AFTNENE PÅ EKELUND

Hanna Winsnes

Nasjonalbiblioteket

Oslo 2014

Hanna Winsnes: Aftnene på Ekelund

Epub fra Nasjonalbiblioteket, basert på utgave fra 1923, H. Aschehoug & Co.

Omslag og layout endret av Lars Næsheim.

AFTNENE PÅ EKELUND

AV

HANNA WINSNES

SJETTE

ILLUSTRERTE

UTGAVE

FORLAGT AV H. ASCHEHOUG & CO.

(W. NYGÅRD) KRISTIANIA 1923

Printed in Norway

FABRITIUS & SØNNER, KRISTIANIA

FORORD

Mange, især av den eldre slekt, vil vel finne det litet påkrevet å omskrive og delvis modernisere «Aftnene på Ekelund», en av våre få klassiske barnebøker. Det var heller ikke med lett hjerte jeg gik til dette arbeide, glad som jeg altid har været i denne bok i dens oprinnelige form. Men man hadde igrunnen intet valg. Den siste utgave, som kom ut i 1910 og som jeg hadde omskrevet litt også da, fordi den skulde utgis med rettskrivningen av 1907, var nu utsolgt. Og forlaget mente da, at enten måtte man nu la boken dø ut eller også la den komme ut med den rettskrivning som alle barn nu bruker. Å la barn få sine morskapsbøker med en annen rettskrivning enn den i deres skolebøker, måtte jo forvirre deres sprogbegreper.

Med den største pietet for Hanna Winsnes har jeg så foretatt de små rettelser i sproget som jeg syntes klang bedre sammen med den nyeste rettskrivning. Samtidig har jeg forkortet endel av hendes mange moralprekener og søkt å avpasse dem efter nutidsbarns forståelse og opdragelse.

De gamle stemningsfulle sanger har jeg næsten ikke rørt, og gåtene måtte også tildels få beholde sin gammeldagse form.

Helene Lassen.

EKELUND

Kom, kjære småpiker, og følg mig i tankene til Ekelund. Dere vil ikke angre på det, for det er et hyggelig sted.

Huset er hvitmalt og tekket med blå taksten, som skinner som sølv når solen spiller på dem. Det ligger på en temmelig høi bakke, så at man fra vinduene har utsikt ned over en grønn eng til en bred, klar elv nede i dalen. På denne engen står de store gamle eketrær som har gitt gården dens navn, og brer sine grener vidt ut som om de vilde forsøke å rekke hverandre hånden.

I sommervarmen kaster de mørke, hyggelige skygger bortover stiene, som går på kryss og tvers gjennem engen, og da er det deilig og kjølig å være der og se det blå vann blinke mellem løvet.

Inne i huset bor fru Lind med sin eneste datter Mariane, som er ni år gammel. Fru Lind holder meget av barn og vil så gjerne de skal bli snilde og flinke, derfor må hun rette deres feil, men hun morer sig også over deres spøk og vil gjerne skaffe dem fornøielse.

Til vinteren vil fru Lind ta tre småpiker i huset til opdragelse og undervisning. Dette gjør hun ikke bare fordi hun trenger å tjene litt nu når hun er blitt enke, men også for sin lille datters skyld.

Jeg skal betro dere at Mariane er litt sær og har vanskelig for å rette sig efter andre. Det kommer av at hun alltid har vært sykelig og blitt føid alt for meget. Derfor tror hennes mor at hun vil ha godt av å få kamerater.

Men nu skal vi se oss om i haven, som ligger mellem huset og engen. Der er mange vakre blomster, nogen store frukttrær og en mængde rips– og stikkelsbærbusker.

I et av havens hjørner er et sprinkellysthus, skjult på tre sider av blomstrende syrener. La oss kikke ind der!

Ser dere ikke en liten pyntet dame sitte på sofaen med en skål bær på bordet foran sig? Stakkars lille dame, hun kan ikke spise bærene, ikke engang innbille sig hvor deilig det skulde være å smake på dem, for den lille pene damen er ingen annen enn Mariane Linds store dukke.

Vi tør ikke flytte dukken eller røre ved dens klær, for Mariane er fryktelig redd for at nogen skal ødelegge hennes leker. Det er best vi går nu da vi har besett haven. Huset vil vi vente med å se oss om i til fru Lind får sine småpiker; for da tror jeg hun vil fortelle dem eventyr, og så kan vi i all stillhet høre på med det samme.

Så går vi nu heller en tur op i åsen bak huset. Der dufter det så friskt av granskogen, og der er så mange deilige blåbær at vi bare kan kaste oss ned i lyngen og spise oss ganske mette på en liten stund.

Den 14de januar begynner fru Linds lille skole. Og nu sitter de fire småpiker med bøker, karter og regnetavler omkring det runde bord i en lys, hyggelig stue.

Mariane som nu er ni og et halvt år, er liten for sin alder og tynn og mager. Hun har fine ansiktstrekk, men er blek og har blå skygger under øinene. Hennes lyse hår er så tynt at de to flettepiskene som går fra tindingene til nakken, næsten ikke er tykkere enn lillefingeren hennes. Øinene er mørkeblå og forstandige, med et litt sørgmodig uttrykk. Pent og ordentlig klædd er hun. Svært alvorlig ser hun ut nu, og næsten likeså forlegen som de fremmede.

Alvilde er bare nogen måneder eldre enn Mariane, men meget høiere. Hun er også mager, men ikke så blek. Hun har vakre trekk, stort, brunt hår og gråbrune øine med et så troskyldig uttrykk at alle må holde av henne med det samme de ser henne.

Helga, som er den yngste av dem, er bare litt over åtte år. Allikevel er hun likeså høi som Mariane og temmelig fyldig, har frisk ansiktsfarve, blå, livlige øine og lysebrunt, krøllet hår.

Constanse, den eldste av dem, er elleve år. Hun er av Alvildes høide, men har bedre figur og holder sig meget rank. Hun har sort hår og mørkebrune øine. Egentlig er hun vakker, men det skjemmer henne at hun ser temmelig kry ut. Fint og kostbart klædd er hun også, og betrakter kritisk de andres klær.

Slik ser de altså ut disse fire småpikene som sitter om skolebordet, litt spent og engstelige for å begynne med en ny lærerinne. Fru Lind holder en liten tale til dem og sier:

«Nu må vi ikke lenger være fremmede for hverandre, kjære småpiker. Jeg har lovt deres foreldre å være i mors sted for dere mens dere er hos mig, og mor og barn må ha fortrolighet til hinannen. Kom derfor bestandig trøstig til mig med alle små sorger og vanskeligheter, så vil jeg søke å hjelpe dere på beste måte. Og så må vi ikke glemme å be Gud være hos oss og hjelpe oss med alt.

Det er min plikt å rette de feil jeg ser hos dere. Alle har sine feil, men det er lettest å legge dem av i ungdommen. Dere må derfor tåle mine rettelser og anstrenge dere for å følge dem. Og så må dere prøve å bli snilde og samle kunnskaper, for det er skatter som bringer lykke i livet og som ingen kan ta fra dere. Men efter arbeidet vil jeg også gjerne skaffe dere fornøielser, det opliver når det ikke overdrives. Hvad synes dere om å høre eventyr? Har dere lyst, så vil jeg fortelle en times tid i de lange vinteraftner efterat arbeidet er endt. Men når dere har større lyst til lek eller annen tidsfordriv, så si det bare; fornøielser skal være en opmuntring når dere har vært flittige, og ingen tvang.

Nu vil vi bare ordne arbeidene og så begynne imorgen.»

FØRSTE AFTEN

Første skoledag er over. Leksene til næste dag er lest, og alle småpikene har lagt bøker og skolesaker ordentlig ned i hver sin skuff. Nu sitter de hyggelig sammen i dagligstuen. Det brenner friskt i ovnen, som sender sine lysstråler bortover det rutete gulvteppe og til speilet på den motsatte veggen. Fru Lind sitter i en gyngestol med sitt strikketøi, og de fire småpiker sitter foran henne, spent på å høre det eventyret hun har lovt dem.

Fru Lind begynner: «Da dere nu netop har begynt å gå på skole, og jeg håper dere har bestemt dere til å bli snilde og flittige småpiker, vil jeg til min første fortelling velge et eventyr som heter

FLIDENS VEI

ILLE Bertha hadde ulyst til alt arbeide. Når hun lekte, var hun munter og opfinnsom, men såsnart det gjaldt å lære noget, var munterheten og lysten borte, og så kom hun ingen vei naturligvis. Hennes foreldre hadde fått en flink lærerinne til henne og hennes søstre. Men Bertha satt hele tiden og tenkte på andre ting og lengtet bare efter at skoletiden skulde være slutt. Og så lærte hun ingenting. En dag især var det gått rent uheldig. Lærerinnen hadde vært meget streng og skjent på henne for en stygg tegning. Bertha begynte å gråte, og så falt tårene på papiret og ødela alt sammen. Musikkstykket hun hadde fått, syntes hun også var altfor vanskelig, og til sist var hun blitt sittende igjen med et regnestykke som hun aldeles ikke kunde forstå. Varm var hun i hodet, og tallene danset om hverandre på papiret. Endelig slapp hun fri; men hun vilde ikke gå inn til far og mor fordi der var kommet fremmede, og så løp hun ut i marken for å avkjøle sig. Det var i september og langt ut på eftermiddagen, så solen var for lenge siden gått ned. Men Bertha brydde sig ikke om skumringen; hun bare sprang og sprang og syntes ennu at tallene danset for øinene. Det kjentes som to hamrer banket i tinningene på henne, og til sist blev hun så trett at hun kastet sig ned på en flat sten og lenet hodet mot en bjerkestamme. Hun var ikke langt fra å falle i søvn; men nu syntes hun det fór et lys frem og tilbake foran hennes lukkede øine, og at hun hørte en svak gjennemtrengende stemme som sang:

«Hopp, hopp,

i galopp, i galopp,

lystig fra aften til sol står op.»

