

Solglansen han havde gåt i fra om morgenen, blev pludselig borte. Rektor klappet ham på skulderen idet har gik.

Han skulde bare visst at brevet var brændt, — at far aldrig hadde set det.

Om han fik det at vite!

Om han bare f. eks. møtte far på gaten en dag, og der blev snak om brevet?

Umulig!

Det gjaldt altså bare at klemme på og puge matematik, så de trodde han fik undervisning!

Eller om han gik til far og sa at rektor hadde sagt —? Nei, det var ikke rådelig. Så kunde far finde på at ville tale med rektor om det, og da kom det naturligvis op, det med brevet.

Nei, bare klemme på og arbeide!

Det lysnet litt igjen inde i Svend Bidevind; ja, han følte det som nogenslags tilskikkelse at han på denne måte blev nødt til at lære matematik.

Hel solglans — som imorges — blev det nu ikke. Han gik og følte rektors hånd på skulderen hele dagen. Han hadde klappet ham så rent venlig.

Mens han stod og løi!

—Du kan når bare du vil du, Svend far!

Det forlød pludselig fra alle kanter, både på skolen fra lærerne og hjemme, når han kom hjem til middagene og kunde berette om enere både i historie, geografi, tysk, latin, religion.

Det var det nye liv med den nye karakterboken.

—Tar du privatundervisning altså? spurte kandidat Lange, han stod med Svend Bidevinds hjemmeopgaver, fire ligninger, hver med sit „R” med blåblyant og under det sidste en lang 1’er.

—J—a, svarte Svend Bidevind med nedslagne øine.

—Med hvem da?

—Med — kandidat Winther.

—Det er godt. Ja, la ham bare fremdeles gjennemgå opgaverne med dig.

—Ja.

Det var ingen sak med det nye liv på den nye karakterboken. Alt ondt med karakterboken var forbi med den gamle boks fordærvelse og forsvinden. Han havde løiet den ene gangen, og så var det ikke mere. Desuten — det var jo bare for Svenningsen!

Med „privatundervisningen” i mathematik var det helt anderledes, meget værre. Han blev aldrig kvit det; fra den stund han hadde brændt rektors brev, hadde han bundet sig fast til noget ondt som aldrig slap; som vokste! Det ene drog det andet med sig — løgn og evig angst, ny løgn, større og mangfoldigere angst! Fastere og fastere sat han i det, længere og længere bort kom han fra nogen utvei.

Det nyttet ikke at læse matematikken for sig selv. Alt det han strævet — bare umuligere blev det at forstå. Og allikevel måtte han være flink, bli flinkere og flinkere for Lange. Han tok jo privatundervisning! Og hver dag kunde far og rektor møtes og komme til at tale om brevet. Nu var jo det fjernere likesom. Værre var det med kandidat Winther. Hvis nu Lange snakket til Winther! Bare spurte f. eks. om fremgangen! Det kunde let nok hænde. Han hadde møtt Lange og Winther sammen på gaten en dag; livsens ræd fór han ind i et portrum for ikke at bli set av dem. Hadde de set ham, var selvfølgelig talen straks faldt på hans privatundervisning! Siden gik han i skjælvende angst for hvert gatehjørne . . . . .

Alt fordi han hadde brændt brevet.

Så gjerne han kunde latt det være også!

Men det var jo rædselen dengang: Han visste jo ikke hvad der stod i det!

Værst av alt var at hjemmeopgaverne måtte være rigtige hvergang. Dem skulde jo kandidat Winther ha gjennemgåt! Det fik stå hen og se at klare sig på sætt og vis med skoleopgaverne og med hver dags lekser.

De matematiske hjemmeopgaver blev indlevert fredag i sidste time, 1—2. Nu hadde kandidat Lange for fast skik at la alle bøkerne bli liggende i katederskapet og først ta dem dagen efter, lørdag kl. 12, da han hadde en fritime; så rettet han opgaverne i den timen inde på lærerværelset. På den måten slap han at dra den digre bokbunken med sig hjem hver fredag middag.

Svend Bidevind kom hver lørdag morgen på skolen 20 minutter før 8. Han hadde med sig en liten blækflaske med hjemmeblæk. Katederskapet var aldrig låst, og i bunken fandt han frem Anton Bechs bok; i lynende hast skrev han så Antons opgaver av i sin egen bok — til kl. 8 var han færdig, og begge bøkerne inde i Langes bunke.

Slik greide han altså hjemmeopgaverne.

Men det var en støit at ta dette – hver lørdag morgen med angst for at nogen skulde komme!

Dette var også som han skammet sig for at fortælle det til Anton Bech. En lørdags morgen kom Anton så tidlig på skolen at han så Svend Bidevind sitte med hans regnebok.

—Jeg trodde Winther forklarte det for dig altsammen?

– Ja, ser du, men jeg skjønner det aldrig ganske allikevel.

– Ja — min bok kan du så gjerne få bruke!

Igrunden kunde han jo gjerne sagt det hele til Anton. Han hadde lyst til det også, hadde en følelse av at Anton Bech kanske kunde hjælpe ham ut av al denne lumre luft! Ja, bare det at fortælle det til en syntes han vilde hjulpet!

Men han kom sig ikke til. Der var noget over Anton Bech, så klar, så grei, bentfrem en kar som han var, — det passet ikke at komme til ham med et brændt brev, løgn og elendighet!

Overhodet gik han alene med alt dette. Der var noget eget ondt i at far derhjemme på en måte også var blandet ind i hans affærer; han skulde jo hat brevet fra rektor. Hver aften, når far og mor kom hjem fra sin tur før aftensmaten, gik Svend Bidevind med ondt i maven og lurte og keg efter fars ansigt — om han mulig hadde truffet rektor og talt om brevet.

Og hver morgen, ja hver time på skolen var den evige angst. Kom rektor ind i timens løp, gik rædselen gjennem Svend Bidevind som is og ild — for om det skulde gjælde ham brevet, kandidat Winther, Anton Bechs bok . . . .

Ellers klemte han på med at lære leksene. Hvad der drev ham mest her, var en følelse av at han måtte se til på al vis at stemme dem vel mot sig alle lærerne, skaffe sig velvilje hos dem — til den dag da det kanske brøt løs!

– Jeg synes Svend blir mager og blek om dagen, mor, sa far en dag ved middagsbordet.

Han stræver rigtig meget, ser du, svarte mor, — med leksene. Især er det matematikken som er slem, ikke sandt, Svend?

—Jo svarte Svend — det er især matematikken.

—Jaja, gutten min, sa far, — klem bare på til du er ovenpå, så går det lettere!

Far nikket til ham. De var i det hele så søte og snille mot ham i den senere tiden, så glade for ham!

—Bare komme ovenpå ja! nikket far!

Tårerne satte sig pludselig op i øinene på Svend Bidevind — og hele elendigheten, disse ukers nød og angst slog som en svær bølge igjennem ham – – å, om han kunde få lagt sig ind til far nu og få sagt ham alt, alsammen både om brevet og alt!

—Kjære gutten min da! Du må ikke gråte da!

—Ne—hei da!

Fire uker var gåt på dette vis, og det var fredag. Da Anton Bech og Svend Bidevind som sedvanlig i den senere tid gik hjemover sammen fra skolen, sa Anton Bech:

—Hvis du skulde ha bruk for at skrive stykkerne mine av imorgen, så har jeg bare ført selve opgaverne ind i boken. Utregningen står på løs kladd, som jeg har lagt indi. Jeg har fri sangtimen kl. 10 imorgen, og da fører jeg regningen ind, skjønner du, — fik ikke tid igår. For sikkerhets skyld, om Lange skulde set efter, vilde jeg allikevel ha kladden liggende der, så han ikke skulde komme og si at jeg ikke hadde regnet! Men husk at passe på, så du ikke mister den kladdlappen da du!

—Javel. Naturligvis.

Morgenen efter sat Svend Bidevind alene i klassen og skrev av efter Antons kladd. Det var bare to stykker, og det gik fort. Da han var færdig, klapped han boken sin sammen og la den midt inde i Langes bunke i skapet.

I det samme han så skulde lægge den løse kladd ind igjen i Antons bok, veltet han blækhuset sit — og så svinagtig uheldig at blækket flød utover kladden og smurte den til ganske ulæselig. Den var skrevet med blyant også . . . .

Han stod et øieblik rådløs. Der hadde han ødelagt Anton Bechs kladd, som han hadde bedt ham passe på!

Nå, der var ikke andet at gjøre end at få skrevet en ny kladdlap og lægge ind i Antons bok i den ødelagtes sted. Og han fandt frem et løst papir og en blyant, og rotet i katederskapet efter sin regnebok.

Da han satte sig til at skrive av, så han at det var Simon Selmers regnebok, han i farten hadde fåt fat i istedenfor sin egen.

Nå, det gjorde jo det samme, naturligvis! Og det hastet, han hadde ikke tid til at rote omigjen efter sin egen bok!

Så fort blyanten kunde fare over papiret skrev han løs, og endnu før klokken blev 8 var han færdig, den nye kladd lagt ind i Antons bok, og både Antons og Simon Selmers regnebøker vel forvaret i bunken i skapet.

Klokken 10 var det sangtime. Svend Bidevind så Anton Bech ta sin regnebok i skapet. Klokken 11 var de igjen sammen i norsktimen. Svend Bidevind var litt spændt. Men Anton Bech sa ingenting; han hadde vist ikke engang merket at kladden var en anden end hans egen!

Det var onsdag, klokken 9. Fra 9—10 var det matematik, og kandidat Lange kom.

De skulde ha igjen hjemmeopgaverne; det var først i timen. Og Svend Bidevind var altid let om hjertet, når det var over uten videre snak.

Kandidat Lange var idag svært alvorlig. Guttene var glade i ham, han var så vakker, så ung og svært likefrem og hyggelig. Men idag var han som sagt sjelden alvorlig.

Han stod en stund med den høie bunke regnebøker foran sig på katederet.

—Hvem var ordensmand her i forrige uke? spurte han pludselig.

Søren manddraber reiste sig op nederst nede.

—Det var mig.

—Kom her frem, Søren.

Søren kom — skjælvende. Der var altid noget galt med Søren manddraber, det var man vant til.

—Du Søren — har nogen været og rotet i regnebøkerne her i skapet i lørdags?

Dette vakte opmerksomhet. De fleste av guttene hadde jo sin samvittighet her — av regnebøkerne som lå så bekvemt i det ulåste skap om lørdagene.

Midt i klassen lød der et støn som ingen forresten agtet på. Det var Svend Bidevind som var blit blodrød i ansigtet, og som nu skyndte sig at dukke hodet under pulten.

—Svar nu, Søren!

—N—nei, ikke det jeg vet, stammet Søren Manddraber.

—Du forstår, Søren far, jeg spør fordi jeg vil ha det at vite. Jeg spør også fordi du er ansvarlig som ordensmand.

Idet kandidat Lange sa dette, så han visst og længe ned på Anton Bech på første bænk.

Søren Manddraber stod og så i gulvet uten at svare. Langsomt vendte han på hodet og så — også han mot Anton Bech, stjålent.

Pludselig reiste Anton Bech sig raskt. Han gjorde et kast med hodet som han pleiet — halv trodsig:

—Jeg var i skapet hr. kandidat, lørdag kl. 10.

Kandidat Lange bet sig i læben.

—Jeg frygtet for det, Anton Bech, sa han. — Du kan gå på plads, Søren.

Søren Manddraber gik bænkeradene nedover. Ingen så længer på ham. Alle stirret på Anton Bech som stod deroppe.

—Hvad hadde du der at gjøre?

—Jeg hadde ikke fåt tid i fredags til at skrive ind i boken mere end bare opgaverne. Utregningen hadde jeg lagt indi på kladd. Så førte jeg den ind i sangtimen som jeg hadde fri for vondt i halsen.

Kandidat Lange stod og så næsten mørkt alvorlig på Anton Bech. Det varte en stund. Så sa han:

—At du for en gangs skyld har nedlatt dig til at fuske, Anton Bech, kunde jeg tilgi dig, så flink en gut du er. Men såpas ærlig kar har jeg holdt dig for at jeg ikke trodde du siden vilde lyve dig fra det.

—Det var ikke fusk! sa Anton Bech – han gjorde et ryk ut av sin bænk.

Kandidat Lange så foragtelig på ham — samtidig også næsten bedrøvet. Han tok frem to regnebøker.

—Se her finder jeg to besvarelser. Den ene er Simon Selmers, den anden Anton Bechs. Simon Selmer ser jeg har skrevet den ene opgave galt ind. Han har skrevet 3x istedenfor 5x. Utregningen er rigtig, men resultatet er galt, eftersom opgaven har 5x og ikke 3x. Den samme opgave har du, Anton Bech, skrevet rigtig op. Men din utregning og dit resultat er akkurat Simon Selmers. Du har hele regningen igjennem regnet, du også, med 3x, uagtet du i opgaven ganske rigtig har skrevet 5x Hvordan skal jeg forstå dette?