Hun så op og syntes først at det var likesom flammen av et lys som hoppet om på marken. Men da det kom ganske nær, opdaget hun at det var en bitte liten mann med en skinnende topplue på hodet. Han var ikke mere enn 15 cm. høi, og armer og ben var så tynne som grove strikkepinner. Aldeles grønn var han også, men ansiktet var pussig og muntert, og toppluen gav det en underlig glans. Når han stod oprett, var han så smal at han lignet et gress-strå; men hver gang han gjorde et lite hopp, falt han ned på alle fire og bøide knær og albuer i spisse vinkler likesom en frosk. Men hodet holdt han alltid i været, og toppluen var spiss som flammen av et lys. Så hoppet han like bort til Bertha og rettet sig op foran henne.

Mariane: «Da blev hun vel redd?»

Fru Lind: «Nei det gjorde hun ikke; for redd av sig var Bertha ikke. Hun syntes bare han så så liten og rar ut, og hun spurte forundret: Hvad er du for en raring?»

Helga: «Tenk, Alvilde, å ha en sånn dukke, som kunde både hoppe og springe!»

Alvilde: «Hysj, Helga, la oss høre om han kunde svare henne.»

Fru Lind: «Jo, han kunde nok snakke, så liten han var. Han svarte: «Jeg heter Villfyr,» og så gjorde han et hopp; for han kunde ikke lenge stå stille. «Du er så glad du,» sa Bertha, «du går visst ikke på skole?»

Lyktemannen rettet sig op, satte begge hender i siden og de tynne benene langt fra hinannen, og så gjorde han sig umake for å se riktig alvorlig ut mens han snakket med Bertha. «Nei, det skulde jeg mene,» sa han og hoppet, «jeg går nok ikke på skole. Hvem skulde vel lære mig noget, som er over tusen år! Menneskene var lykkelige hvis de vilde lære av mig å hoppe og springe om i skog og mark og more sig istedenfor å sitte og henge over bøker og tavler.»

«Ja, det har du rett i,» ropte Bertha. «Er det ikke fælt kjedelig å regne?»

«Jo, sånn som de dumme skolebarna gjør det. De sitter og plager sig med å regne ut store summer som de ikke eier eller nogen gang kommer til å eie. Det er til å kjede sig ihjel over. Nei, jeg regner aldri annet enn det jeg har i hendene, mitt eget gull og sølv; det er det nok av i mitt hus.»

«Hvor bor du?» spurte Bertha nysgjerrig.

«Det er ikke langt herfra. Kom og følg mig, så skal jeg vise dig mine prektige værelser og alle mine nydelige tegninger og malerier.»

«Kan du tegne også?»

«Ja, på en lettvint måte! Jeg får fortere et stort maleri ferdig enn du får blandet dine farver.»

«Det skulde jeg ha lyst til å se,» sa Bertha. Hun ønsket hun kunde lære den lettvinte måten, og litt nysgjerrig var hun vel også. «Men jeg er redd for at de kommer til å savne mig hjemme.»

«Pytt! det skal snart være gjort,» sa lyktemannen, «det er nærmere enn du tror.»

Bertha satt like ved kanten av en myr. Den var full av tuer; men det var vått imellem dem og tungt å gå. Villfyr hoppet foran, og når han syntes Bertha blev for langt efter, hoppet han tilbake og skyndte på henne.

«Hvor slike menneskeben er sene til å gå,» sa han, «så lange og sterke de likesom skal være. Kan du ikke lære å hoppe? Se her! Huk dig nu ned, så du får riktig tak, og gjør så et hopp bort til den tuen der!»

Bertha hoppet av alle krefter, men nådde ikke tuen. Hun sank ned i den bløte myren, dypt, dypt ned under jorden.

Helga: «Å, det var da forferdelig!»

Fru Lind: «Lyktemannen fulgte med henne og sang: «Lett ned, tungt op, lett ned, tungt op!»

Langt om lenge stanset hun i et stort rum, som var oplyst av hoppende flammer som kom og gikk. Det så ut som de hoppet frem av jorden og sank ned igjen. Hun kunde lenge ikke skjelne noget i denne urolige belysning; men om en stund blev hun vant til den, og så opdaget hun at der hang malerier på alle veggene.

Så engstelig som Bertha var ved å være kommet ned under jordens overflate, husket hun da at det var for tegningenes skyld hun hadde fulgt lyktemannen, så hun gikk bort for å se på dem. De var alle laget av påklistrede levende blomster, mose og kvister, og alt hang vissent og falmet.

«Er dette tegningene dine?» spurte hun skuffet.

«Ja!» sa lyktemannen og gjorde et hopp; er de ikke vakre og naturlige?»

«De er jo visne,» sa Bertha foraktelig, «slikt kan vi ikke bruke hos oss. Før mig op herfra.»

«Først må du se mine skatter,» sa han leende. Og så hoppet han foran, og Bertha fulgte efter; han var jo hennes eneste håp dernede. De stanset ved et bord, hvor der lå dynger av noget som i det svake lys fra Villfyrs lue lignet gullmynt; men da hun tok i det, opdaget hun snart at det var gult, vissent bjerkeløv.

To småpiker satt ved bordet. Det så ut som de holdt på å telle «gullet», men de var falt i søvn under arbeidet. Villfyr rusket i dem, så de våknet og reiste på sig. De var gulbleke og magre, og øinene så matte og utslukte ut. Bertha var allikevel glad for å treffe mennesker og begynte straks å snakke til dem. Men da passet Villfyr på å smutte bort mens hun var optatt av de små bleke pikene.

Bertha merket øieblikkelig at lysningen fra hans strålelue forsvandt, og ropte engstelig: «Ta mig med! Ta mig med!»

Men borte var lyktemannen, og hun hørte bare en fjern hånlig latter. Da forstod Bertha at hun var bedratt, og begynte å gråte.

Alvilde: «Ja, hun måtte vel gråte som var kommet ned i et sånt mørkt hull. Der kunde jo ingen finne henne heller, om de søkte efter henne.

Constanse: «Men litt skrekk kunde hun ha godt av, når hun var så dum å la sig lokke av slik en liten narr.»

Mariane: «Er det virkelig noget som heter lyktemann, mor?»

Fru Lind: «Jovisst ser man sånne små hoppende flammer på myrlendte steder. Det er brennende dunster som stiger op av jorden og lyser i mørket. Ensomme vandrere forvilles ofte ved dette ustadige skinn. De tar det for en lykt eller et lys fra et hus langt borte. Derfor kalles de også «irrlys», det vil si forvillende lys. Og dikterne bruker dem ofte som billede på noget som vil narre eller friste en til noget.»

Helga: «Men de har da vel ikke armer og ben?»

Fru Lind: «Nei, Helga, det har de ikke. Det er bare i eventyr man finner på slikt for å gjøre det litt morsommere. Men hvad tror dere nu egentlig var Berthas største fristelse?»

Mariane: «Hennes dovenskap, vel?»

Fru Lind: «Ja, det var hennes dovenskap som narret henne til å følge en som skulde lære henne å gjøre alt så lett.»

Helga: «De to andre småpikene har visst også vært dovne. Jeg undres om de kom op av det stygge hullet?»

Fru Lind: «Småpikene hadde medlidenhet med Berthas sorg; for de husket sin egen skrekk og jammer. Derfor trøstet de henne og sa at for henne var det ennu redning, men hun måtte nytte leiligheten straks, mens hun ennu hadde kraft. De fortalte henne at det var en bratt sti som førte op til jordens overflate, men ingen åpning helt op; hun måtte på det øverste trinet gjøre et så voldsomt hopp at den tynne jordskorpen brast ved det.

«Nu, så kom!» ropte Bertha ivrig, «la oss alle tre forsøke.»

«For oss er det umulig,» svarte den ene piken bedrøvet. «Vi prøvde ikke på det straks, og nu er vi så svake og uttærede, at vi vel ikke kan nå halvveis op, og til et hopp har vi nu aldeles ikke kraft.»

«Hvad er det dere blir så elendige av?» spurte Bertha. «Dere har jo ikke noget tungt arbeide.»

«Det er just lediggangen som ødelegger oss,» svarte piken. «Alt blir så fort slurvet ferdig her, og så har vi ingenting å bestille og kjeder oss til døde.»

«Går det an å kjede sig ved å ha frihet?» spurte Bertha forundret. «Dere kan jo leke! Nu ser jeg nokså godt, nu jeg er blitt vant til skumringen, og her er jo mange ting å leke med.»

«Når man har arbeidet, er det morsomt å leke,» sa piken, «men her blir vi trettere av den evige lediggangen enn av det tungeste arbeide. Visste du bare hvor lang en dag er hernede, eller en natt, vi vet jo ingen forskjell på dag og natt. Og så den indestengte luften!»

«Ja, den er avskyelig,» sa Bertha. «Jeg vil skynde mig å komme bort. Meget heller vil jeg streve på skolen hele dagen enn leve her.»

De to småpiker fulgte henne nu gjennem en vei som gikk i mange slyngninger. Hoppende flammer oplyste bunnen, og Bertha så sorte snoger og store metemarker krype om sine føtter, så hun ofte skrek av frykt. Endelig kom de til en slags trapp, som var bygget av jord og mose og som så meget forfallen ut. Lenger orket ikke den ene av pikene å følge. Hun blev tilbake der og satt og gråt og snappet efter luft. Den annen fulgte Bertha til det øverste av trappen; men til det siste sprang hadde hun ikke kraft. Hun sa bare til Bertha: «Nu må du samle alle dine krefter til et høit hopp, så kanske det vil lykkes dig å komme op. Akk, gid jeg bare hadde hatt lyst til det i begynnelsen!»

Bertha gjorde et forsøk. Det mislyktes, men hun tapte ikke motet, og tredje gang kom hun virkelig op av hullet. Hun følte kold, frisk luft vifte om kinnene og trak pusten langt. Men det var belgmørkt på myren, og Bertha visste ikke engang hvor hun var.

Hun ropte høit om hjelp i det håp at nogen skulde høre henne hjemme på gården; men hun hørte bare ekkoet av sin egen stemme svare fra fjellene.

Da fikk hun se lysstråler som fra en skorstensild fare bort over myren, og da hun vendte sig om til den kant skinnet kom fra, så hun en liten deilig hvitklædd pike nærme sig henne med en brennende fakkel i hånden. Lysningen falt på pikens ansikt. Bertha hadde aldri sett noget så mildt og yndig, og hun blev så lett om hjertet da piken blidt spurte henne:

«Hvorfor står du her så langt fra mennesker midt på mørke natten?»

«Jeg har forvillet mig,» sa Bertha, «og kan ikke finne hjem. Men du ser så god ut, du følger mig visst med din fakkel?»

«Det skal jeg,» sa den hvite pike; «men først vil jeg vise dig mitt hjem. Se op, der på den høie bergtoppen!»

Bertha stirret op i luften og så et strålende oplyst hus. Hun trodde det var månen som var kommet op og skinte så klart; men nu gav den lille piken henne en kikkert og bad henne se gjennem den. Imens holdt hun sin fakkel vendt mot jorden, så at mørket omkring ennu mere fremhevet glansen deroppe. Nu syntes Bertha at huset var ganske nær. Hun kunde tydelig se alt inne i huset gjennem de åpne dører og vinduer. Der brente sikkert over tusen lys derinne. Der var pyntet med en mengde levende blomster og på veggene hang de deiligste malerier. Hun så mange unge piker av forskjellig alder ivrig optatt med alle slags arbeider, og alle så de glade ut. I et annet rum så hun dem som var ferdige med sitt arbeide. Nogen lekte, andre danset efter den yndigste musikk. Bertha fikk en umåtelig lyst til å komme derop.

«Å, la mig få følge hjem med dig!» sa hun til den hvite pike.

«Nei, det er du ikke skikket til nu,» svarte piken; «men vil du være riktig lærvillig og tålmodig, så kan du nok få følge mig engang.»

«Å!» ropte Bertha, «jeg vil være tålmodig, om veien er aldri så bratt og farlig.» Bertha hadde misforstått henne og trodde at det var til vandringen hun skulde ha tålmodighet. Men den hvite pike svarte henne:

«Alle som vil komme til dette hjem, må selv oparbeide sig en vei. Der er mange slags veier, men alle møtes i flidens vei. Det er den du må gå. Har du mot til å begynne på den?»

«Ja, jeg vil gjøre alt hvad du sier,» svarte Bertha. «Lov mig bare at jeg skal komme dit.»

Da løftet den hvite pike fakkelen og viste Bertha hennes fars hus. «Nu følger jeg dig til dit eget hjem,» sa hun. «Der må du streve efter å bli snild og lærvillig, være opmerksom og høre på alt hvad din lærerinne sier til dig. For hver dag som du anvender godt, lægges der av sig selv et trin på flidens vei. Men tilbringer du en dag i dovenskap og ulyst, sa river du ned flere trin enn du på en dag kan bygge op. Idag om et år møtes vi her igjen ved denne stenen, hvor du satt da lyktemannen lokket dig. Da får vi se hvor langt du er kommet med trappen din.»

«Et helt år,» sukket Bertha.

«Det vil gã hurtigere enn du tror, når du hver dag tenker på at du legger et trin på flidens vei,» sa den hvite pike. «Jeg håper også at du vil gjøre noget for å se mig igjen; for hvis du er doven og tvær som hittil, så ses vi aldri mere.»

«Å, jeg vil lenges så forfærdelig efter dig,» sa Bertha, «og jeg vil arbeide av alle krefter. Bedrag mig bare ikke.»

«Ser jeg ut til å bedrage nogen?» spurte hun og så på Bertha med sit vakre smil. Da blev Bertha trøstig og kunde ikke tvile på hennes sanndruhet.

Men nu stod de ved hennes foreldres dør, og da de lukket op for henne, var den hvite pike forsvunnet.»

*

Her endte fru Lind sin fortelling for den aften. Men småpikene snakket lenge om Bertha og studerte på, hvordan det vilde gå med hennes veiarbeide. Men Helga snakket bare om den hvite pike. Hun syntes nu det måtte være meget hyggeligere å ha en sånn lekekamerat enn en dukkemann som den slemme Villfyr.

ANNEN AFTEN

Det var fru Linds fødselsdag. Hun vilde feire den med å more sine småpiker og hadde gitt dem lov til å leke istedenfor å arbeide. Fru Lind hadde en gammel pike i huset, som hadde vært hennes egen og Marianes barnepike, og nu blev hun regnet som et lem av familien. Gamle Karen var netthendt, og fruen hadde bedt henne sy dukker til de fremmede småpiker. Med dette blev de nu overrasket, og hun gledet sig hjertelig over deres fryd. Været var for stygt til å leke ute, og så hadde de fått dagligstuen til sin rådighet.

Der hadde de det riktig koselig. Mariane skjenket te i de små dukkekoppene og hadde kringler i en liten pen kurv. Og Helga var lykkelig over å få lov til å være stuepike og bære koppene om på et lite brett. Dette gikk nu utmerket; men snart hørte fru Lind som satt i soveværelset ved siden av, en heftig gråt mellem de høirøstede stemmer, så hun skyndte sig inn for å se hvad der var på ferde.

Der satt Mariane og holdt sin dukke op mot brystet, likesom for å beskytte den. Da hun fikk se sin mor, begynte hun å gråte enda sterkere, og stemmen skalv av vrede og bedrøvelse mens hun klaget sin nød.

Mariane: «Mor, Helga er så skrekkelig uskikkelig! Hun har slått hodet aldeles skjevt på den pene dukken min.»

Fru Lind: «Hvorledes gik det til, Helga? Fortell mig det; jeg vet du sier sannheten.»

Helga: «Det var slett ikke gjort med vilje; men vi skulde leke skole med dukkene, og så skulde min dukke likesom være lærerinne, fordi den har kappe på hodet, og de andre skulde være skolebarn. Så skulde Marianes dukke likesom ikke kunne leksen sin, og så — så tok jeg hånden på min dukke og slo til Marianes med, og så blev hodet skjevt på øieblikket.»

Mariane: «Hun slo sandelig med sin egen hånd også, mor! Vi vilde alle sammen heller lekt gjestebud; men så vilde Helga endelig leke skole, og så er hun så trossig, og så skulde hun være slemmest mot min dukke.» Og Mariane gråt igjen enda sterkere.

Fru Lind: «Hør, vet du hvad, Helga, jeg vil virkelig avsette dukken din som lærerinne, når den er så hård mot sine elever. Den må først selv få en bedre opdragelse. Forresten vet jeg nok at det var spøk. Og det må dere huske, især du, Mariane, at i lek må man tåle en spøk, ellers er det ingen fornøielse. Karen skal snart sette istand dukken din. Og så må du se å få den i humør igjen, jeg har tenkt å utnevne den til vertinne og be den by om epler og nøtter. Og en vertinne må alltid være munter og venlig, selv om hun har hatt en liten motgang.»

Alvilde: «Og så må du være blid igjen, Mariane! Det er så leit at du gråter. Nu kan du si hvad vi skal leke, så skal vi gjøre som du vil.»

Constanse: «Ja, det er sikkert, frøkenen skal få sin vilje!»

Fru Lind: «Hvad leken angår, vil jeg foreslå at alle har sin tur til å bestemme den, og så må de andre se til å sette sig inn i det som blir foreslått, så godt de kan. På den måten får alle like rett. Gjør mig nu ikke den sorg på min fødselsdag å være uvenner.»

Men hverken Mariane eller hendes dukke vilde komme i humør igjen den dagen. Mariane var av dem som det ikke gik så fort over med, og hun var litt tilbøielig til mismodighet. Og dukken — ja, den hang med hodet. Epler og nøtter blev spist i taushet; der hørtes bare knekking og tygging, og til sist kom hele selskapet inn til fru Lind og bad om å få høre mere om Bertha. Det var meget morsommere enn å leke. Og fru Lind føiet dem, satte sig på sin vanlige plass og fortalte.