Anton Bech svarte ikke. Guttene sad bak ham i klassen så stille så en knappenål kunde høres falde. De så Anton Bechs nakke bli rød under krølhåret.

Kandidat Lange fortsatte:

—Du sier selv at du har skrevet din regning ind her i lørdags — efter indleveringen i fredags. Du har skrevet regningen av efter Simon Selmers bok. Du har fusket. Og det nytter dig ikke at ville lyve dig fra det. Hvad du helst ikke skulde ha indlatt dig på. Værsågod, her er din bok. Jeg har git dig 6 for fusk. Forøvrig vil jeg tale med rektor om hvad videre skal gjøres. Hadde du ikke ståt her og løiet, hadde jeg latt dig slippe med 6’eren.

Kandidat Lange rakte boken frem over katederet. Anton Bech tok den ikke.

—Jeg tar ikke mot Deres 6’er. Jeg har ikke fusket. Jeg — jeg må ha skrevet feil i regningen — 3x.

—Sludder, gut! sa Lange og slængte boken ned til ham. — Sæt dig ned.

—Jeg lyver ikke! ropte Anton Bech. Regnebokens hans faldt på gulvet.

Kandidat Lange tok alle regnebøkerne, reiste sig og gik rolig ned av katederet. Han stanset foran Anton Bech og sa alvorlig:

—Jeg har længe vægret mig for at tro det. Det gjorde mig ondt, Anton Bech, at se at du fusket efter Simon Selmer, — at du nu lyver, gjør mig meget, meget mere ondt. Sæt dig, gutten min!

Hvorpå Lange gik nedover klassen og delte ut bøkerne til hver av guttene. For hver gut viste han feilene, hvis der var feil, pekte og forklarte. Han så ikke mere efter Anton Bech, som litt efter tok sin bok op fra gulvet og satte sig, mens han undersøkte den og sin regning.

Kandidat Langes rolige stemme lød fra plads til plads nedover klassen. Men det var som guttene sad forfjetret, og alt i et lød Langes:

—Du må høre efter, gut!

Nede i midten av klassen forlød det:

—Der er jo, min kjære Svend, fremdeles en svær forskjel mellem dine hjemmeopgaver og dine skoleopgaver. Disse er jo altså ganske rigtige. Ja, — nei, du behøver ikke se så — så skamfuld ut for det! Jeg har sagt dig, at du skal la hr. kandidat Winther gjennemgå dine hjemmeopgaver for dig. Jeg mener bare at du får se at huske litt med dig, når du sitter på skolen og regner! Det er jo som oftest samme slags opgaver!

Svend Bidevind så ikke op; han tok imot boken sin med hænder som skalv. Han var het i tindingene.

—Nei, kjære dig da gut, jeg mener det ikke så farlig! Det kommer nok, ser du! Bare du er rigtig opmerksom og flittig også hos herr Winther. Forresten må du hilse hr. Winther fra mig og si ham at du særlig trænger at gå igjennem begyndelsesgrundene. Der er du altfor vaklende! Nå — ved leilighet kan jeg si det selv til Winther! – Ja, jeg har altså git dig 1 dennegang også; jeg går ut fra at du virkelig selv også har arbeidet med opgaverne!

Kandidat Lange gik videre.

Svend Bidevind sat igjen. Hans ansigt var nu blit blekt, meget blekt. Han sat og stirret opover mot første bænk, hvor Anton Bech sat foroverbøiet over sin regnebok.

Da kandidat Lange var færdig med alle bøkerne, begyndte han at høre. Og den første var Simon Selmer.

Der var — det merket alle guttene — noget eget triumferende i Simon Selmers stemme og hele væsen. Og under høringen fremme ved tavlen så han av og til bort på Anton Bech med en litt hånlig mine.

Anton Bech sat som før, foroverbøiet. Regneboken hadde han lukket sammen.

Nede i midten av klassen sat Svend Bidevind og stirret ufravendt opover — mot Anton Bechs ryg.

Timen gik forunderlig dødsstille.

Da det ringte, gik guttene ganske stilfærdig ut også.

Anton Bech gik midt iblandt dem; men der gjordes likesom plads for ham.

Nede i skolegården likeså. Han forsøkte at late som ingenting, snakket og lo. Men de andre trak sig bort.

Det var ikke fordi de i nogen måte vilde vise ham foragt eller slikt. Nei, — det var bare så absolut ubegripelig det hele, så rent vanskelig at tro. De generte sig for dette, — kunde ikke finde ord for sig.

Anton Bech blev stående alene

Så mange desto flere samlet de sig om Simon Selmer, som holdt sig i en anden ende av skolegården. Han snakket meget ivrig; guttene stod omkring ham og hørte.

Der var to partier i klassen, ett om Anton Bech og ett om Simon Selmer; fra gammel tid hadde det været slik. Naturligvis, mange i klassen hørte ikke til noget parti også. Men de to hadde hver sin flok.

Antons var den mindste. Han var igrunden hoven, Anton Bech nemlig. lalfald nokså vanskelig at få med på fusking og slikt.

Endda Simon Selmer, pughesten, «Zeloten», var meget mindre likt, var hans «parti» dog større. Han hjalp meget med fuskelapper og med stilene og opgaverne, Simon Selmer; men han tok sig altid betalt for det. Søren Manddraber f. eks. holdt Simon Selmer med svisker, rosiner og slikt; Søren Manddrabers far hadde kolonialbutik. Otar Ingebrigtsen stjal epler i sin fars have og bragte med på skolen; han betalte to glasepler for en latinsk stil av Simon Selmer. O. s. v. Der gik ellers en gammel historie om at Vilhelm Gabrielsen engang hadde git Simon Selmer 10 øre for regnestykker.

Så skiftedes Anton Bech og Simon Selmer altså om nummer-én-pladsen i klassen. Oftest holdt Simon den. På mange vis var der fiendskap mellem dem.

Nu stod altså Simon Selmer med flokken om sig og bredte sig med at Anton Bech hadde fusket efter ham.

Anton Bech så sig om i skolegården. Langt nede ved gymnastiksalen så han endelig Svend Bidevind, som også stod ganske alene. Han gik nedover til ham.

—Du Svend!

– Ja?

—Kjære, se ikke så forfærdet ut! Du kan da vite jeg har ikke fusket — efter Zeloten!

—Nei, det tror da ingen!

—Å, de tror det nok. Men nu skal jeg snakke med rektor. Du, hvad jeg vilde spurt om: Brukte du kladden min i lørdags?

– Nei.

—Nå, det er godt at vite det.

Næste time var norsk og overlærer Sømme. Så var det latin med overlærer Bugge. Og både Sømme og Bugge var underlig høitidelige. Ingen av dem hørte Anton Bech, men de så tit ned på ham.

Der bredte sig en pinagtig høitidelighet over hele klassen ved dette. Det var som noget lå under og ulmet — bare rektor vilde komme, så fik det luft, blev nogen endskap og avgjørelse.

Tredje timen var Svenningsen i tysk.

Han satte sig tilrette på katederet og så straks foragtelig ned på Anton Bech. Så kikket han igjennem protokollen.

—Kandidat Lange har git dig 6 for fusk idag, hører jeg, Anton Bech. Den er ikke indført.

—Den skal ikke bli indført heller! svarte Anton Bech rolig.

—Jaså?

—For jeg har ikke fusket.

—Jeg gjør dig opmerksom på at du er dristig, min kjære Anton Bech. Du mener altså, at kandidat Lange lyver på dig?

—Jeg mener at det er en feiltagelse.

—Ah — så! En liten feiltagelse! Når du fusker, så heter det «feiltagelse», mener du: jaja — kjært barn har mange navn! Slike feiltagelser honoreres dog uten persons anseelse her på skolen med et 6-tal.

Adjunkt Svenningsen begyndte at høre Simon Selmer i oversættelsen. Han var ekstra blid mod Simon Selmer.

Pludselig midt i stilheten banket det kort på døren, og rektor kom ind; han var betænkt og endnu alvorligere end han pleiet. Han gik langsomt op til katederet, hvor Svenningsen gjorde plads for ham. Først hvisket han etpar ord til Svenningsen, som svarte hviskende, ivrig; de så begge under dette ned på Anton Bech.

—Anton Bech! sa rektor høit.

Anton reiste sig.

—Kandidat Lange har ønsket at jeg skulde meddele dig hans og min beslutning i dine kameraters påhør. Du har fusket. Den sangtime du i lørdags hadde fri, har du benyttet til meget frækt at gå ind i katederets skap, hvor du har uttat en av dine kameraters regnebøker; for at spare dig selv møien har du avskrevet dennes regning. For denne forseelse har du erholdt din velfortjente sekser — som enhver anden gut i klassen vilde fåt for det samme. Når du imidlertid derefter søker at undgå din straf, idet du serverer en historie om en kladd eller lignende, da er kandidat Lange og jeg enige om ikke at straffe dig videre derfor. Samtlige dine lærere er med mig blit pinlig berørt av at høre disse ting om dig. Du er en gut, for hvem vi alle har megen agtelse og sympati. Jeg tror også at ha bemerket at dine kamerater deler disse følelser for dig. Vi har derfor forståt at du måske mere end andre har hat vanskelig for at tilstå en slik forgåelse som lumpen fusk. Når du så vil forsøke at lyve dig fra den, er dette en misforståt opfatning av dig av at du var bedre hjulpet med en løgn end med en ærlig og åpen tilståelse. Vi har besluttet at tilgi dig denne misforståelse. Vi håber at du sætter den rette pris herpå. Forstår at vort gode omdømme om dig pålægger dig ansvar.

Anton Bech stod og stred med sig selv under rektors rolige tale. Da den var forbi, svelget han gråten voldsomt og sa:

—Men jeg har ikke fusket.

Rektors ransakende øine så på ham:

—Har du ikke selv tilståt at du tok din bok ut av skapet her lørdag — førte dine regninger ind i sangtimen?

—Jo—o men . . .

—Vims! sa rektor, bukket kort for Svenningsen og gik.

Anton Bech mere faldt end satte sig ned på bænken; han la hodet på armene over pulten og stønnet.

Svenningsen stod med ryggen til klassen og så ut av vinduet. Etpar ganger vendte han sig ind mot Anton, som stønnet høit. Guttene sat stille.

Endelig sa Svenningsen:

– Kan du ikke beherske dig, Anton Bech, får du være så god at gå utenfor sålænge.

Anton Bech reiste sig og gik.

Endnu en stund varte det før Svenningsen gjenoptok oversættelsen.

Anton Bech kom ikke ind igjen; i næste time var han heller ikke på plads.

Han var gåt hjem.

Svend Bidevind gik hjemover. Han syntes ikke benene kunde bære ham; han segnet og svigtet i knærne.

Ved middagsbordet berettet han om i i matematiske hjemmeopgaver. Maten sat fast i halsen på ham; han svelget og svelget.

Efter bordet gik han op på gutteværelset.

Her la han sig på sengen sin — på maven, med hodet dypt i puten. Han hadde en forfærdelig trang til at gråte, men fik det ikke til. Opunder brystet suget det av smerte — en hul, snikende smerte.

Han lå slik urørlig i mere end en time. Endelig reiste han sig langsomt op. Han så sig om i værelset, sat på sengekanten med benene slapt ned. Atter gik en lang, lang stund.

Så stod han op, gik langsomt nedad trappen, tok luen i gangen. Han stanset utenfor kontordøren og lyttet. Far var derinde. Han tok i dørklinken — stod litt, slap den så og gik ut på gaten.

Langsomt gik han nedover. Vogner ramlet og raslet, mennesker gik forbi ham; han syntes ikke han så eller hørte. Han syntes han gik i en klædning av fugtig is.

Han gik helt frem til skoledøren. Her stanset han og tørret sig med lommetørklædet over panden. Det blev drivvått av den kolde sved.

Da han holdt i det tunge dørgrep, vilde han til at stanse og betænke sig; men han skyndte sig at lukke op. Gjennem alle de øde ganger gik han, til han stanset ved rektors kontor. Han banket svakt.

Ingen svarte.

Så banket han sterkt. Ingen svarte fremdeles.

Ved siden av kontoret var rektors private entrédør. Han grep efter klokkestrengen; men nu betænkte han sig. Meget længe.

Da hørtes der skridt indenfor i entreen, og med et hugg slet han i klokkestrengen.

Fru rektorinden kom ut.

– Om jeg kunde få tale litt med rektor?

—Ja, straks!

Og fru rektorinden førte ham gjennem entreen og ad en indre dør derfra ind på kontoret.

– Værsågod sit ned, så kommer han straks.

Hun satte en høirygget skindstol bort til ham og gik.

Svend Bidevind satte sig på den hårde stol.