Fru Lind: «Årsdagen efter Berthas møte med den hvite pike stod hun igjen med bankende hjerte ved den flate sten. Hun hadde arbeidet flittig og stadig hele dette året på nogen få dager nær, hvor ulysten hadde fått overtaket. Det var tanken på disse dagene som især engstet henne. Men aldri hadde hun glemt det vakre huset eller den deilige hvite piken, og lengselen efter å se henne igjen hadde ofte gitt henne kraft når arbeidet hadde syntes henne vanskelig og ubehagelig. Bertha stirret urolig ut i skumringen, som blev tettere og mere og mere ugjennemtrengelig; men opdaget intet. «Akk,» sa hun, «har da alt mit strev vært til ingen nytte?» og hun var nær ved å gråte. Men nu skimtet hun fakkellyset mellem nogen trær langt borte, og snart så hun sin lille veninde komme svevende imot sig. Bertha syntes at den hvite pike så enda skjønnere og mere ophøiet ut enn første gang. Hun måtte kaste sig ned på kne for henne, og alt hvad hun kunde si var:

«Takk, takk fordi du kommer!»

«Det kan du takke din egen utholdenhet for,» svarte den hvite pike, for hvis du hadde vedblitt med å være doven og ulydig, så hadde du selv støtt mig fra dig.»

«Men kan jeg nu bestandig få være hos dig?» spurte Bertha glad.

«Det skal vi snakke om siden,» sa hun, «la oss nu se hvor høit fjellstien din når.»

Og den hvite pike tok Bertha ved hånden og holdt faklen foran så den lyste for dem, og så gikk de sammen til foten av det berget hvor hun hadde sett det deilige huset på toppen. «Ser du,» sa den hvite pike vennlig, «der begynner flidens vei.»

Mariane! «Nei, hvorfor puffer du mig så i siden, Helga?»

Helga: «Det var ikke for å gjøre dig ondt; jeg syntes bare det var så morsomt at vi skulde få høre hvordan veien var, for det kan jeg ikke forstå.»

Fru Lind: «Jo, nu skal du få høre det, Helga. Bertha stirret frem for sig og fikk se noget som lignet en stige. Den var gjort av sorte jernstenger, og på dem var der hvite tall.»

«Stig bare dristig op,» sa den hvite pike, «det er dine regnestykker du nu trår på.»

«Hvor det er underlig,» sa Bertha og gikk et stykke opover, «men her ser så forfallent ut.»

«Dette er følgene av den dag du var tvær og doven. Var der mange slike, måtte vi vende tilbake; men nu er kløften ikke større enn at du kan komme over den ved min hjelp. Jeg håper at der ikke er flere så store.» Det gikk en stund raskt opover; men nu stanset Bertha og sa: «Nu ser jeg ingen trin mere; men hvilke deilige blomster!»

«Trå bare på dem, de er nu dine trin,» sa piken og lyste ned på blomstene med faklen. «Kjenner du dem ikke?»

Bertha så forundret og spørrende på henne, men torde ikke si noget.

«Det er de blomster som du selv har tegnet og brodert,» sa hun smilende. «Gå bare dristig på!»

Bertha torde næsten ikke sette foten på dem, så levende og nydelige så de ut; men bladene var faste som sten, så det gikk et langt stykke opover. Så kom de igjen til en stige, finere og brattere enn den første.

«Vær ikke redd,» sa hun med faklen, «her vil det gå lettere enn du tror. Dette er tonestigen. Ser du ikke at her er noter istedenfor tall? Disse første trinene er dine skalaer.» Og opover den bratte stigen gikk Bertha ved sin førerinnes hånd, mens en dempet musikk syntes å løfte deres føtter. Musikken blev sterkere og skjønnere jo høiere de steg i været, og det gikk lett som en dans. Endelig nådde de en liten grønn slette, hvor der stod en stenbenk under nogen bjerketrær.

«Nu har du nådd dit første mål,» sa den hvite pike, «lenger går din vei ikke.»

«Kommer jeg ikke hjem til dig?» spurte Bertha forferdet.

«Nei, til det er et år for kort tid, men bli ved å være flittig og lærvillig, så vil det næste år gå meget hurtigere og lettere for dig. Du må ikke tape håpet om å nå til mitt hjem nu da du ser hvor godt det har gått dig hittil.»

«Akk, jeg hadde trodd at jeg skulde fulgt dig idag,» sa Bertha motløs.

Men den hvite pike sa: «Se dig om,» og så skjulte hun faklen bak trestammene. Bertha stirret op i luften, og se — det vakre huset viste sig igjen, og det strålte med enda større glans. Men avstanden syntes henne likeså lang som da hun stod nede ved den flate sten, og hun opdaget dype avgrunner og bratte fjell. Månelyset skinte over fjellene og gjorde avstanden enda skrekkeligere ved de mørke skygger.

Bertha sa mismodig: «Dit er det jo umulig å komme.» Men den hvite pike svarte: «Da jeg for et år siden stod hos dig på myren, var den vei vi nu har gått, likeså ufremkommelig som den du nu ser foran dig. Dengang var avstanden for stor til at du riktig kunde se kløftene, men jo nærmere de kommer, jo tydeligere sees de.»

Alvilde: «Ja, det er riktig sant, for jeg gikk engang op på et høit fjell med mine brødre, og vi syntes at det ikke skulde være nogen sak å komme derop da vi stod nedenunder og så op til toppen; men da vi var kommet halvveis, fikk vi se nogen dype kløfter, som vi ikke torde våge os ned i, og så måtte vi vende om.»

Constanse: «Det er riktignok en fornøielig reisebeskrivelse du opvarter med, Alvilde; men jeg er nu så dum at jeg heller vil høre mere om Bertha.»

Fru Lind: «Det skal du nok få høre, Constanse; men si mig først, har du nogensinne vært oppe på et høit fjell?»

Constanse: «Nei.»

Fru Lind: «Det kunde jeg næsten tenke; for da vilde Alvildes bemerkning ikke ha kjedet dig. Du vilde følt hvor sant det er at man i frastand ikke ser de kløfter som adskiller fjelltoppene, men først når man kommer dem nær. Således er det med mange ting i verden, småpiker. Når et arbeide eller en kunst er aldeles fremmed for oss, tror vi den er lettere å utføre enn når vi har strevet med den en tid. Trodde du for eksempel ikke, Constanse, når du så en voksen spille piano, før du selv hadde begynt, at det var meget lettere å spille enn da du hadde tatt undervisning nogen måneder?»

Constanse: «Jo, jeg visste jo ikke dengang hvor nøie vi må legge merke til hvert punkt og tegn i notene.»

Fru Lind: «Ser du! Dette er godt å tenke over for å lære å sette pris på andres ferdigheter; men man bør ikke bli mistrøstig fordi begynnelsen er svær i de fleste fag. Den overvinnes ved flid og tålmodighet.

Den hvite pike opmuntret også Bertha. «Likesom det år du nu har endt,» sa hun, «daglig har lagt et trin på denne vei, så vil hver dag i det kommende år legge et stykke til den bro som skal føre dig over avgrunnene, hvis du strever med samme lyst og utholdenhet som hittil. Idag om et år møtes vi igjen på samme sted, og da håper jeg å føre dig riktig langt.»

«Forat det skal se enda lenger ut,» svarte Bertha bedrøvet.

«Dette år vil gå lettere og hurtigere for dig enn det forrige; men angrer du på at du fulgte mig, så gå tilbake til din forrige stilling. På flidens vei må man enten gå op eller ned, her kan du ikke bli stående. Har du lyst til å se dig tilbake?»

Og den hvite pike gav Bertha kikkerten og bad henne vende om. Bertha holdt den for øiet, men det varte en stund før hun forstod hvad hun så. Endelig kjente hun igjen sin egen skikkelse, sittende i skolestuen, og foran henne lå en tegning med utslettede farver.

«Synes du bedre om det liv du dengang førte?» spurte den hvite pike.

«Nei, nei,» svarte hun forferdet, «nu husker jeg hvor kjedelig alt var dengang. Men det var da også en avskyelig tegning. Hvor kunde jeg være så klosset!»

«Se nu til den siden,» sa den hvite pike. Og nu så Bertha sig sitte på stenen med de røde, forgråtte øine, og lyktemannen hoppende foran sig. Lenger borte så hun sig stå alene og forlatt på myren.

«Akk, jeg har vært ulykkelig og dårlig!» ropte hun. «Jeg vil ikke mere tilbake. Jeg vil være flittig og god, selv om jeg aldri kan komme til det deilige hjemmet.»

«Det ventet jeg av dig,» sa den hvite pike glad. «Du vil nok nå målet; men nu må vi skilles. Vi må begge tilbake til vårt arbeide.»

Bertha stod igjen i sine foreldres hus, uten å vite hvorledes hun var kommet der. Hun arbeidet med fornyet iver og med nytt håp. År efter år møttes hun med den hvite pike, som alltid blev hende kjærere og som alltid førte henne nærmere mot målet over de broer og opad de stiger som hennes egen flid hadde bygget. Endelig kom den lykkelige stund da dørene til den herlige bolig åpnedes for henne. Hun blev optatt i den glade krets av lykkelige, vennlige piker, som kappedes om å fortelle henne om hvor godt de hadde det, og hvor deilig hun skulde få det hos dem. Bertha så på deres arbeider og gledet sig over å kunne det samme. Aldri hadde hun lekt så muntre og morsomme leker og aldri hadde hun når hun var ferdig med sitt arbeide, lekt med så stor lyst som her. Hun var så glad så glad at hun takket sin ledsagerinne med den største inderlighet.

«Vil du ennu engang se dig om?» spurte den hvite pike henne.

Bertha tok kikkerten og så gjennem den. Men hvor forundret hun blev! Hun stod ikke lenger på nogen fjelltopp. Den deilige bolig lå midt i hennes foreldres have, og hun så dem spasere om der.

«Hvorledes er dette?» spurte hun, «er jeg virkelig hjemme?»

«Ja,» svarte hennes lille veninde. «Nu har du gledens og flidens bolig i ditt eget hjem. Avstanden er overvunnet.»

«Hvor deilig her er!» ropte Bertha henrykt. «Trær og blomster ser så friske og deilige ut som i den første sommertid, og nu er det jo høst.»

«Det er glansen som utgår fra denne strålende bolig som forskjønner dem,» svarte den hvite pike. «Men la mig få gi dig ennu en advarsel. Vokt dig at du aldri roser dig av den vei du har vandret og av det mål du har nådd; for da vil denne milde glans forvandles til et skjærende lys, som vil blende dine øine, og da vil du se alt omkring dig uslere enn det virkelig er.»

«Bli hos mig og lær mig!» bad Bertha.

«Jeg har flere å følge,» svarte hun, «og kan ikke holde mig bare til en. Men når du kaller på mig, skal jeg straks være hos dig og oplyse dig.»

«Jeg har glemt å spørre om dit navn,» sa Bertha. «Hvad heter du?»

«Du kan kalle mig «Tålmodighet»,» svarte den hvite pike. Og så forsvant hun for Berthas øine.

Og nu er min fabel endt, småpiker. Men jeg håper at dere lenge vil huske Berthas svakhet og hennes omvendelse. Og når det faller tungt å arbeide på flidens vei, så kall på tålmodigheten.»

Da Mariane den aften blev alene med sin mor i soveværelset, sa hun: «Synes du ikke, mor, at det var stygt å være så spiss mot den snilde Alvilde?»

Fru Lind: «Jovisst, du vet hvor lite jeg liker spydigheter. Jeg skal snakke med Constanse om dette. Kanskje hun alt angrer på hvad hun sa.»

Mariane: «Det tror jeg sett ikke. Hun gleder sig nettop over å kunne gi gode stikkpiller, som hun kaller det. Du skulde bare høre, mor, hvor slem hun er, når du ikke er til stede. Gid hun aldri var kommet hit!»

Fru Lind: «Men om nu Constanse kunde bli bedre ved å være hos oss, måtte vi da ikke takke Gud for at vi kunde hjelpe henne til det? Kanskje det kunde være nyttig for dig å se denne feil hos Constanse, så lærer du å undgå den. Men når du nu ser så godt Constanses feil, kjære Mariane, tenk så over om du ikke selv har nogen.»

Mariane: «Jo, jeg var så vond på Helga idag, og det var stygt å bedrøve dig på din fødselsdag. Ikke vær vond på mig for det, kjære, søte mor.»

Fru Lind: «At det var min fødselsdag, gjør ikke noget. Alle dager er for mig festdager, når du er søt og snild og jeg ser at du prøver på å legge av dine feil. Både du og Constanse har vært ergerlige; men det ytrer sig på forskjellig vis. Du gråter og blir sær, hun bruker skarpe ord og gjør disse enda ubehageligere fordi hun vil være vittig. Jeg vil tale med Constanse om dette på to manns hånd.»

Mariane: «Å ja, skjenn dyktig på henne, mor!»

Fru Lind: «Ønsker du virkelig det, Mariane? Hvis Constanse hadde sagt «skjenn dyktig på Mariane», så hadde du blitt fornærmet for det, og du vet jo, barnet mitt, at vi ikke skal ønske det over andre som vi ikke selv vil ha. Jeg tror nu heller ikke at Constanse blir bedre ved strenghet. Hun har noget overlegent og trossig i sin karakter, som kanskje vil sette hårdt mot hårdt. Jeg vil forsøke å rette på henne ved vennlighet og ved gode eksempler, og hvis du riktig vil glede mig, Mariane, så vil du prøve å hjelpe mig med dette.»

Mariane omfavnet gråtende sin mor, lovte å være vennlig mot Constanse og gikk tilsengs med de beste forsetter.

TREDJE AFTEN

Fru Lind: «Nu må jeg gå fra dere en stund, barn, før jeg kan begynne å fortelle. Kokkepiken er blitt syk, og jeg må se hvordan hun har det og skaffe henne en kopp krydderte. Dere skal få lys, og hvis dere har lyst, skal dere få en gåte å gjette. Er dere vant til å gjette gåter, småpiker?»

Constanse: «Ja, jeg leste alle de gåter som stod i «Barnevennen» da jeg var hjemme, og jeg gjettet mange av dem.»

Alvilde: «Jeg har også ofte lest dem, men jeg gjettet sjelden nogen.»

Fru Lind: «Nå, så kan dere forsøke. Du kan først lese den høit, Mariane, da de andre ikke kjenner min håndskrift.»

Fru Lind gikk ut i kjøkkenet, og Mariane leste op gåten, mens Constanse kikket over skuldrene og leste med. Den lød således:

GÅTE

Si om navnet du vet

på de mange små sammenføide ledd

hvorav de klædningsstykker består

som først du griper når op du står?

Men navnet også betegne kan

en drakt som brukes av en mann

når engang imellem han leker

og gjør spillopper og narrestreker.

Ja, når på hemmelig vei han vil gå,

da tar han stundom det dekke på.

En bokstav kast hen

fra enden og en fra begynnelsen,

da har du en levning så fattig og grå,

hvor nylig kanskje du herlighet så.

At alt i verden forgjengelig er,

du minnes vil når den levning du ser.

*

Constanse og Mariane hvisket sammen og blev snart enige om gåtens uttydning; men de to andre måtte høre og lese den mange ganger, og kunde enda ikke finne ut av den.

Endelig sa Mariane: «Hvad griper du først når du skal stå op, Helga?»

Helga: «Strømpene mine! Å, da må det annet være bånd, så blir det strømpebånd.»

Constanse: «Ja, det passer fortreffelig. Det vilde være et godt skjul for en mann som vilde være ukjent, å binde et strømpebånd for øinene. Det bør du gjøre i julen, Helga, når du vil gå julebukk, så kjenner ingen dig.»

Helga: «Du svarer alltid så leit, du Constanse. Kan du ikke heller si mig hvad det er.»

Constanse: «Nei, du må selv gjette. Hvad består strømper av?»

Helga: «Av garn — det er visst fiskegarn!»

Constanse: «Det var da litt bedre å ha til skjul for ansiktet. Men jeg tenker at den lille nesen din stakk ut gjennem maskene, Helga.»

Helga: «Masker, masker, ja det har man for ansiktet. Jeg har sett julebukker med masker på. Å, les den en gang til, Mariane.»

Mariane leste, og Helga blev overbevist om at det første måtte være masker; men at det siste skulde være aske, var lenge ufattelig for henne.

Nu kom fru Lind tilbake. Det gledet henne at de hadde moret sig ved gåten. Men eventyr var allikevel meget morsommere, mente de, og fru Lind gledet dem med å begynne på et som hun kalte «Veslepus».

VESLEPUS

ER var engang en slem dronning som hadde en eneste datter på ti år, og hun gjorde sånt forferdelig vesen av denne datteren for hun hadde ingen sønn. Kongen var gammel og skrøpelig, og hun visste at datteren kom til å styre riket med tiden. Det var ikke måte på all den stas som den lille prinsesse hadde. Hun gikk klædd i silke og fløiel, og gullsmykker hadde hun, så det næsten tynget på hennes lille bryst. Hun fikk aldri leke ute, forat hun ikke skulde skade sin fine hud; men inne hadde hun saktens leketøi nok. Dukken hennes var likeså prektig klædd som hun selv, og hadde mange forskjellige drakter både til dagen og til natten, og prinsessen klædde den av og på morgen og aften og la den i dens lille nydelige seng med det røde blomstrede damaskes omheng. Selv satt hun da på en rød fløiels skammel, som var brodert med gull, og hadde en gullskål til vaskevannsbolle for dukken.

Det var også en annen liten pike i kongens gård, et far– og morløst barn, som dronningen hadde tatt til sig, fordi det var av hennes slekt, og det var «Liten Kirsten». Men hadde prinsessen det godt og fint, så hadde Kirsten det slemt nok.

Dronningen var ergerlig over at Liten Kirsten eftersom hun vokste til, blev meget vakrere enn hennes egen datter. Derfor vilde hun ikke ha henne inne så fremmede skulde sammenligne dem. Kirsten måtte være blandt tjenerne. Hun fikk den simpleste kost og måtte gjøre de simpleste arbeider. For dronningens terner sa: «Når dronningen er så hård mot Kirsten, så er det best at vi også er hårde mot henne, for det liker hun godt.» Det var meget stygt sagt av dem; men sånn er nu folk ofte.