Rektors kontor var avlangt, smalt, med vindu for den ene smalvæg. Langs væggene var bare hylder, ja væggene var hylder, hvor bøkerne stod stramt og tæt fra gulv til tak.

Svend Bidevind sat på den høie stol ret op og ned, fordi ryggen var så brat. Han kunde såvidt nå gulvet med tærne. Han sat og stirret op efter bøkerne; og litt efter litt syntes han væggene i det smale rum nærmet sig til hinanden, nærmere, nærmere — vilde klemme ham tæt imellem sig, knuge de stive, stramme bokrygger ind i ham – – –

Han lot sig glide ned fra stolen — han kunde knapt stå av angst, snek sig hen til utgangsdøren, grep i klinken — døren var låst.

Og den andre døren — den førte jo ut i entreen!

Han gav et skrik fra sig, da med ett døren til entreen åpnet sig. Det var rektor.

Hå var i den samme husfrakke Svend Bidevind hadde set, da han sat igjen.

—Nu, min gode Svend, du vilde tale med mig?

—Ja.

Rektor stod foran ham og så på ham og ventet. Men der kom ikke mere end «ja».

Svend Bidevind stod med spilte øine og stirret på rektor. Stirret, stirret. Uten et ord.

Endelig sa rektor:

—Ja, hvad var det så? Hvorpå han gik hen til det store arbeidsbord ved vinduet; her satte rektor sig og bød Svend Bidevind stolen foran.

—Det var — det er — at det er mig som har fusket.

—Har du fusket, Svend?

—Ja. Og ikke Anton Bech.

—Forklar dig, gutten min!

Svend fortalte om lørdags morgen. At regnekladden lå løs i Anton Bechs bok; at han hadde slåt blæk over den og så erstattet den med en avskrift av Simon Selmers regning, som han jo hadde trodd var ganske rigtig, som den pleiet at være.

—Anton Bech hadde altså regnet stykkerne?

—Ja, på kladden sin. Han sa dagen før at han bare ikke hadde fåt tid til at føre dem ind, — bare selve opgaverne hadde han indført.

Rektor Holst sat og så ut av vinduet en lang stund. Endelig sa han:

—Og så har han ikke lagt merke til at den kladd han førte ind efter, var en anden end hans egen?

– Nei. Jeg prøvde at gjøre den så lik hans egen som jeg kunde.

Rektor tidde længe og så ut. Så vendte han sig langsomt mot Svend Bidevind:

—Du fusket altså?

—Ja.

—Men — men, kjære Svend, du har jo kandidat Winther ....

Svend Bidevind så med to stive øine på rektor Holst og rystet på hodet.

—Hjælper han dig ikke? Når du tar timer hos ham?

—Jeg tar ikke timer hos Winther.

—Med hvem da? Du sa, synes jeg . . .

—Jeg tar ikke timer hos nogen.

—Men jeg skrev jo til din far . . . .

—Jeg gav ikke far brevet.

—Gav du ikke din far mit brev!

Svend Bidevind sat som før med de stive øine — og rystet på hodet. Rektor Holst så ransakende på ham. Så ut av vinduet igjen. Endelig tilbake til Svend:

—Men hvordan kunde du så fortælle at du tok privatundervisning i matematik, som jeg hadde skrevet om?

Svend Bidevinds læber bevæget sig, skalv sterkere og sterkere — de stive øine blev våtere og våtere — han skrapet i pusten, og endelig kom det:

—Jeg brøt brevet og læste det.

Rektor Holst reiste sig og begyndte at gå frem og tilbake på gulvet. Længe. Så stanset han foran Svend Bidevind og så dypt ransakende på ham og sa:

—Er du slik du?

—Ne—nei, å nei! Jeg er — er ikke slik! ropte Svend Bidevind — og så kom hele, fulde gråten, som hadde sittet og presset på siden i formiddag.

Rektor Holst lot ham gråte en lang stund, Da den svære hulking bedaget sig, spurte han:

—Si mig, Svend, vet Anton Bech dette?

—Nei — men – jeg – går og sier ham — ham det nu.

—Nu. Ja. Det er vist bedst du går straks med det!

Svend Bidevind tok luen og gik. Da han var kommet næsten ut av døren, vendte han om, gik indenfor og bukket for rektor. Han hadde glemt det.

Så gik hans vei opover til byfoged Bechs.

Når han nu bare hadde fåt sagt altsammen til Anton Bech — så fik det være da. Hele elendigheten.

Vist ut av skolen blev han vel rimeligvis. Og hjemme hos far blev det så spørsmålet om mekanisk verksted eller tilsjøs eller i butik.

Bare ikke tænke på dette endnu — der var tid nok, når han hadde været hos Anton Bech først. Han skyndte sig. Veien gik forbi hjemmet; han løp forbi vinduene. – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

En halv times tid efter var alt sagt og gjort inde på gutteværelset hos Anton Bech. Svend Bidevind sat på Antons sengekant og så ufravendt ned i gulvet. Anton Bech sat på bordet sit og dinglet med benene, mens han så ut i luften.

—Og alt dette sa du bent ut til rektor?

—Ja. Det var likeså godt at få det sagt med én gang.

—Du Svend, du — du får juling imorgen.

—Slap jeg med juling, så —!

En lang stilhet. Endelig sa Svend Bidevind uten at se op:

—Er du svinagtig vond på mig, Anton?

—Tosken! svarte Anton Bech.

Svend Bidevind begyndte at rokke frem og tilbake der han sat.

—Ja ser du, når du bare ikke er vond længer – –

—Jeg synes du har været storartet real — gåt like til rektor . . . . .

—Ja, så er jeg nokså glad likevel da. Og så får det gå som det kan forresten. Bare du ikke vil tænke på mig så’n vondt — når jeg er borte.

—Skal du bort?

—Der er ikke andet for mig nu, ser du. Jeg må se at rømme.

—Røm . .? Rømme?

—Ja, jeg rømmer hjemmefra jeg. Inat, tænker jeg.

—Er du gal!

Jeg orker ikke alt dette. Blir jeg vist ut av skolen nu. så blir far så fortvilet, skammen da, ser du. Både for ham og mor. De må så finde på noget med mig allikevel. Sende mig bort nogensteds. Så er det likeså godt at løpe selv. På forhånd. For jeg orker det ikke, jeg.

—Men — hvordan vil du rømme da, gut?

—Å skidt. En kommer sig da vel altid bort nogensteds, hvor en kan gjemme sig til de har glemt en. Jeg kan gå så langt til jeg kommer til en av byene sørpå. Derfra går Amerikabåtene.

—Du blir bare knepet!

—Ikke om jeg holder mig langt oppe i landet. Fra gård til gård — til jeg når frem.

—Men penger?

—Jeg har 20 kroner som er mine egne.

—Med det kommer du ikke langt, gut! Du kommer bare til at svelte.

—Åja. Kanske det også. Svelter en ihjel på fjeldet, — ja så — så er en da vel væk da ialfald. Fra alt dette.

Det begyndte at bævre av gråt i Svend Bidevinds stemme, og han stod op på gulvet.

—Skulde jeg være væk imorgen, så vet du ingenting naturligvis!

– Nei, naturligvis, men . . . .

—Og kanske kunde du skrive til mig. Når jeg engang får sendt dig adressen. Du — du er den eneste vennen jeg har, Anton, vet du. Ja, farvel da du!

Anton Bech hoppet ned fra bordet.

—Er det alvoret dit — virkelig — så’n at rømme?

—Jeg har jo ikke andet at gjøre jeg, kan du vite. Slik en — utvist en som jeg blir!

—Nei, jeg får ikke dette til jeg? sa Anton Bech. — Ikke for det, svinagtig kjækt om du rømmer, naturligvis. Men — end om du sa det altsammen til din far først! For at prøve hvordan han tok det?

– Jeg — jeg tør ikke. Nei — jeg tør ikke det!

Gråten tok Svend Bidevind. Han bet tænderne sammen og vilde ikke.

—Farvel da, Anton! sa han og gik fort ut av døren.

Han gik hjemover.

Dette med at rømme — det hadde ligget for ham som en mulighet fra for længe, længe siden. Og nu, under samtalen med Anton Bech var det pludselig kommet så visst og fast . . . . . . . . . . . . .

End om du sa det altsammen til din far først! For at se hvordan han tok det!

Ja, den der bare, bare hadde modet!

At gå til rektor — det hadde han altså turdet . . . . . . !

Men far.

Nei, han følte det på sig: Han var ikke istand til en slik gang til — og så far! Og mor vilde komme, — søstrene få vite det!

Nu var han fremme i gaten, så huset.

Pludselig bråstanset han:

Foran sig så han en mand gå rolig, med et eget søkk i knærne —: Rektor Holst! Man kunde fra ryggen av likesom slutte sig til det mørke, alvorlige ansigt fortil!

Svend Bidevind stod naglet til gaten i en rædselsfuld angst.

—Ja — ja sandelig? Å Gud, Gud! Rektor gik ind av gangdøren hjemme!

Han gik for at melde det til far!

—Å — å! Å — å! Svend Bidevind klynket uvilkårlig halvhøit frem for sig. Han snudde om og gik den motsatte vei gjennem gaterne.

Han gik og gik. Blodet sprængte ham til hodet, hele kroppen næsten sjanglet.

Han nådde ut på landeveien. Da han var kommet helt ut rigtig på landet et stykke, orket han ikke mere og satte sig ved veikanten.

Det hjalp litt at få sitte. Men bare et øieblik. Så kom det over ham igjen — — den forfærdelige angst og fortvilelse. Han sat og stirret frem for sig og tænkte på én ting alene:

At han var en slik en som man hørte tale om, en søn av bra forældre, som gjorde skam på dem og sit hjem og sig selv; som det «gik galt med» — måtte reise til Amerika. En av dem som ofte endte på tugthuset.

Svend Bidevind foldet hænderne og bad til Gud.

Men Gud kunde ikke bry sig om det – om at han bad til ham nu! Det var ingen sak at be til Gud nu, i nøden og elendigheten. Han kunde ha tænkt på Gud, dengang han brændte brevet. Gud måtte bare synes han var lumpen og dum, som trodde Gud ikke visste at det bare var rædselen som drev ham nu — til at be!

Han så sig omkring. Der var så stille omkring ham, — langt borte var han alt.

Han var på veien ut, var han. Han var alt rømt! Han vilde gå, gå — aldrig vende tilbake!

Men han hadde intet fåt med sig. Hverken de 20 kronerne i æsken hjemme eller mellemmaten som nu stod smurt på gutteværelset, og som han hadde tænkt at ta med til niste. Han kom til at sulte og lide nød!

Men det var just rigtig. Han skulde lide nød. Det nyttet ikke bare at komme her og be til Gud. Nei, noget ordentlig måtte der til først, noget alvorlig. Sult og nød, uten penger, — holdt han det ut en god stund, i nogen dage mindst, så kunde kanske Gud få litt respekt for ham . . .!

Ja, han vilde bare gå! Og inat vilde han gjemme sig i skogen. Det var ingen sak at gjemme sig. De skulde ikke finde ham. Og fra første by han kom til, vilde han skrive like til far, og si ham at han bare skulde la ham reise for sig selv, ikke lete efter ham. At han bare ønsket at få slite og stride sig igjennem. Han vilde nok komme hjem den dag han syntes han hadde gjort bod for sig, var blit til noget på egen hånd. Han skulde nok skrive så alvorlig og forstandig at far forstod det, og lot ham få sin vilje.

Så om nogen år vilde han vende tilbake til far og mor og til Johanne og Drea — som en agtet mand.

Ja — han vilde straks gå videre!

Han så op til himlen; den var klar og blå. Solen begyndte at nærme sig fjeldet. Han syntes han var blit et bedre menneske alt, siden han hadde tat sin beslutning. Han tænkte igjen på Gud. Han vilde sletikke be Gud om nogen hjælp eller slikt — for det var bare lumpent. Men Fadervor vilde han be allikevel. Det forstod Gud nok hvad han mente med.

Svend Bidevind læste Fadervor helt ut. Så reiste han sig og gik videre.

Klokken halv ni om aftenen kom Svend Bidevinds far ind til byfoged Bechs.

—Om de hadde set noget til Svend der i huset idag?

—Ja, jo. Ved femtiden i eftermiddag var han her en halv times tid. Siden har vi ikke set ham. Er han ikke kommet hjem?

—Nei, gutten har været hjemmefra i hele dag.

Svend Bidevinds far gik.

Da han var kommet et stykke nedover gaten, blev han indhentet av en der løp:

—Undskyld, hr. amtmand!

—Er det dig, Anton?

—Ja — jeg — jeg vilde bare, jeg synes, jeg må si Dem at — at Svend var oppe hos mig idag . . .

– Ja, gutten min, jeg vet det, jeg vet også hvorfor. Rektor Holst har været hos mig og fortalt mig det hele.

—Ja — men Svend — han sa — han var så ræd . . .