Liten Kirsten hadde da ingen venn på den hele vide jord uten en liten katt, som var kommet løpende til kongsgården straks efterat hun kom dit. Den var så nydelig denne lille kattepusen, snehvit med rosenrød snute og en brun flekk på hvert øre. Og hvor Kirsten gikk og stod, fulgte den med. Kirsten hadde kalt den Veslepus, og hun holdt så meget av den og delte alltid sin mat med den. Det visste Veslepus så godt, og når Kirsten satt ved skorstenen og vendte steken eller pusset kniver, så satt Veslepus ved siden av. Den slo halen i ring om bakpotene og knep de grønne øinene sammen og malte. Således satt den tålmodig til Kirsten fikk sin skål med grøt og melk; da begynte den å kare på henne med potene av frykt for å bli glemt. Men den blev aldri glemt, Kirsten vilde heller selv sultet. Kirsten hadde heller ingen annen fornøielse enn å leke med katten; hun fikk ikke engang se prinsessens leketøi. Undertiden var prinsessen så ondskapsfull at hun viste Kirsten noget nydelig leketøi på lang avstand; men når Kirsten så vilde nærme sig, skrek prinsessen at hun vilde ta det fra henne, og så fikk Kirsten en ørefik av dronningen og blev jaget ut. Stakkars Kirsten, hun visste ikke engang riktig hvad en dukke var.

Men så var det en dag at kongen og dronningen og den lille prinsessen reiste i gjestebud. Da fikk den ternen som opvartet prinsessen, også lyst til å gå i gjestebud, og så sa hun til Liten Kirsten:

«Nu skal du feie gulvet og rydde op i prinsessens værelse; men dersom du rører en eneste ting der, skal du bli ulykkelig.»

Ja, Kirsten gjorde som hun blev befalt. Hun feide og pyntet op nokså pent, og Veslepus fulgte med. Men så syntes hun det ikke kunde være noget galt i å se på dukken; hun behøvde jo ikke å røre ved den.

Der lå den så nydelig i sengen med hendene ovenpå dynen, med sorte øine og røde kinner.

Kirsten så på den deilige fløielsskammelen. Det måtte være underlig å sitte på en sånn skammel. Hun hadde aldri sittet på annet enn en trekrakk eller på skorstenskanten. Så satte hun sig på den. Akk, hvor det var bløtt. Men hun reiste sig igjen for å se på gullbroderiet, og så satte hun sig igjen for å betrakte dukken. Og Veslepus satt ved siden av.

«Den er jo som et lite menneske,» sa Kirsten ved sig selv. «Nei se for nogen små fingrer den har! og silkehansker; nei, de er ikke løse, det er ikke vanter. Dukker har visst silkehud. Jeg undres hvor lang den er, og om den har ben?» Hun løftet dynen av. «Jo, sandelig har den hvite silkeben og sorte atlaskes sko med sølvspenner! Og så nett som den ligger og strekker sig i sengen!» Dukken hadde ikke fått nattdrakten på fordi prinsessen var borte. Den lå der i hvit sølvflors kjole med rød silke under.

Kirsten fikk en forferdelig lyst til å ta dukken på fanget. Hun la den ganske forsiktig på knærne, vugget frem og tilbake med den og nynnet så smått likesom for å dysse den i søvn. Men dukken vilde ikke lukke øinene. Den stirret like stivt, og Kirsten begynte å finne det uhyggelig. Hun syntes ordentlig at den begynte å vri på munnen som om den vilde gråte. Liten Kirsten tok dukken op til brystet og kysset den på kinnet for å få den i bedre humør.

Men dette var for meget for kattens tålmodighet. Den hadde lenge trukket Kirsten i skjørtet for å minne henne om at den var tilstede; men nu blev den rasende av misunnelse. Med et sprang var den oppe på hennes fang, slo klørne i dukkens florkjole og rev den i mange stykker.»

Alvilde: «Å det var da sørgelig!»

Helga: «Fy, det var stygt av Veslepus, som Kirsten hadde vært så snild mot.»

Fru Lind: «Av en katt kan man ikke vente så stor takknemlighet; men når et menneske er utakknemlig og glemmer alt det gode det har nytt, over en liten tilsidesettelse, da er det en meget stor feil.

Kirsten blev så forferdet at hun ikke engang kunde gråte. Hun viste næsten ikke hvad hun gjorde. Dukken kom straks i sengen med dynen over sig helt til haken, og så sprang hun ut av værelset, og Veslepus efter.

Kirsten sov ikke meget den natten, kan dere vite, og da hun om morgenen blev kalt inn til dronningen, skalv hun slik at hun næsten ikke kunde stå på benene. Dronningen så også fæl og sint ut, så hun kunde nok gjøre et barn bange. Kirsten tilstod hvad hun hadde gjort og fortalte alt ganske sannferdig.»

Mariane: «Det var godt! Jeg trodde virkelig at Kirsten vilde nekte det siden hun puttet dukken så vel ned under dynen.»

Fru Lind: «Dengang var det vel det instinkt som alle mennesker har til å redde sig fra en overhengende fare, som fikk henne tid til å skjule skaden både for sine egne og andres øine. Men da Kirsten i den lange søvnløse natt fikk tid til å tenke, husket hun de gode formaninger hun hadde fått hjemme hos sine snilde foreldre, og da vilde hun ikke nekte sannheten og ennu mindre skyte skylden over på andre. Det er som oftest frykt som bringer menneskene til å lyve. Men husk det, småpiker, at det er meget bedre å utstå en streng straff for en forseelse enn en ond samvittighets langvarige pine. Den følger alltid med løgnen sent eller tidlig.

Dronningen burde tilgitt henne, da hun var så opriktig og angerfull; men der var intet godt i henne, og datterens sorg ophisset henne så at hun lot Kirsten piske og sa at nu skulde hun forlate slottet og aldri mere vise sig for hennes øine. Katten skulde drepes. Men det lot hun nok være; katten var intet sted å finne.

Liten Kirsten løp ut i marken. Hun løp og løp uten å vite hvorhen, og bestandig syntes hun at pisken var over henne. Endelig måtte hun kaste sig ned av tretthet. Da følte hun noget krype over sin hals og hørte Veslepus mjaue. Kirsten blev så glad som hun skulde fått en stor skatt. Hun reiste sig overende, tok katten inn til sig, kysset og klappet den og sa: «Vi to er forstøtte, vi Veslepus; men ingen skal forby os å være glad i hinannen.»

Constanse: «Fy, det var en deilig tingest å kysse og være glad i, den som hadde gjort henne så meget ondt! Jeg synes katter er nogen avskyelige dyr.»

Alvilde: «Nei, hvordan kan du synes det, Constanse? De er så nydelige når de er små, og de leker så morsomt.»

Fru Lind: «Men så sprang Veslepus ned av Kirstens fang og slet og trakk henne i skjørtet, så hun måtte reise sig og følge den. Katten blev ved å trekke og trekke, og Kirsten fulgte med; det var jo det samme for henne hvor hun gikk. Så kom de til en bergvegg hvor det var dannet likesom en seng i stenen, og oppe i kløften hvor det var litt jord, vokste et vilt rosentre, som hvelvet sine grener ut over sengen likesom en tronhimmel.

Veslepus sprang op og la sig på ryggen i sengen, og så la den sine forpoter sammen over brystet og malte så smått, som om den vilde bysse sig i søvn. Da forstod Kirsten hvad den mente og sa fornøiet:

«Ja, du skal være min dukke, du Veslepus, og jeg skal pynte dig så pent.» Og så tok hun rognløv og bredte over den som et teppe, og plukket roser som hun la på løvet hist og her, så det så ut som det deiligste tøi. «Og omheng har du også,» sa hun, for hun syntes at rosengrenen var som et forheng. Kirsten glemte næsten all sin sorg over leken; det var så nytt for Kirsten å leke. Men da det led ut på eftermiddagen, begynte hun å bli sulten, og da blev hun bedrøvet; hun visste jo ikke hvor hun skulde få mat og seng til natten. Men da fikk hun se en gammel kone, som med stor besværlighet gikk og bar en bunt tørre kvister.

«Goddag, gamle mor!» sa Kirsten, «hvor skal du hen?»

«Jeg skal hjem til hytten min, jeg,» svarte konen. «Men det går smått, Gud bedre mig, for jeg orker ikke noget nu mot før.»

«Jeg skal hjelpe dig å bære,» sa Kirsten, «kanskje du da gir mig og den vesle kattepusen min litt mat? Vi er så sultne.»

«Kjære, er det ikke dig som er i kongsgården da, barn?» spurte gamle Gunhild forundret. «Trenger du til mat av mig?»

Men nu fortalte Liten Kirsten gamle Gunhild alle sine sorger og hvor forlatt hun nu var; og så lovte den gamle henne at hun skulde dele mat og seng med henne så lenge hun hadde noget, og Kirsten lovte å hjelpe den snilde gamle konen av alle krefter.

Så levde da Kirsten nokså godt og vel hos den gamle kone i skogen, og det var så nytt for henne å høre gode ord, så hun syntes hun var meget lykkelig. Hver dag gikk hun til skogen efter en bunt tørre kvister for å samle til vinteren. Og Veslepus fulgte med, og så lekte de ofte en times tid ved stensengen, når Kirsten hadde tid til det. Og hun syntes dette var et fritt og herlig liv. Men en dag som hun gik og samlet kvister, og Veslepus gikk ved siden av og så på, hørte hun det brake bak sig og at nogen tråkket tungt på kvistene.

Liten Kirsten så sig om, og hvad tror dere hun fikk se? En stor bjørn. Hun blev så redd at hun krøp op i et tre, og så lokket hun på katten: «Pus, Pus!» Men Veslepus brydde sig ikke om Kirstens røst denne gang. Den sprang bort til bjørnen, strøk sig op til den og malte som når den var riktig tilfreds. Bjørnen snuste på den. Så la den sig ned og strakte den ene forlabben ut. Og så la katten sig på bjørnens labb og la det lille hvite hodet sitt tett inn til bjørnens bryst, likesom et lite barn legger sig til å sove på mors arm. Og så strøk den bjørnens ansikt med sin bløte pote, og bjørnen slikket kattens hode og brummet så sakte. Alt dette satt Kirsten i treet og så på, og hun var så redd for at bjørnen skulde bite hennes kjære kattepus.

Men nu kom gamle Gunhild gående, og da bjørnen så mennesker, lusket den avsted. Veslepus vilde følge med den; men så lokket Kirsten så sørgelig i treet, og så vendte den om igjen. Og Kirsten blev så glad da den kom tilbake at hun hoppet ned av treet, tok den i sine armer og kysset den pa snuten. Og så sa hun:

«Fy skamme dig, Veslepus! vilde du gå fra mig? Jeg skal aldri gå fra dig, jeg. — Men blev du ikke fælt redd for bjørnen, gamlemor?» spurte hun Gunhild.

«Å nei, ikke nu lenger,» sa Gunhild, «vi to bor nokså fredelig sammen her i skogen. Jeg har engang reddet denne bjørnen fra jegerne fra kongsgården, som vilde skyte den. Jeg innbilte dem at det bragte dem ulykke hvis de drepte den. Og er det ikke likesom bjørnen skjønner det og har godhet for mig, og den holder andre udyr borte.»

Kirsten blev også snart fortrolig med bjørnen, og hver dag kom den i skogen til henne, og alltid var det den samme kjærlighet mellem den og katten. Men da høsten kom, blev bjørnen borte. Den hadde lagt sig i hiet, kunde de skjønne.

Kirsten og Veslepus måtte også snart forlate sin pene lekeplass. Det blev koldt og uhyggelig i skogen.

Som da Liten Kirsten en dag gikk hjem over den brune, halvfrosne mark, sa hun til katten, likesom for å trøste sig selv og den: «Vi skal nok leke i stuen også vi, Veslepus! Jeg skal gjøre en liten pen seng til pusen min bak skorstenen, jeg.» Men uff, der kom en gjetebukk farende like mot dem. Det var en gjætergutt som drev en hel buskap hjem fra seteren, og bukken vilde just stange katten. Men da skyndte Kirsten sig å redde sin lille venn. Hun vilde gripe den, men snublet og falt, og så stanget bukken henne i hodet så blodet rant ned over kattens hvite kropp, og så, besvimte Kirsten. Da hun våknet op igjen, var bukken borte. Gjæteren hadde lokket den til sig; men katten var også borte, og i dens sted stod en deilig ung prinsesse foran henne, i hvit sølvmors kjole og med et smykke av edelstener om håret.

Liten Kirsten og bjørnen.

«Bli ikke redd, kjære lille Kirsten!» sa prinsessen. «Jeg er ingen annen enn den lille hvite katten som du har vært så god mot, og som du vilde redde ved at sette ditt eget liv i fare. En ond trollheks har forgjort mig, og jeg kunde ikke reddes uten ved menneskeblod som frivillig måtte utgytes. Jeg er en prinsesse, og vil du nu gå med mig til hytten, så skal du få høre min historie.»

Kirsten fulgte villig med; men hun var så overrasket at hun ikke kunde si et ord på veien, og det var ikke fritt for at hun savnet Veslepus.»

Helga: «Ja, det tror jeg nok, at det måtte være meget morsommere å ha en liten kattepus enn en voksen prinsesse.»

Fru Lind: Gamle Gunhild stod ganske forlegen og neiet i døren da hun fikk se slik en staselig dame. Men prinsessen sa:

«Vær ikke undselig, Gunhild! Jeg er ikke en fremmed, jeg er den lille katten som du så lenge har gitt mat og husly, og jeg skal ikke glemme dig når jeg kommer tilbake til mitt rike. Jeg har lovt Kirsten å fortelle min historie. Sett dig ned; du har visst også lyst til å høre på.»

Så bød da Gunhild prinsessen den beste stol hun hadde; de satte sig alle tre, og så fortalte prinsessen sin historie.

Men det er blitt sent, barn. Vi må slutte for i aften og vente med prinsessens historie til imorgen.»

Da smapikene satte sine stoler bort, hvisket Helga til Constanse: «Det vilde være riktig morsomt å kunne bli til en liten kat engang imellem og kunne klatre så lett opover trær og på takene.»

«Vokt dig, Helga; nu gjør huldren dig straks til en katt!»

Helga: «Gjør den vel det, fru Lind? Kan huldren gjøre mig til en katt bare fordi jeg sa at det måtte være morsomt å være katt en liten stund?»

Fru Lind: «Nei visst ikke, din lille narr! Ikke engang Vårherre selv omskaper den til et dyr som han engang har gitt en menneskesjel. Og hulder og troll har jeg sagt ikke er til uten i eventyr.»

Mariane: «Men Kirsti budeie tror virkelig på huldren og nissen, mor.»

Fru Lind: «Javisst hersker overtroen ennu hos mange, især på landet. Der hører de sånt fra barndommen av, og det henger lenge i. Men denne overtro dør nu mer og mer ut.»

Mariane: «Jeg skjønner ikke hvorledes folk har kunnet finne på noget så galt.»

Fru Lind: «Jeg tenker det er levninger fra de hedenske tider. Jeg har jo fortalt dere, og dere har også sett av historien at de trodde på mange guder, både gode og onde, som hadde forskjellig makt, og som bodde i bergene, havene og andre steder. Dette er blitt tilbake i fortellinger og er senere forandret til havfruer, troll og hulder. I de sydlige land taler man om onde og gode feer; men her i vore bergland holder vi oss mest til huldrene og haugfolket, som bøndene sier lever i haugene.

Vi må takke Gud, mine kjære småpiker, for å ha fått en bedre tro. Vi vil holde oss til den sanne, men usynlige Gud og bare bruke det annet som spøk og dikt. Og nu god natt!»

Da Constanse den aften skulde gå i seng og kastet sengeteppet til side, satte hun i et høit skrik. Hun trodde at den sorte katten lå i sengen, og Constanse hadde stor avsky for katter. Men ved Helgas umåtelige latter skjønte hun at det var spillopper og våget sig til å løfte katten i været. Det var gamle Karens sorte ulltørklæ som var laget til en katt, og det blev øieblikkelig sendt i Helgas hode. Da der lå et stykke tre indi, blev slaget hårdere enn Constanse hadde tenkt, og Helga gråt bitterlig.

Gamle Karen lå i samme værelse som de tre fremmede småpiker for å ha tilsyn med dem. Hun forsøkte å stifte fred, men det varte en stund før hun blev hørt.

Constanse: «Det er ikke noget utkomme med Helga. Hun er som en uskikkelig gutt, og det kommer av at alle holder med henne.»

Helga: «Å du kan gjerne tåle litt moro imellem du også, Constanse, og ikke straks slå for det. Du skremte mig før i aften og sa at huldren skulde skape mig om til en katt, så du behøver ikke bli sint om jeg skremmer dig litt igjen.»

Karen: «Hysj, hysj, barn! Nu må dere være snilde, ellers går jeg min tro efter fruen.»

Constanse: «Ja, det var rett, Karen. Gå ned å sladre, så vet vi at Helga får medhold; hun er jo den fornemste hønen i kurven.»

Karen: «Fy, det er altfor stygt av så pene småpiker å trette med hverandre, og frøken Constanse må ikke være så skarp. Men vær nu snilde og legg dere rolig, så skal jeg fortelle dere hvad oksen sa om julekvelden.»

Helga: «Å ja, fortell, Karen, så skal jeg være så stille, så stille.»

Alvilde: «Ja fortell, Karen!»

Karen: «Å jo, dere har nu vel hørt at oksen og bjellkua snakker sammen hver julekveld?»

Helga: «Nei, er det sant? Gjør de virkelig det, Karen?»

Karen: «Å, det skal vel ikke være sant, men det er mange bra folk som tror det, og jeg forteller nu som jeg har hørt det, jeg.»

Alvilde: «Nu må du tie stille, Helga, så vi får høre.»

Karen: «Budeiene pleier aldri ligge i fjøset om julenatten, skal jeg si dere, for det skal være stygt å høre kreaturene snakke med hverandre, sier folk. Men så var det en budeie som var så nysgjerrig at hun gikk dit og la sig en julekveld. Nu var det langt på natt da hun kom til fjøset, for de hadde sittet godt tilbords med øl og mjød og sunget. Men denne budeien hun gikk da og la sig og undret på om hun skulde få høre noget, eller om det var bare fjas dette som folk sa. Å ja, hun fik nok høre det, må vite. Da klokken var såpass som tolv, så reiste oksen sig op så det raslet i lenken, og så sa den til bjellkua, den hette enda Ringøie, for den hadde en ring om det ene øie:

«Det står en ulykke fore i fjøset iår,» sa han.

«Hvorfor det, Svarthorn?» sa Ringøie.

«Ungfeet er så ustyrlig og kivaktig!» sa oksen. «Jeg har ikke hørt slikt brøl og låt på dem siden jeg kom her, og når de slipper ut på gården i middagsstunden, så slåss de om nogen stakkars halmstrå som om det var det grønneste gress. Det går aldri godt.»