—Var han ræd du?

—Ja så forfærdelig. Og så sa han at han ikke turde komme hjem. Eller rettere sagt at han vilde — vilde . . .

—Hvad vilde han? I Herrens navn . . .

—Rømme hjemmefra.

Det så ut som Svend Bidevinds far hadde trodd noget værre; han så næsten lettet ut. Men bare et øieblik. Så spurte han:

—Vet du hvorhen? Du skjønner jo, min kjære Anton, at jeg må ha det at vite!

—Nei. Han sa bare at han vilde gå til han nådde en av byene sørpå. Der vilde han ta Amerikabåten. Fra gård til gård, sa han, vilde han gå.

Det var lyse mai-aftenen. Svend Bidevinds far stod litt og betænkte sig.

—Hør, kjære Anton, vil du gjøre mig en stor tjeneste?

– Å ja da!

—Spring hen til Ole vognmand og bestil for mig snarest mulig to gode hester med karjol. Be ham komme straks utenfor hos mig!

—Ja.

Anton Bech løp. Svend Bidevinds far gik hjem.

Kort efter stod der to karjoler utenfor amtmandens dør. I den ene satte han sig selv, i den anden hans første kontorist.

—Ja, Molstad, sa Svend Bidevinds far til kontoristen, — så kjører De veien nordover til kl. 12 og spør indom på alle gårder, og hvem De træffer. Har De ingen besked til kl. 12, så vender De tilbake.

Molstad kjørte. Så sa Svend Bidevinds far farvel til sin kone og begge småpikerne som stod i gangdøren og gråt.

Karjolhjulene hvirvlet hen over brostenene.

En times tid utpå landeveien sørover møtte han endelig en som „trodde” han hadde set en gut i veien. Senere en kjærring. Jo, hun hadde møtt gutten for ikke så længe siden.

Karjolen fór videre.

Langt om længe kom der et høilas. Bonden gik ved siden.

—Du har vel ikke møtt en bygut i veien her vel? En liten fyr . . .

—Jo, hr. amtmand! Gutten ligg her på lasset han. Han søv så vakkert. Æg tok han op herborte, han sat og gråt så ynkelig i landeveien og sa han var så trøit. Er det dokkers sin gut kanske?

—Ja, det er det.

—Han meinte ellers på at han hadde hverken hus eller hjem, stakkaren.

Oppe i høilasset lå Svend Bidevind og sov.

—Bad han så om at få kjøre med dig?

—Nei, var det likt sig. Han skulde videre han, sa han. Det var bare mens æg var oppe på gården hos han Smedstad, at han bad om at få sitte i høiet og hvile sig. Han bød sig til at holde hesten imens — til gjengjæld, sa han. Da æg kom tilbake, lå han slik dokker ser han — søvendes. Og så lot æg han ligge!

Næste dag i matematiktimen kom rektor ind. Kandidat Lange hilste og smilte. Rektor smilte igjen og gik op på katederet.

—Jeg har at si dig, Anton Bech, at vi igår gjorde dig uret. Dine kamerater skal vite at du ikke, som vi trodde, hadde fusket. Jeg tilføier at jeg er særdeles glad over på denne måte at ha fåt igjen min tidligere sikre tro på at du ikke indlot dig på slike kleine streker. Værsågod kom frem, Anton Bech!

Anton Bech stod foran katederet.

—Jeg ber dig om tilgivelse for at ha gjort dig uret. Gi mig din hånd til tegn på at jeg får den!

Anton rakte hånden frem. Rektor tok den i sin, og klappet ham med den anden hånd over krølhodet.

– Jaja, gutter, sa rektor, da Anton Bech igjen var på plads, — la mig se at dere alle følger Anton Bechs eksempel — og holder deres skjold blankt.

Idet rektor gik mot døren, sa han:

– Du Svend, vil du komme med mig litt!

Svend Bidevind reiste sig og fulgte efter rektor, ut av døren, ned gangene og ind på kontoret.

Han stod litt i det smale, høie værelse med bokryggene stramme til begge sider. Rektor Holst hadde sat sig og så på ham.

Svend Bidevind så mager og blek ut.

—Du Svend! sa rektor, — du har vel så omtrent hver lørdag skrevet matematikstykkerne av?

—Ja. Hver lørdag.

—Kan tænke det. Jeg har nu bedt kandidat Lange gi dig to privattimer i matematik om uken. Dem må du benytte godt. Vi har eksamen om en måneds tid.

—Ja.

—Skal vi så bli enige, du og jeg, Svend, om ikke at fare med nogenslags fusking mere?

—Ja.

—Så slipper du for fremtiden en slik en dag som den du oplevde igår. Ikke sandt — den var ikke hyggelig at få igjen?

– Nei.

—Jeg har talt med din far, gutten min. Vi er enige om at tro at du nok blir en bra kar! Farvel, gutten min.

Svend Bidevind stridgråt. Rektor reiste sig, gik ned til døren hvor han stod, og strøk Svend Bidevind over håret.

Svend Bidevind hikstet, rektor ventet at han skulde gå, men der var noget gutten stred med at få sagt gjennem hikstingen. Endelig bukket han meget dypt, rakte hånden frem til rektor og sa:

—Ma-mahange tak!

– – – – – – – – – – – – – – – – – –

Hjemme ved middagsbordet var det oksestek, stor, rød, med saus og poteter og tyttebærsyltetøi, — endda det var torsdag, som ellers var fiskedag.

SLAGSMÅL

Jeg sier ingenting jeg. jeg bare spør hvordan du har fåt akkurat min regning – når du ikke har skrevet den av!

Det var Simon Selmer ute i skolegården. Anton Bech stod foran ham, utfordrende.

– Det skjeller dig altså ikke, ser du, Simon

– Ånei, det er vel det heldigste det, kan jeg tænke.

– Jeg spør dig altså hvad du mener med det? At det er det «heldigste» altså. Netop det er det jeg spør om, skjønner du.

Simon Selmer så sig med et smil om i guttekredsen. Hele klassen stod tæt omkring de to.

—Og jeg svarer altså at det vist er det heldigste at en ikke gransker mere efter i den saken.

—Han har gransket rektor altså.

—Ja. Jeg merker det.

—Hvordan merker?

—Han er så forskjellig rektor du!

—Hvordan forskjellig?

—Å — hadde det været en av os andre og ikke den søte kjælegutten hans, så tænker jeg der var blit andet av!

—Hvad andet?

—Du spør så meget, synes jeg.

—Anton Bech stod med næverne i bukselommerne, ganske rolig uten at se sig om. Han bare så Simon Selmer ret i fjæset og svarte:

—Ja jeg spør til du svarer altså. Til du tør svare.

—Tør — hå!

—Ja tør. Hvad mener du med at der var blit andet av?

—Jeg mener det jeg mener, jeg.

Anton Bech rykket ham nu like under øinene.

—Ja ser du, dette er vel nok. Men jeg spør dig altså om du tror jeg har fusket?

—Jeg tror ingenting jeg. Jeg bare vet at du har hat min regning i boken din.

—Og når jeg sier — og rektor sier at det er en tilfældighet?

—Så sier jeg dertil at det er en merkelig tilfældighet.

—Hvordan merkelig?

—Høist merkelig.

Hele gutteflokken lo høit. Anton Bech trak den ene næven op av lommen.

—Nu sier du meningen din bent ut.

—Svært så du interesserer dig for min «mening» da! Kjære!

—Jeg finder mig bare ikke i at du går her og mumler om mine regnestykker længer. Har du ikke fåt forklaring god nok av rektor, så får du den ikke av mig. Men denne historien skal være forbi den. Derfor sier du meningen din bent ut, så blir det vel en endskap på det.

—Å, du ypper slagsmål altså?

—Ja, jeg gjør det. Det tar jeg hele klassen til vidne på, at om du ikke ret frem sier at du tar rektors forklaring fuldt og helt for godt, så møtes vi på Nagelkaien i eftermiddag klokken 4.

—Jeg er ikke ræd for at komme.

—All right!

Dermed snudde Anton Bech sig rundt og gik gjennem guttekredsen op mot skoletrappen. Det hadde alt ringt ind.

—Slagsmål, gut!

—Ordentlig da, ser du!

—Klokken 4 altså, på Nagelkaien!

—Men bare klassen. Ingen andre.

—Naturligvis.

Klassen gik i ivrig flok opover mot trappen.

—Tænker han får, Zeloten, jeg.

—Å — det er ikke så visst.

—Godt av juling hadde han da ialfald, Simon. Hvad har han med at blande sig mere opi det!

—Men jamen er det nu rart likevel da!

– Tror du rektor hadde ståt og bedt om forladelse, hvis han hadde fusket da gut!

– N—næ — æ . . . . .!

Svenningsen var rasende oppe i klassen fordi de kom så sent ind. Blidere blev han ikke i timens løp, for slik uopmerksomhet, — skriving av lapper og forsendelser mellem guttene —!

Der hadde ifjor vinter engang før været «ordentlig» slagsmål mellem Anton Bech og Simon Selmer. Det var i anledning av Nikken Pølsepind. Simon Selmer hadde fåt juling dengangen. Det fik han vel nu også. Simon var tyk og tung, temmelig sterk. Men Anton Bech var nu allikevel den sterkeste gutten i klassen da. Skjønt Simon Selmer var ram i knep!

Dette med Nikken Pølsepind var gåt slik for sig:

Nikken Olsen — «Pølsepinden» — var Anton Bechs byfiende. Hvorfor spurte ingen om; det var bare så. Anton Bech kunde selv ikke ha svaret på nogenslags spørsmål om hvorfra det skrev sig. Faktum var at når han møtte Pølsepinden nord i byen, skulde han slås med ham. At si, når han eller Nikken var sammen med nogen. Møttes de alene, behøvdes bare etpar skjeldsord i forbigående — som:

—Vent bare, din tosk! eller:

—Er det julingen fra sidst du går og tygger drøv på idag?

Var en av dem i flok derimot, var saken given; de andre guttene stillet sig i ring, og slagsmålet bar løs mellem de to.

Undertiden når Anton og guttene fra klassen kom drivende nordigjennem byen, hændte det at Nikken Pølsepind blev set i det fjerne, skyndsomt skjulende sig i et portrum eller forsvindende om et hjørne. Saken var at Nikken regelmæssig var den som fik juling. Anton Bech pleiet da høilydt at beklage sig til de andre over den tapte leilighet til at jule Pølsepinden.

Men inderst inde var han glad for det. For det første, fordi der jo allikevel var så sin spænding hver gang, — ingen kunde jo vite hvad nyt knep Nikken Pølsepind hadde lært sig siden sidst, eller hvad kamerathjælp han kunde ha bak sig fra folkeskolen; for det andet, fordi — — nå ja, der var noget underlig blekt noget over Nikken Pølsepinds ansigt, hvergang han skulde til, — og noget eget likesom forundret spørrende i hans øine, når han stod op efter julingen. Alt i alt noget som mindet Anton Bech om et digt han engang hadde læst, om en jæger som hadde skadeskutt en hjort i skogen, og skulde hen og skjære halsen over på den – – han kom sig næsten ikke til med kniven for noget i dyrets øine.

Imidlertid, Nikken Pølsepind var og blev fienden, ingen visste hvorfor, men det var altså en given sak både blandt guttene i Antons klasse og folkeskoleguttene. Det var et byfiendskap i fuld orden, og det nyttet ikke at spørre mere om den ting.

—– Så var det juleaftens middag, at fru Bech fortalte ved bordet at madam Øien hadde været i kjøkkenet og klaget sig så ynkelig over nød og fattigdom til julen, fordi manden var arbeidsløs; og så hadde fru Bech git hende Antons hverdagsbukser — som forresten var både hele og brukbare endnu. Det hadde især været dårlig med klær til sønnen, Nikken, som næsten ikke kunde vise sig på skolen længer for bare filler.

Så gik juledagene til tredje dag, som endelig var hverdag.

Guttene fra klassen møttes. Anton Bech hadde sine nye klær på, og i vestelommen lå femogtyveøren han hadde fåt av onkel Fredrik. Idag skulde den springe i kaker.

Imidlertid kom Otar Ingebrigtsen med en foruroligende snak om at folkeskoleguttenes snefæstning nede på Langkaien var større end klassens i Bechgården.

Hele flokken ruslet nordover. Og ved Langkaien stod ganske rigtig folkeskolefæstningen uforskammet høi! Skiddenblank var den av isvand og mange næver, ja rent uindtagelig så den ut. Og folkeskoleguttene myldret om den.

Langsomt nærmet klassen sig, til de stod i halvkreds tæt om fæstningen. Mellem etpar av de fremragende gutter på begge sider begyndte det at ulme med hånsord og utfordringer. Anton Bech stod stille og hørte på, da pludselig Simon Selmer og etpar andre begyndte at dulte ham i siden:

– Anton! der er Pølsepinden? Ser du ham ikke! På han da.

Men Anton rørte sig ikke. Så begyndte de andre at rope:

– Du Nikken! Skulde du ikke jule nogen i jula? Her står han Anton Bech og er ræd for dig!

– Ræd! ropte Anton; — kom bare an, Pølsa!

Nikken blev ved at kitte med kramsneen på fæstningsmuren og vilde tydelig ikke til, endda hans egne ertet og drev på, mens Anton kom nærmere og nærmere. Så sier pludselig Anton:

– Pølsepinden er bange for at fordærve de fine bukserne sine, — for dem har han arvet efter mig.

Alle guttene lo, for de kjendte jo straks igjen Anton Bechs bukser. Men de visste ikke ordet av før Nikken Pølsepind var i synet på Anton med et næveslag i næseroten, så Anton tumlet bakover, og blodet sprat ham av næsen.

Og slik fór Nikken løs med slag i slag så lynende fort og så uvant rasende, at Anton ikke sanset sig før han lå overende med Pølsepinden skrævs over sig, dængende ham i ansigtet av al glædelig lyst.

Nu vet enhver at midt inde i et slagsmål kan der komme som en stans, en stilhet, som ingen vet om uten de to selv. Nikken pustet hett og hidsig like ned i den blodige næse på Anton; han holdt op at slå, og begge pustet ut.

I dette sekund kjendte Anton at han lettelig kunde velte Nikken Pølsepind av sig, komme ovenpå og gi ham rundelig igjen; især da han så at Pølsepinden stridgråt av sinne, og var rent sanseløs. Men han blev liggende ganske stille. Han lettet litt på den ene hånd, og fik den ned i vestelommen til femogtyveøren.

—Hold op, din tosk!

Og Pølsepinden holdt op. Så fik Anton listet femogtyveøren ned i næven på Pølsepinden, og så lå de litt stille, den ene oppå den anden. Så med ett vippet Anton Nikken av sig og stod op. De andre ropte og skrek en hel del, men Pølsepinden løp opover gaten, og Anton stod og tok blodet av næsen med sne. Han sa ingenting. Men siden den dag slos han aldrig mere med Nikken Pølsepind.

—Nu, denne historie med femogtyveøren kom på sæt og vis ut blandt guttene i klassen.

Så hadde Simon Selmer skrevet på en lap i timen ned til Vilhelm Gabrielsen at Anton Bech hadde git Nikken Pølsepind 25 øre for at fri sig fra juling. Denne lappen fik Anton Bech fat i, og så hadde han og Simon Selmer holdt sit store slagsmål på Nagelkaien.

Dette var ifjor vinter. Da fik Zeloten altså juling; men det var jo halvandet år siden nu; siden den tid kunde jo mangt ha forandret sig.

Alt klokken halv fire var en stor flok av klassen samlet på Nagelkaien. Det var en stor, svær, plankelagt indebygning, enslags gårdsrum med trægulv mellem Nagels to pakboder. Langs pakbodvæggene stod en dobbelt rad tomtønder, og på dem satte de sig på rad, dundrende med støvlehælene i tomtønderne, så det klang. For enden av pladsen gik båttrappen ned i fjæren. Henne ved trappen holdt Søren Manddraber og nogen andre til med hyssing og skjælagn. De fisket krabber, mens de ventet.

Alle kaiene i byen var bekvemme for guttemøter på denne tid; de stod tomme næsten allesammen. Men især Nagelkaien, fordi den lå så langt unna, helt ytterst sør i byen. Og så var Nagel sin bryggemand, han Hans Bentsen, en sjelden koselig kar.

Endelig kom Simon Selmer. Han var i følge med Otar Ingebrigtsen. Litt blek var han; men han lot som ingenting, satte sig på en tønde og lo og snakket. Da Søren Manddraber og de andre borte i trappen hørte at Simon var kommet, begav de krabbefisket og kom indover.

Klokken i kirketårnet langt inde i byen slog fire. Og just da kom Anton Bech. Han hadde følge med Svend Bidevind.

—Det er svært så de to hænger sammen i det sidste! sa Morten Johnsgård til Vilhelm Gabrielsen.

—Har du ikke skjønt det i det sidste? sa Vilhelm Gabrielsen; — at Bidevind får hjælp i stilene av Anton Bech!

—Jo, naturligvis.

Anton Bech gik fremover til tønden, hvor Simon Selmer sat og sparket.

—Du får si fra for sidste gang — om du vil ta i dig at jeg har fusket!

—Jeg har ingenting sagt. Ellers tar jeg ikke noget i mig.

—Slikt noget skidtsnak om at du ingenting har sagt, gjælds ikke. Jeg spør altså . . . .

– Hold kjæft med den spørringen din! ropte Simon Selmer og sprang ned av tønden; i det samme puffet han Anton Bech i maven.

Anton Bech tok et skridt tilbake. Han slængte trøien av sig og stod i skjorteærmene. Guttene samlet sig tæt omkring.

—Nu kan du komme an! sa Anton Bech.

Men Vilhelm Gabrielsen trådte frem av flokken og sa høitidelig:

—Det skal være vedtat først at det ikke gjælds at spænde krok, ikke at skalle og ikke at sætte knædult.

—Ja, sa Morten Johnsgård, som stillet sig ved siden av Vilhelm — og kommer dere i tak, skal dere dele overtak og undertak!

—Næ — det får komme an på det! ropte Otar Ingebrigtsen.

—Ja, det syns jeg også! stemte etpar andre i med. Anton og Simon Selmer stod med dirrende næver og så på hverandre, mens de andre trættet en stund om overtak og undertak. Alt i ett lød Vilhelm Gabrielsens gjentagne:

—For det skal gå ordentlig for sig! Det skal gå ordentlig for sig!

—Ja naturligvis skal det det, men overtak og undertak . . . . .

—Nu får det begynde! ropte Otar Ingebrigtsen. — Så stiller vi os alle i ring utenom. Naturligvis skal det gå ordentlig for sig, fusking gjælds ikke. Så — nei. længere tilbake — så. Nu tæller jeg til tre.

—En — to — tr . . . .

—Nei, nei, vent da, gut! Svend Bidevind fór frem, — Simon har en sten i næven! Gjælds det kanske?

Sprutrød måtte Simon Selmer slippe fra sig en rund sten fra hver hånd.

—En — to — tre!

Så røk de i hverandre. Simon Selmer med hodet sænket foran sig og armene over det, næverne gik som et dampskibshjul. Men Anton Bech drev et næveslag nedenifra og opunder og midt i det sænkede ansigt. Det knepet kjendte han! Det var øvede karer begge to, og slagsmålet gik hidsigere og hidsigere; de slog med høire og verget sig med venstre hånd, og noget skikkelig næseslag kom ingen av dem til med. I hidsigheten fór de omkring, så gutteringen utenom måtte vige og forandre plads uavladelig.

Pludselig datt Anton Bech forover. Som et lyn var Simon Selmer over ham.

—Nei, det gjælds ikke! skrek en stemme. Det var Svend Bidevind som sprang frem og vilde rykke Simon tilbake. Men før han nådde til, hadde Otar Ingebrigtsen tak i trøien hans:

—Vil du hjælpe, kanske? Din tosk!

—Det gjælds ikke, han bare gled, skrek Svend Bidevind i fuldt sinne, slet sig løs og vilde frem igjen. Så var både Otar og Vilhelm Gabrielsen på ham; Morten Johnsgård la sig imellem . . . . . . .

Bare et øieblik hadde Anton Bech Simon over sig. Han fik hevet sig rundt, og nu sat han selv overskrævs på maven til Simon. Og der holdt han ham.

Men i et nu var det røket så rasende op omkring dem at ingen så efter hvordan de stelte sig, — slik trætting, skrik, duking, og tilslut stod hele flokken i et eneste rasende slagsmål, nogen slog, andre spændte, nogen slos par om par, andre bundtevis, inderst inde i klumpen mellem alle benene lå Svend Bidevind og vesle Søren Manddraber og brølte og skrek, kløp i læggene på de andre og kunde ikke komme ut, — og over alt levenet hørtes Vilhelms Gabrielsens uavladelig:

—Det skal gå ordentlig for sig! alt mens han skiftet slag med Morten Johnsgård . .

—Ånei, ånei da guta! Å e detta for spettakel da!

Hans Bentsen, bryggemanden til Nagel, kom farende over kaien. Han forsøkte at trænge sig ind imellem guttene, han ropte og befól, men intet hjalp og ingen hørte. Hans Bentsen blev rent fælen, sprang ut på gaten og kom et øieblik efter tilbake med to-tre mand.

Der blev stilt med ett. Alle guttene slap hverandre, stod pustende og pæsende, nogen blødende, andre småjamrende sig, én holdt sig over næsen, en anden i siden og ut under benene på dem alle krøp Svend Bidevind og Søren Manddraber frem. De så fæle ut. Søren hulkgråt og holdt sig på maven; Svend Bidevind silblødde av næsen, over høire øie hadde han et ildrødt, glødende merke.

Men alle stod rake som lys.

Blandt de mænd Hans Bentsen hadde fåt med sig ute fra gaten, var der én med guldrand om huen. Han var kjendt nok.

Det var politi Loe.

—En skikkelig mands barn og hæll’ slikt leven! sa politi Loe, — så en høre dokk heile byen over! Kæm e’ det ut av dokker?

Politi Loe så sig om i kredsen, tok op sin notisebok og skrev etpar av navnene op.

—De behøver ikke at melde andre end mig og Simon Selmer, sa Anton Bech, han trådte frem. — Det er vi som har slås.

—End du som er søn til byfogden! Og så skjæms du ikje? sa gamle Loe og rystet på hodet.

—Bare meld mig De, så . . . . .

—Å, æ tænke vi tek dokk alle ihop! Se till å pelle dokk ut av kaia her og det strakst! End skikkelig mands barn!

Politi Loe drev flokken foran sig og ut på gaten.

—– Et stykke oppe i byen kom adjunkt Svenningsen imot hele optoget, gutteflokken fra 5te middel og konstabel Loe efter.

—Kjære, hvad er dette?

Alle guttene stod med luerne i næverne. Men Loe skred frem, tok til luen og meldte det hele:

—Æ tænke det kan væra nok at skolens vedkommende fær det at vite, mente Loe med hånden til den guldrandede luen.

—Ja tak, min kjære Loe, det er aldeles nok!

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Da Svend Bidevind kom hjem, blev der stor forfærdelse over hans hovne næse og et grønblåt mærke over høire øie. Han måtte tilslut rykke ut med hele historien. Mor syntes, det var rigtig stygt og uskikkelig altsammen. Men far lo i skjegget:

—Ja, ser du, gutten min, sa far, — den julingen var dig altså av skjæbnen bestemt. Så kan du ta al anden tilgivelse, både min og rektors, med så meget bedre samvittighet!

—Ja, sa Svend Bidevind næsten høitidelig og så op på far med store, alvorlige øine — eller rettere sagt med et stort og et litet; for det høire øie var blit temmelig småt under den grønblå flekken.

Dagen efter, i anden time, stod rektor i klassen og holdt en tordentale om «skam for skolen», «politiet på halsen», «optøier i byen» osv. osv.

—Til straf sitter hele klassen igjen fra 2—3.

Svenning hadde sladret! Ja, han var nu altså lumpen da! Altid!

Da Svenningsen kom ind i tysktimen kl. 12, var den store beslutning fattet og vedtat enstemmig av hele klassen. Den som svigtet, hadde slik juling ivente altså som han aldrig hadde set maken til. Ideen var Simon Selmers, og var straks blit ivrig optat av Anton Bech. De var godvenner igjen nu, naturligvis! Avgjort var avgjort.... Hele klassen var godvenner igjen!

Svenningsen hilste som vanlig. Klassen bare reiste sig, alle med mørke miner og en dæmpet mishagsmumlen.

Svenningsen begyndte at høre. Hver og en bevarte sin sure mine, svarte kort og knapt. Den ene efter den andre.

Svenningsen lot som han intet merket.

Han begyndte som han pleiet, at si vitser, var spydig, så over Søren Manddraber, så over Hans Otterbech. Ingen lo. Bare mørke, mugne miner. Selv ikke da Søren Manddraber i al enfoldighet oversatte:

«Die Schweisstropfen traten vor seinen Stirn» med

—Sveitsertroppene trådte frem for sin stjerne.

Svenningsen holdt et svare hus med dette, lo og hånte. Men guttene trak ikke på smilebåndet. Etpar av dem måtte jo holde lommetørklædet for ansigtet for ikke at vise at de lo.

De så godt at Svenningsen blev rasende tilslut.

—Klokken 2 kom adjunkt Svenningsen ind i klassen for at passe på den mens den sat igjen.

Der var ikke et liv. Svenningsen lette både høit og lavt, ute i skolegården, i gymnastiksalen. De slyngler måtte være gåt hjem allikevel!

I fuldt raseri trak han frakken på sig og gik. Skoleporten smeldte efter ham.

Ikke før var han væk, før hele gutteflokken myldret ind. Og den gjensitningstimen gik med leven og moro på al vis. Nogen benyttet leiligheten til at få haspet av regnestykkerne eller den latinske stilen ved hjælp av en av de flinkeste; andre rotet oppe i katederet, i protokollen og dagboken. En hel flok hentet luerne ind fra gangen, la dem i rad mot den ene væggen og slog lueball. Morten Johnsgård hadde ball med.

Da klokken slog tre, gjorde de sig alle istand, mens Hans Otterbech blev sendt ind til rektor.

—Om de kunde gå nu?

Rektor kom tilbake med Hans Otterbech, rent ute av sig:

—Men, kjære gutter, er ikke herr Svenningsen her?

—Nei, ingen hadde set noget til herr Svenningsen.

—Hm! Høist besynderlig. Dere har sittet ganske alene da?

—Ja.

Rektor så ikke lys ut. Han bet sig i læben:

—Ja, nu kan dere gå da.

Dagen efter hadde de ikke tysk. Men Svenningsen kom alt i første time, som var overlærer Sømmes norsktime, farende ind i klassen, rød i toppen.

—Undskyld, hr. overlærer, at jeg forstyrrer et øieblik! Jeg tør spørre dere, gutter, hvor dere blev av igår?

Guttene så med uskyldig forundring på hverandre og op mot hr. Svenningsen.

—Svar straks! Her gik jeg og ventet på dere, klassen var tom!

Simon Selmer reiste sig:

—Kanske hr. adjunkten mener med det samme det var ringt klokken to?

Ja, javist, naturligvis!

—Ja, da tror jeg vi et øieblik var nede i gården.

—Sludder, jeg så efter i skolegården!

—Ja — nei, i gården altså!

Overlærer Sømme, som ikke forstod nogen sammenhæng, lo nu høit. Men Svenningsen sendte ham et rasende blik:

—Var dere — dernede allesammen? Hele klassen?

Simon Selmer så sig spørrende om til guttene:

—Ja, jeg vet ikke — der var nokså mange . . . .

—Jeg var der! reiste Anton Bech sig.

—Jeg var der!

—Jeg var der!

—Jeg var der!

Det lød som skud i skud ned over bænkeradene, én efter én reiste sig og ropte sit:

Jeg var der! indtil alle guttene stod opstillet i rad og rækker nedover.

Overlærer Sømme skjønte vel at her måtte være noget påfærde; men han måtte snu sig ind mot vægtavlen, og pudset næsen med megen larm — tre-fire ganger.

Svenningsen stod et øieblik og så utover den stående klasse. Så bukket han kort til overlærerens ryg:

– Undskyld! Og så fór han på dør

Én efter én satte sig igjen. Der bølget en dulgt triumf nedimellem guttene. Svend Bidevind hadde, da han kom på skolen, tilfældig opfanget nogen ord mellem rektor og Svenningsen ute på gangen. Rektor hadde været meget misfornøiet. Etpar ord som «forgalt — her kommer jeg kl. 3 og finder guttene alene!» osv. blev av Svend Bidevind referert i klassen straks til tegn på at hevnen over Svenningsen fuldt ut hadde lykkes.

Skrape av rektor — simpelthen altså!

EKSAMEN

Husk eksamen, gutter! Bare fjorten dage til!

—Kjære dere, hvordan skal dette gå — eksamen for døren ....

—Aldrig når vi ut til eksamen på dette viset!

Eksamen, eksamen! Det gik på livet løs nu i junidagene med eksamen hængende hett over alle hoder, så det lumret omkap med de 20 varmegrader gjennem solruterne! Sprængt på blev der gjennem alle pensa, agterut var de, og frem måtte de for al pris —! Undtagen i rektors historie, som nøiagtig var nådd boken ut til 1ste juni, så de sidste timerne kunde brukes stille og rolig til oversigtige repetitionstimer — uten egentlige lekser.

Værst av alle var Svenningsen. Sint og vond hadde han været hele tiden i det sidste — som rimelig kunde være — og nu drev han på med læsebok og grammatik, med lekser så lange som dagsreiser fra time til anden. Tysktimen gik som et uveir, Svenningsen tordnet, «eksamen» lynte i luften, og altid en to-tre stridgråtende nede på fuksebænken. Karaktererne haglet ned, 6 her og 5 der, og slut på det hele var en lekse til næste gang, så der ikke var utgang at se på den!

Otar Ingebrigtsen fik sin tause, indbitte og temmelig hårdknokede rundjuling en dag Svenning endte timen med at gi syv sider grammatik, hvorav fem lange remser til puging — og Otar rent uvilkårlig, glemmende alt av bare forfærdelse, skrek høien lydt fra sin bænk:

—Han er gæl’n han!

Svenningsen røk bare ret i ham uten ord.

Og så grænseløst forfærdet var Otar Ingebrigtsen over sig selv at han glemte at skrike — det eneste middel mot Svennings juling, — endda han efterpå fremviste en betragtelig hårdot samlet op av gulvet efter kampen.

—Gi den til Svenning som seiersskalp! rådet Simon Selmer.

Sørgeligst gik det med Manddraberen i disse hete dage. Ondt hadde han jo altid for at holde trop, men nu, med overnaturlige lekser i alle dagens seks fag, i et helseløst stormridt gjennem al kundskapens brokede mangfoldighet, var han rent forfjetret, og mistet det vesle han visste i rædsel, bare navnet eksamen nævntes. Og Svenningsen var ikke barmhjertig. Søren Manddraber tutet og jamret, men Svenning måtte bare oplyse om at man ikke tok eksamen ved at perse tårer; han vilde foreslå Søren at stille sig i tjeneste hos byens vandverk i denne tørketid — fremfor at dumpe til eksamen og bli sittende igjen i klassen et helt år til!

Og Manddraberen stred med lommekluten for næsen og hiksten i halsen, og kunde absolut ikke lære «Angst, Axt, Bank, Braut . . .», end sige reglerne for konjunktiv!

Nede i skolegården i friminuttene gik de rent stilfærdige allesammen. Men så erklærte Morten Johnsgård en dag at det dog — så vondt det var — ikke gjaldt selv livet!

Og fra Pål Gundersen forlød det at det var da hverken middelskole-eksamen eller artium, så skidt, — om en bare hanglet igjennem . . .!

Men Søren Manddraber tok sig ikke trøst av dette. Han tænkte på at hive sig i sjøen, og hadde kanske gjort det også, hvis ikke Anton Bech en dag hadde sat mod i ham ved at love ham hjælp og bistand med hvisking i det mundtlige og — om det lot sig gjøre — med fuskelapper i det skriftlige.

Dette var Søren Manddrabers eneste livshåb.

—– Svend Bidevind gik under alt dette og bare undret sig over at han egentlig slet ikke grudde sig til eksamen.

Han turde næsten ikke tilstå det for sig selv, men han næsten glædet sig!

Dumpe kunde han ikke. Slik hadde kandidat Lange drevet ham i matematikken, at han nok skulde klare den. Og de andre fag måtte han kunne greie så nogenlunde — så det ikke blev stryk altså! På ett punkt var han tryg med sig selv på at han vilde ha 1. Det var i historie for rektor. Og slik stod det for ham, at med en 1’er for rektor Holst var han berget, om det blev så både 3’ere og 4’ere for de andre. Og så med denne eksamen var året forbi, en lang, lang sommerferie, og derefter nyt «skoleår», ny klasse, ny begyndelse på alle kanter, både utvendig og i det indvendige menneske! Dermed var dette års synder og sorger slettet ut. Han visste jo nok at han ikke undgik sin drabelige ordens- og kanske opførselskarakter for året — i karakterseddelen tilslut; men ellers, selve eksamen var der noget ved — noget spændende — og desuten var den egentlige skolegang forbi! ett fag om dagen, forresten var det alt som for ferier at regne!

Pugingen var i fuld gang i klassen. Hver morgen på skolen forlød det fra den ene og den anden: Kommet 30 sider i historien! Læst hele den norske grammatikken! Repetert fra mennesket til de énhovede! O.s.v. Nogen hadde slåt sig sammen i klumper og partier og læste ute, enten oppe i bymarken eller på en pakbod — nidpuget og hørte hverandre. Søren Manddraber var to timer om dagen oppe hos Anton Bech og fik gjennemgåt tysken og matematikken.

Men denslags kunde ikke Svend Bidevind. Han prøvde etpar ganger at være med i bymarken; senere sat han alene i Næss’s have. Men alt dette bare forstyrret ham. Først og fremst de andre guttene; men også når han var alene. En humle, et vindsus i bjerketoppene, ja bare selv følelsen av at være ute; det passet ikke. Læse måtte man gjøre inden fire vægger, hvor bøkerne var hjemme; ute var til for moro skyld, ferier, fri, lek ...

Og så sat han dagen lang på værelset sit og læste og grov sig frem fra fag til fag; han skrev op for hver dag hvormeget han hadde læst, beregnet hvorlangt han hadde igjen — og han så sig selv som Stanley gjennem det mørke fastland, fast og sikkert arbeidende sig frem dagsreise efter dagsreise. Det holdt hårdt mange ganger; han var så underlig uvant med at læse slik — og utenfor sken solen . . . . .!

En ren lettelse selv for Søren Manddraber var det, da rektor endelig en dag kom med eksamenstabellen, hele programmet trykt, skriftlig og mundlig, helt fra artianerne og nedover til småskolen, som hadde etpar små uskyldige rubrikker med «læsning», «regning», og «religion» ute i de sidste eksamensdagene.

En lettelse var det — for så visste man hvad man hadde at holde sig til, når det bar løs, hvilke fag kom først og altså måtte puges færdig først — o.s.v.

Det var i geografitimen dette kom, og da tykke Wiers hadde slåt ut med hånden som farvelhilsen til rektor — han var så tyk at det faldt ham svært at reise sig, så gammel og god var han også at håndbevægelsen var rektor og enhver anden fuldstændig nok — var der en rasling med det trykte papir, en mumling og brumming mellem guttene, eftersom de læste programmet, så tykke Wiers klasket næven i katederet:

—Vil dere lægge væk de lappene deres straks og holde skravlene igjen på flyende flekken!

—Å, men det er jo eksamenstabellen! løt det bønlig.

—Hjælper ikke. Flere byer i Spanien, gut!

Det var Morten Johnsgård som blev hørt, og han hadde benyttet leiligheten under rektors avbrytelse til at få sig hvisket nogen oplysninger fra første bænk.

—Vanelcia.

– Va — hvad for noget?

—Nei — Valencia!

—Du kjender da Valencia, gut! Det er der de hiver sneball med appelsiner. Vet du ikke hvad valencianerne gjorde i 1811, da de ikke hadde flere kanonkuler igjen til at skyte på franskmændene med? Jo, far, det var gutter det, ser du! De stoppet kanonene sine med appelsiner, gjorde de, både råtne og umodne — så det sprutet og sved i øinene på franskmanden. En spansk sjømand fortalte mig engang at en av appelsinene traf Napoleon i flabben, mens han stod og måpte — røk ret i vommen på ham, og blev der sålænge til han døde av den på St. Helena. Tror du på den historien, Morten Johnsgård far?

—N — æ!

– Ikke jeg heller. For det første fordi keiser Napoleon aldrig måpte, for det andet fordi han aldrig i sit liv var utenfor Valencia. Så det må være løgn. Hvad utfører de fra Valencia?

—Appelsiner.

—Nå, det kom du let til. Flere byer i Spanien?

Morten Johnsgård visste ikke flere byer, og turde ikke klemme ivei med den han så Simon Selmer si med læberne. Han skjønte det nemlig ikke, og det kunde bli så rent galt!

—Hvordan skal det gå dig til eksamen, gut!

—Jeg har ikke nådd til at repetere geografien endnu, klynket Morten.

– Men leksen din til idag da, din slubbert!

—Men vi har så svinagtig meget geografi iår! lød det nede fra klassen.

—Ja, stemte en i med, — det er ikke til at få læst altsammen.

—Jaså, Otar far, så du får det ikke læst?

—Umulig! Å, kunde vi ikke få slippe noget?

—Åja, få slippe noget! roptes der

—Jo, kjære guttene mine, jo da! Såmeget dere vil.

– Å!

—Men så får dere fem altså.

—Da — så! Hø!

—Det er nu én ting jeg synes hr. Wiers gjerne kunde la os slippe, sa Anton Bech.

—Nåda?

—Det er alle statene i Nordamerika.

—Er du gæln, Bech far! Statene i Nordamerika! Tror du det går an at «slippe» dem! Jo, det skulde se net ut. Hvorfor ikke «slippe» statene i Europa også da? De er ikke så vigtige som de skaper sig de; far, mange ganger — hverken Frankrike nu med alt sit ministervrøvl, eller Tyskland, siden Bismarck blev sat på porten, eller de andre. Statene i Nordamerika! Pas dig du, Bech far, før du vet ordet av det er de mindre værd at «slippe» end alle statene tilsammen både i Europa og Asien! Hø! Slippe!

—Men de er så vanskelige.

– Vanskelige ja! Jo, det synes nok som dig nogen hver, både han fyren Salisbury i England og Spaniolen. Men ikke er det værdt at slippe dem lei, tænker jeg

—Vi kan jo ta dem igjen til næste år!

—Å, la os få slippe dem da! Slippe dem! Slippe! lød det nedover klassen.

– Vi har så forfærdelig meget til eksamen iår, så!

—Er dere gælne, gutter! Jeg skal si dere hvad dere skal gjøre, jeg.

—Ja, si det! Si os noget!

—Spør de andre karene dere har – ham i tysk og ham i latin og ham i bibelhistorie, spør dem om ikke de kan la dere slippe litt for dem — fordi dere har så meget geografi at lære! Spør dem, og hør hvad de svarer!

En misfornøiet mumlen!

—Ja, tror dere kanske det nytter at lære tysk og bibelhistorie og alle andre denne verdens ting, så længe dere ikke kjender denne verden selv? Først geografi, gutter, så resten. Først får en lære stuen sin at kjende, så kan en begynde at pynte den op og gjøre det koselig i den? Det er min mening, ser dere, og jeg er ikke dum!

Tykke Wiers var i sit perlehumør idag, og guttene moret sig.

– Men det nytter ikke at si dette til de andre lærerne.

—Nytter det ikke! Hils fra mig dere, og si som jeg har sagt.

—De vil ikke likevel.

—Tror dere det nytter mere at spørre mig! Er dere gælne, gutter!

—Ja, for De er meget snillere end de andre! sa Simon Selmer.

Dette skulde Simon helst ikke sagt. Pludselig gik humøret og lystigheten av tykke Wiers’s ansigt.

—Hvad sa du, Simon Selmer far? spurte han tordenhøit.

—Jeg sa — jeg sa bare — at De — er snillere . . .

—Simon Selmer! Gå efter rottingen!

—Men . . .

—Gå efter rottingen, sier jeg. Den ligger i 6te middel. Simon Selmer måtte gå. Wiers sat i ventetiden mørk på katederet og trommet med fingrene og sa ingenting. Endelig kom Simon Selmer tilbake med et spanskrør i næven.

—Kom med den! Så — stå der – længer frem. Så!

Et rap suste igjennem luften og smaldt i Simons ryg.

—Jeg skal lære dig hvor snillere jeg er!

Et rap til — to tre — fire.

—Her får du den snilheten at føle, din laban! Gå og sæt dig.

Tutende og våndende sig gik Simon på plads.

—Flere byer i Spanien, knegt!

—Sevilla. Granada. — Cadix.

—Hvem har lært dig det imens? Svar! Hvem har hvisket?

Morten Johnsgård kjendte tykke Wiers, når vinden bar imot, og han var vond; det var bare at si fra straks.

—Pål Gundersen hvisket! sa han ynkelig.

—Fem skal du ha. Gå og sæt dig.

Det var ikke ofte at tykke Wiers’s timer var sørgmodige; men når det hændte, var det med eftertryk.

—Fem skal du ha! brølte han til den ene efter den anden, og da timen var slut, tok han hat og frak på selv uten hjælp, hvilket var tegn på hans dypeste unåde.

Næste time var norsk med overlærer Sømme. Han kom sirlig og fin, hvit i skjortebrystet, langt guldkjede, store mansjetknapper og lange, hvite hænder. Han satte sig tilrette og fandt Wiers’s spanskrør på katederet. Han tok det mellem to fingrer og spurte:

—Hvem — hvem av dere var det idag?

—Mig, svarte Simon Selmer og reiste sig.

—Dig, Simon, Petrus — eller klippen! Jaså! Så den vrede Moses har slåt på dig med sin stav! Gav du vand fra dig?

Klassen brølte av latter.

Det blev stille med ett. Døren ut til gangen sloges pludselig op på vidt gap, og midt i den stod tykke Wiers.

—Undskyld, hr. overlærer!

—Jeg ber, hr. Wiers!

—Dere kan slippe de nordamerikanske stater, gutter! sa Wiers, vendte sit mægtige legeme og gik. En av guttene måtte lukke døren efter ham.

Så var da endelig eksamen inde!

Norsk og tysk skriftlig hadde de hat. Den norske stilopgave lød: «En morsom dag», og den blev klart nokså bra, selv av Søren Manddraber, som ellers sat og smågråt hele tiden over sin morsomme dag! I tysk stil hadde han fåt hjælp. Det hadde lykkes Anton Bech at få praktisert en lap med gloser o. a. nedover fra mand til mand og frem til Søren. Men det hadde været så farlig, så nær på at bli opdaget etpar ganger, at de ikke turde gjenta det eksperiment.

Nu var det matematiske opgaver, og Søren Manddraber sat og holdt sig på maven av gruelse, mens de ventet på Lange med opgaverne. Ellers sat de idag nogen hver med mavepine, ikke mindst Svend Bidevind. Anton Bech trøstet Manddraberen med at det nok skulde gå; han hadde fundet ut et middel!

Opgaverne kom, Lange gik; gamle Bugge hadde inspektion, og spaserte op og ned på gulvet mellem bænkene, som var flyttet langt fra hverandre. Alle guttehoderne sænkedes over opgavelappen; en lang stund var der så stille at man kunde høre en nål falde mellem hvert av gubben Bugges fottrin. Så begyndte én at skrive. En andes løftet hodet eftertænksomt mot taket; en tredje sukket. Efter et kvarters forløp skrapte det i pennene hele klassen over. Søren Manddraber snufset og småskrev, rev sig i håret og tænkte vældig. Hans øine søkte opover mot Anton Bechs ryg, som i rolig flid bøide sig over pulten.

Da etpar timers tid var gåt, reiste Anton Bech sig i sætet og så sig om. Agtpågiven fulgte han gubben Bugges gang frem og tilbake. Han tok forsigtig frem et bitte litet stykke papir og begyndte at beskrive det med små, tætte tal. Det hele gik for sig med stor langsomhet. Hver gang Bugge på sin vandring kom i nærheten, la han lappen væk. Endelig var den fuldskrevet; hans forsigtighet blev endnu større. Han tok penneholderen av sit penneskaft; han rullet papirlappen sammen tæt, tæt, brettet den på alle kanter, presset den og sat stille en stund. Så puttet han den ind i metalpenneholderen og satte skaftet på; efter endel forbedringer og halen ut og ind var lappen endelig vel forvaret, ganske usynlig inde i metalhylsteret.

Så pudset Anton Bech næsen med megen vælde.

Et øieblik efter hørtes et knæk nede på bakerste bænk. Søren Manddraber reiste sig:

—Å! jeg har brækket penneskaftet mit!

—Din klodrian! sa Bugge og så på den ubrukelige stump som Søren holdt iveiret; han stod litt og så sig om efter nogen råd, da Anton Bech reiste sig og gik frem med sit papir til katederet.

—Færdig!

—Se, se, allerede sa Bugge, — læg fra dig deroppe.

—Så kan Søren få min pen.

—Udmerket! Og gubben Bugge tok selv Anton Bechs pen og bar den ned til Søren.

—Se her, min ven, nu er du hjulpen! sa han venlig

– Mange tak, sa Søren Manddraber.

—— Ved ett-tiden hver skriftlig dag samledes de alle utenfor skoleporten og sammenlignet kladdene. Klyngevis stod de bortover pladsen og oppe i græsbakken bak skolebygningen, hver klasse for sig. Men i hjørnevinduet hos baker Hansen ret overfor skolen sat de syv artianere samtidig med sine opgaver; de var svært vigtige, naturligvis, drak brus, spiste kaker, etpar av dem sat endog med en halv øl og viste den frem i vinduskarmen til de almindelige gutters misundelse! de røkte også cigaretter derinde. Kom nogen av lærerne forbi, forsvandt øllet naturligvis fra vinduet, og tobaksdampen. gik indover i baker Hansens værelse.

Svend Bidevind var aldrig med i disse konferanser. Han løp like hjem for hver gang. Spurte de ham hjemme hvordan det var gåt, lød det faste svar: — Å, jeg tror så passelig! Og nogen kladd hadde kan aldrig at vise frem.

—Nei — jo — naturligvis skrev jeg kladd, men jeg skrev så anderledes ind — og — kladden, nei den blev ganske ulæselig tilslut — så kastet jeg den!

Ånei, det var bedst ikke at vite noget selv! Der var likesom noget, som et grep om maven, opunder brystet, som holdt ham tilbake fra at få høre feilene. Han visste for hver gang at han måtte ha greiet sig, at han ikke hadde skrevet i 6. Og så fik det stå til — på karakterseddelen kom det jo for en dag.

Undertiden kunde det jo komme over ham som en angst — om han hadde skrevet spændspikende galt! Det hadde hændt før at han hadde været så sikker selv på en stil, sådan henimot 2. Og så hadde den vist sig at være rædselsfuld både til 4 og 5!

Men allikevel, her var uvissheten dog bedre; den indebar jo et håb, og det var håbet som skulde bære gjennem al det mundtliges spænding og bekymringer!

Det mundtlige kom, og Svend Bidevind var glad. Søren Manddraber var berget gjennem det skriftlige. Søren blev en fællessak for hele klassen. Om det så var de andre dårligdommene nede på Sørens bænk, de som slos om fukseværdigheten med ham, så gik de omkring og interesserte sig faderlig for ham. Det var nogen svære, bomsterke karer som bare skulde få unnagjort middelskole-eksamen til næste år, og så fluksens stryke tilsjøs! Jens Kock, Sivert Smørkake og etpar andre. Og Søren var ussel og liten og gråt så gudsjammerlig. Han skulde desuten bokveien frem i denne verden, helt ut over gymnasiet, artium og universitetet; det var hans fars, klokkerens uryggelige vilje med vesle Søren.

Første mundtlige fag var historie. Søren Manddraber var her ganske overlatt til sig selv; ti for rektor turde ingen hviske. Søren var grøn i ansigtet.

Men Svend Bidevind kom i søndagsklærne, nye grå sommerbukser med to blanke knapper ved knærne, fine vrang- og ret strikkede sorte strømper, vest og rundjakke, ren snip, rigtig skjortebryst med mors svingfuldeste sløife, og om håndleddene et par av fars manschetter halvanden gang sammenrullet i trøieærmet. Nyklippet og vandkjæmmet stod den lyse luggen ret tilveirs, der han sat nede på pladsen sin, tidlig ankommet, med hodet på skakke og blikket bidevinds op mod rektor Holst fremme ved eksamensbordet. Foran ham lå nordenshistorien, verdenshistorien og den tykke gloseboken, hvori han selv under repeteringen nu hadde notert op sine oversigtstabeller, kongerækker og fremfor alt en nøiagtig gjennemgåelse av alle koalitionskrigene mot Frankrike fra 1701 til 1815.

Rektors eksamination gik jevnt dæmpet deroppe. Hvert 20de à 30te minut skrapet stolen, den færdige gik, den næste kom. Langsomt, men sikkert gik det rækken nedover.

Svend Bidevinds formand i nummerrækken, Pål Gundersen, blev kaldt frem; det var for Svend Bidevind som åpnet der sig en kold avgrund for ham på den side Pål hadde sittet — nu, han gik frem.

Pål Gundersen blev hørt om Fredrik 3 og enevoldsmagtens indførelse.

Svend Bidevind pustet lettere. Så blev han forhåbentlig hørt i verdenshistorien, når formanden fik Nordens. Svend Bidevind kunde nordenshistorien godt nok; men den var så kjedelig. Så trang, likesom snever i området, og så ensfarvet.

Pål Gundersen greiet sig. Nansen og Svane og Gabel og 1660. Så gik rektor litt tilbake, til krigen med Svenskerne, Karl X Gustav, freden til Roskilde, stormen på Kjøbenhavn. Her tullet Pål Gundersen svinagtig! Tosken! Hadde han bare læst «Gjøngehøvdingen»! Ikke husket han Kronborg, ikke Hollænderflåten og admiral Opdam - ikke engang stormnatten, da Svenskerne trak skjorten over klærne snenatten.

Før Svend Bidevind i sin hete iver for Pål visste ordet av det, lød rektors dæmpete:

– Nok!

Pål Gundersen skjøv stolen bakover, reiste sig og gik.

I samme nu stod Svend Bidevind ved stolen og bukket.

—Værsågod! sa rektor uten at se op fra sine papirer, og Svend Bidevind satte sig. Det var en underlig følelse at ha rektor så nær indpå; de sat der likeoverfor hverandre ved det lille bord — som til en passiar!

Et øieblik gik blodet svimlende til Svend Bidevinds hode. Nu skulde han høres til selve eksamen! Og nu var det eneren skulde vindes for rektor. Nu var det! Om det gik galt! Om der var et punkt ... og han tullet sig væk!

En god stund sat rektor og noterte i papirene. Svend Bidevind så alle navnene stå nedover; ved hvert navn indtil hans stod et merke; det var karakteren. Men den var ikke skrevet med tal, men med nogenslags hemmelige tegn.

Endelig så rektor op

—Nu — er det dig, Svend! Men — er du ikke ganske frisk?

—Jo—o da, — tak!

—Drik litt vand, tænker jeg; du ser ut til at trænge det!

Rent genert drak Svend Bidevind vandet, som han slet ikke trængte til! Skjønt, godt gjorde det nu likevel!

—Nu. Vi var ved Karl X Gustav, som døde — når?

—1660, svarte Svend Bidevind nedslåt. Det blev Nordens allikevel altså.

– Og efterfulgtes av?

—Formynderregjeringen for Karl XI.

Så gik det fremover med tørre spørsmål og tørre svar som vanlig i nordenshistorien. Over slaget ved Fehrbellin begyndte det imidlertid at lysne i horisonten, der blev tale om den store kurfyrste av Brandenburg, om Preussen, Fredrik I, videre frem til Fredrik II, den store, og her sette man sig rolig tilrette; Svend Bidevind fik situationer at forklare, la ut og fortalte om Maria Theresia, om Katharina II, om Frankrik med Voltaire, Ludvig XV og marskalk Soubise, om England og den store Pitt, — alt som den mangfoldig skiftende og mægtige ramme om den store preusserkonges skikkelse. Det som lignet et smil skinnet frem i rektor Holsts store, ransakende øine, mens han bare hadde at sitte stille og høre på Svend Bidevinds lavmælte, ivrige veltalenhet. Med nogen undselig forsigtighet anbragte alt i et Svend Bidevind så et træk om kongen selv, så et om William Pitt – som ikke stod i boken, og rektor spurte:

—Hvor har du dette fra? Jeg skulde tro du har været borte i Macaulay?

—Ja, svarte Svend Bidevind og slog øinene ned.

Svend Bidevind var blit hørt i tre kvarter, da rektor sa «nok».

Eneren var utvilsomt reddet! Og Svend Bidevind gik hjem i festlig humør; ja, han spiste lutefisk og ølsuppe til mandags middagen som var det oksestek og saftsuppe! Og fortalte vidt og bredt om eksaminationen.

Så gik det slag i slag fremover gjennem det mundtlige. Søren Manddraber hadde gjort en miserabel begyndelse i historien. Han lot Karl XII tape slaget ved Poltava mot Napoleon; Kristian Kvart hadde slos med bisp Absalon ved Femern og meget andet rart. Under pavedømmets forfaldsperiode står der i boken at «to skamløse kvinder hadde bemægtiget sig pavestolen! de av- og indsatte paver efter tykke». Dette kunde Søren ganske bra, men da han sluttet med at de to skamløse «av- og indsatte paver efter tykkelsen», da kunde selv rektor Holst ikke bare sig; han brast i en åbenbar latter og sluttet eksaminationen. Siden var Søren ved hvisking og fingersprog blit hjulpet over den rene skandale.

Svend Bidevind gik fra fag til fag med en følelse av at danse over dem på slap line — som en Blondin over Niagara. Under ham bruste det med tysk, norsk grammatik, matematik, religion, fysik og alt rart, blandet med dunkle rædsler for 6’ere og 5’ere. Men — han berget sig iland hver gang og gik hjem uten at se sig tilbake, uten som de andre at overveie og spekulere på hvad karakter han hadde fåt. Etpar av de modigste i klassen utrustet en eftermiddagsekspedition en dag ind på det tomme lærerværelse, hvor eksamensprotokollene lå; men de opdaget kun de mystiske og uforståelige tegn og ingen tal, — og Svend Bidevind var glad til.

Det kom nok for en dag — på karakteroplæsningen!

Det var den 9de juli, blændende solblank formiddag. Opover skolebakken var der en høitidelig, søndagsklædt færdsel. Der kom byfoged Bech med frue, og Anton imellem sig; på hjørnet traf de sammen med klokker Sørensen i sid, sort bonjour og metalglinsende floshat; ved hånden hadde han sin lille Manddraber. Længere nede kom kæmner Ingebrigtsen med sine fem gutter; han medførte også hustru og tre døtre i side mammelukker og krumkam. Kæmner Ingebrigtsen kom altid med fuld eskorte, selv dennegang, da de fem så inderlig tyndt hadde tigget om at få slippe at ha med jenterne! Der kom fruer med parasoller og sorte silkekjoler, madammer med hvite, stivede skjørter og wienersjaler i spids nedefter ryggen; byens to prester med hvitt slips og bløte silkehatter, embedsmænd og grosserere, skippere i stive, blå pjekkerter og med mægtige næver, skomakere og skræddere i fuld puds, blanke støvler og børstede hatter.

Det var som kirkegang på en søndagsformiddag. Men det var en tirsdag — og karakteroplæsning.

Guttene gik mellem mødre og fædre, tanter og bedsteforældre, vandkjæmmede og høitidelige, og var det ikke fordi der var alle aldere og størrelser iblandt dem, kunde man tro det var konfirmationsdag.

Svend Bidevind kom med far og mor. Han hadde beståt en kamp hjemme, for begge søstrene hadde tigget sig lov av mor til at få være med, og det vilde han aldeles ikke. Som om der ikke var snak nok mellem guttene om at han «lekte med jenter», var «en jentedalt» osv.

Oppe i skolebakken møtte de skrædder Johnsgård og kone med Morten imellem sig. Længere oppe støtte også kjøbmand Selmer til med Simon og hans to yngre brødre. Simon hadde fløiels trøie med blanke knapper.

– Det er nu bare glæden for Dem, hr. Selmer, sa skrædder Johnsgård, at gå til denne høitid. De er vel nummer én alle Deres tre!

—Å, svarte hr. Selmer smilende, — på Simon er jeg jo sikker i så måte. De to andre karene mine er vel mere tvilsomme.

—Så Simon er sådan duks han! sa Svend Bidevinds far.

—Ja, hr. amtmand, han pleier oftest være den første blandt sine.

Svend Bidevind knep læberne sammen, – så absolut sikker skulde nu Simon Selmer ikke være; det turde hænde at Anton Bech gjorde ham den nummer-én-pladsen stridig nok! Og Simon sin norske stil kom sletikke op imot Antons! Han hadde læst dem begge, Svend Bidevind,

—Det er jo en stor fornøielse, hr. Selmer, sa amtmanden.

—Ja, ja! sa hr. Selmer og vendte sig til Svend Bidevind; han syntes vel han måtte si litt han også — om amtmandens søn —: Og nu skal det smake at få ferie, Svend, ikkesandt?

—Jo tak! svarte Svend Bidevind.

—Ja, det er nu en herlig tid den skoletiden, sa hr. Selmer, — med de lange ferier. Og dem får en jo hvadslags karakter en så opnår til eksamen!

—Ja, smålo amtmanden, — det er som Guds regn det, den falder over retfærdig og uretfærdig!

Svend Bidevind gik og ønsket at hr. Selmer skulde forstå at far nu mente at gjøre nar av ham — for hovenheten hans! Å, hvor han ønsket at Anton Bech skulde bli nummer én!

—Oppe i gymnastiksalen var der pyntet med grønne kranser. Midt på den inderste trævæg, over rektors talerstol, hang skolefanen. Entrestængerne var skubbet ind i en krok, hvor hesten, bukken og stigen også stod; alle ribbevæggene var overhængt med kranser, og bommen var heiset til taks. I to rader med en åpen midtgang imellem stod skolebænker opstillet. De begyndte alt at fyldes. På øverste bænk sat allerede kæmner Ingebrigtsen med sin kone og sine otte barn. Ellers hadde de fleste sat sig beskedent på de nederste bænkerader.

Amtmanden lot sin kone og Svend Bidevind sætte sig midtveis i bænkeradene. Selv gik han helt op til lænestolene ved katederet, hvor lærerne og byens autoriteter hadde sine faste pladser. Byfoged Bech sat der alt med Svenningsen, Bugge og Lange.

Men kjøbmand Selmer med sine tre poder gik stoltelig op og tok plads på første bænk ved siden av kæmner Ingebrigtsen, men på den andre siden av midtgangen.

Der var en gåen og kommen, søken efter plads, hilsen og nikken, men alt dæmpet, høitidelig, aldeles som i kirken!

Guttene selv sat stumme og trykkede. Det var som om deres egen gymnastiksal pludselig var blit nogenslags tempel — alt andet end det vanlige leven og spektakel med gymnastiklærer Olsen. Og al den megen hvisken mellem forældrene og venlige tale til dem selv om ferier o. lign. gik dem forbi. Feriestemningen var endnu dæmmet op av den ventede karakterseddel; endnu hadde absolut skolen sit faste tak i dem, der de sat og grudde sig!

Der kom artianerne, alle i én flok, efter avtale, med duskluerne under armene — helt frem til lænestolene, hvor de gratulertes av dem deroppe i hele forsamlingens påsyn. Forældrene — hver på sin kant nede imellem bænkene – reiste sig halvt op derved, skinte i øinene og nikket og smilte med, ettersom der nikkedes og smiltes deroppe . . .

Tykke Wiers kom anstigende. Han brøt høitideligheten ved at gå og snakke ganske høit med garver Svendsen, som gik sammen med ham opover, frygtelig genert. Ellers avbrøtes høitideligheten av og til ellers også; f. eks. da fru Beeren kom med sine to hvitluggede tvillinggutter fra første småklasse, og den ene av dem ropte høit og lydt om at han «vilde sitte på den kassen der», — pekende på talerstolen.

Ind trippet de, store og små, salen fyldtes, der mumledes og hviskedes . . .

Så stod rektor Holst på katederet. Klokken var præcis 10½, som der stod i indbydelsesskriftet.

Der blev dødsstille i salen, og pedel Ibenfeldt nede ved døren hadde sin møie med på tåspidsene og hviskende at få bragt nogen efternølere til sæte.

Rektor Holst stod litt på vanlig vis, vuggende sig i knærne og med de store øine ransakende utover. Da efternølerne og pedel Ibenfeldt var kommet til ro, og stilheten var absolut, rømmet han sig og begyndte.

Rektor Holst holdt aldrig lange taler. Det gik kort, dæmpet og urokkelig alvorlig gjennem det almindelige om skolen og over til artianerne, som fik sin formaning og sin tale om at de nu «skulde ut i livet». Og artianerne stod og pillet på silkeduskene med sænkede hoder.

Så bar det nedover klasserne.

For hver ny klasse sa rektor etpar ord om dens flid og fremgang i almindelighet, og så læstes karaktersedlene op; én for én kom guttene frem efter nummerne, stod foran talerstolen, mens hovedkarakter, ordenskarakter og opførselskarakter læstes op over det mere eller mindre syndige hode.

6te middel med middelskole-eksamen fik jo sine ekstra bemerkninger.

Svend Bidevind hadde ondt i maven.

—5te middelklasse! læste rektor.

Et øiebliks stilhet. Svend Bidevind bøide sig over sin smertende mave, — endnu hadde han jo nogen frist, først de almindelige ord, så Simon og Anton og ...

Han fór sammen: Rektors stemme uttalte hans navn, uten spor av almindelige ord . . .

Han sanset sig ikke straks; det fór igjennem ham, om rektor skulde ville — i alt folkets påhør — gi ham en straffetale for alt galt iår . . .

—Nu Svend, ropte rektor Holst igjen og så ransakende nedover bænkene. Amtmanden oppe ved lænestolene reiste sig og så strengt ned mot Svend Bidevinds plads.

Med svigtende knær, hvit av angst, næsten sjanglet Svend Bidevind opover midtgangen.

Rektor stod med karakterseddelen i hånden. Han så et øieblik over den ned på Svend Bidevind, der var stanset foran ham. Så læste rektor:

—Hovedkarakter udmerket godt 1,35. Opflyttes i 6te middelklasse som nummer 1.

Rektor rakte seddelen ned. Svend Bidevind tok den ikke.

—Nu vims! sa rektor, — du får ta seddelen din!

Papiret rystet i næven på Svend Bidevind. Han glemte at bukke som de andre, blev stående litt og stirret på rektor.

Men rektor læste rolig videre:

—Simon Selmer!

Da Svend Bidevind vendte sig for at gå, møtte han Simon Selmers sure fjæs — og i det samme fik han et glimt av hr. Selmer på førstebænken.

Da først gik det op for Svend Bidevind at han var blit nummer én — !

I et eneste, vældig skinnende smil gik han nedover til mor.

Innhold

SVEND BIDEVIND

FUSK!

SLAGSMAAL

EKSAMEN