«Du skal ikke spå så ille, gamlefar,» sa Ringøie. «Ungdommen er munter, skal jeg si dig.» Bjellkua vilde forsvare dem hun, må vite, for det var mange av hennes iblandt.

Men da blev oksen sint og ristet sig slik at budeien blev ganske redd; ja, hun var jo ikke svært modig før heller. Og så sa den:

«Kom ikke med slik tåpelig snakk. Jeg sier dig at der kommer en ulykke efter, for nissen liker ikke opsettsige dyr, og aller minst at ungdommen er gjenstridig. De fredelige, dem passer han, og er det mange av dem i fjøset, så går det godt; men de urolige dyr skyr han, og han kan gjerne forlate oss alle for disse hissigkroppenes skyld. Du så den urolige unghanen som fór her og sparket i hønsehuset ifjor og hakket alle de andre hønsene. Hvordan gikk det vel? En morgen lå den død i buret. De trodde den hadde fått noget skarpt i kråsen; men jeg så nok at nissen vridde hodet om på den om natten, jeg; og du skal se det blir som jeg sier: Efter ufred kommer uheld.»

Og så kan dere vite da, småpiker, at når det er stygt for kreaturene å trette, så er det enda verre for mennesker. Og som oksen hadde spådd, så gikk det, sa budeien. Der blev fôrmangel på gården det året, og fire av de beste kjørne styrtet om våren.»

Constanse: «Det var da en klok okse. Den var næsten likeså klok som du, Karen.»

«Å ja, det skal ikke stort til det,» svarte Karen beskjeden. «Men så klok er jeg at jeg vet småpiker må være snilde og forlikes med hverandre hvis voksne folk skal synes om dem og holde ut med dem. Og så vet jeg det at dere nu må legge dere til å sove, ellers kommer dere for sent op imorgen.»

Og denne gang blev Karen adlydt; småpikene var virkelig blitt søvnige.

FJERDE AFTEN

Da småpikene denne aften skulde sette sig for å høre videre om Veslepus, stod Alvilde gråtende i en krok.

Fru Lind: «Nu, Alvilde, hvorfor tar ikke du din stol.»

Alvilde: «Får jeg da være med og høre på?»

Fru Lind: «Hvorfor ikke?»

Alvilde: «For blekkhuset som jeg slo ut over skriveboken min.» Og hun gråt enda mere.

Fru Lind: «Å, din lille stakkar, er det samvittighetsskrupler som plager dig? Det er jo godt at du husker det. Men, min kjære Alvilde, det er ikke slike ufrivillige synder jeg straffer så strengt som med utelukkelse av vår aftenkrets. Den minste løgn eller en ondskapsfull ytring til en av dine kamerater er i mine øine en langt verre plett på din karakter enn et helt blekkhus på din skrivebok. Dovenskap og ulyst til å lære har jeg også pålagt denne straff, fordi våre aftenunderholdninger skal være en opfriskelse efter en flittig dag; men jeg har, Gud skje lov, ennu ikke hat anledning til å utøve den. Du er litt uforsigtig, kjære Alvilde; men du vil nok holde din nye skrivebok ren og skrive pent i den. Kom nu og sett dig, så skal dere høre prinsessens historie:

«Jeg og min tvillingbror Knut,» sa hun, har bestandig elsket hinannen som om vi var ett liv og én sjel, og vi kunde aldri tåle å være fra hinannen. Denne kjærlighet var også vår fromme mors glede, og hun sa ofte at den vilde bringe oss lykke i livet.

Vår mor døde innen vi var kommet til skjels år og alder. Men aldri glemte vi hennes formaninger og aldri den gamle sangen som vi så ofte hørte henne synge for oss i vår barndom.

Min bror var av et heftig og opfarende sinn likesom kongen, vår far; men når jeg talte til ham med ømme ord eller bare nynnet på vår mors sang, så blev han straks mild og rolig; mot mig var han det alltid.

Jeg hadde den store feil å le av folk når de var stygge eller rare. Min bror advarte mig ofte for denne feil, og jeg ønsket opriktig å legge den av.

Men en dag kom en gammel heslig kone inn i kongsgården og bad om mat; og hun hadde en nese så lang at den lignet en kroket pølse, som hang nedover munnen på henne.

Jeg glemte alle gode forsett og lo av full hals. «Du behøver ikke å be om mat, du,» sa jeg, «du har jo en pølse hengende like over munnen din.»

«Det skal være de siste ord du har sagt,» sa den heslige konen, og øinene hennes lynte så jeg blev lam i alle lemmer. Jeg blev stum, benene mine trakk sig sammen og blev bløte og myke, og snart stod jeg som den lille katten dere kjente.

Min bror kom løpende til da heksen skapte mig om. Han drog sitt sverd og vilde fare inn på henne, men huldren sa med en fæl latter: «Stopp litt, bamse; du skader ikke mig.» Og så kastet hun bjørneham over ham og jog ham ut i skogen. Men mig holdt hun fangen en tid; hun vilde ikke unne os den trøst å være sammen.

Såsnart jeg slapp løs, drog jeg ut for å søke efter min bror, og således kom jeg da til kongsgården hvor du var, min lille gode Kirsten, og jeg blev der fordi du elsket mig.

Den bjørnen som du så mig leke med, er sikkert min bror. Jeg føler det på den glede som gjennemstrømmer mig når jeg er hos den, og hadde det ikke vært for Liten Kirstens skyld, så hadde jeg løpet bort med bjørnen uten å tenke på mat og drikke.»

«Vi må lete efter bjørnen,» sa Kirsten.

«Ja,» svarte prinsessen, «det skal være mitt første arbeide. Formodentlig ligger den nu i hi. Du må vise mig veien, snilde Gunhild, for du vet jo hvor det er?»

Prinsessen vandret da straks ut i skogen med Liten Kirsten og Gunhild, som viste dem vei. Hun skalv nok litt da hun våget sig inn i den mørke, trange hulen; men intet kunde avholde prinsesse Ingerta fra å utføre sin beslutning å redde sin bror.

Hun måtte gå alene inn da der ikke var plass til flere; men Kirsten og gamle Gunhild stod utenfor og kikket inn, spent på hvad der vilde skje. Bjørnen lå innerst i hulen og sov; men den brummet sakte og vennlig i søvne, likesom når den lekte med Veslepus.

Prinsessen satte sig ned ved siden av den, og så begynte hun å synge den sangen som deres mor så ofte hadde sunget dem i søvn med. Og bjørnen brummet svakere og svakere. Hun visste ikke enten den var falt i en dypere søvn eller om den hørte efter sangen. Nu skal dere få høre prinsessens sang:

Sov nu søtt, mine tvillinger små —

mens månen den speiler sig i voven —

Gud vet hvor det eder i verden vil gå —

mens fuglene kvidrer i skoven.

I hvilte tilsammen alt under mitt bryst —

mens månen den speilet sig i voven —

så hold da sammen i nød og i lyst —

mens fuglene kvidrer i skoven.

I verden er mangen en jammer og sorg —

mens månen den speiler sig i voven —

men kjærlighet er dog den fasteste borg —

småfuglene kvidrer i skoven.

Min sønn, dig blir kronen på hovedet satt —

mens månen den speiler sig i voven —

rettferdighet være da din kjæreste skatt —

mens fuglene kvidrer i skoven.

Og når jeg nedlegges i graven til ro —

mens månen den speiler sig i voven —

verg da din søster så kjekk og så tro.

Småfuglene kvidrer i skoven.

Min datter skal prydes med gyllene krans —

mens månen den speiler sig i voven —

men fromhet skal være din skjønneste glans.

Småfuglene kvidrer i skoven.

Og når jeg er prydet og nedlagt i muld,

mens månen den speiler sig i voven —

du være din broder så tro og så huld.

Mens fuglene kvidrer i skoven.

Når vreden optender sin ild i hans barm —

mens månen den speiler sig i voven —

med kjærlige ord du formilde hans harm.

Småfuglene kvidrer i skoven.

Prinsessen stanset; men bjørnen drog tunge sukk. Det var som om den anstrengte sig for å kunne tale. Da vedblev prinsesse Ingerta å synge:

Så tidlig den moder blev jordet og gjemt —

men månen den speiler sig i voven —

men barnene ei hennes lærdom har glemt.

Mens fuglene kvidrer i skoven.

Et troll har de søsken til dyr vel omskapt —

mens månen den speiler sig i voven —

men aldri så har de sin kjærlighet tapt,

mens fuglene kvidrer i skoven.

Våkn op da av dvalen, min broder så kjær —

mens månen den speiler sig i voven —

Akk, føler du ei at din søster er nær

i din ensomme hule i skoven?

Ved det siste vers reiste bjørnen sig op på bakbenene og strakte forlabbene frem likesom den vilde omfavne prinsessen.

Da sa Ingerta : «Jeg ser og føler at du er min bror, og jeg vil forsøke om mitt blod kan redde dig; for den onde huldren sa til mig: «Nu kan du gå der til nogen vil bestryke dig med kristent blod.»

Så tok da prinsesse Ingerta frem en kniv, som hun hadde tatt med, og så skar hun et dypt snitt i sin ene tommelfinger til blodet strømmet raskt frem. Da strøk hun et kors i bjørnens panne med blodet, og straks revnet bjørnehuden efter korset og gled ned av hodet og hele kroppen som om prinsen kastet en pels av sig. Der stod da prins Knut i sit kongelige smykke, og de to søsken falt om halsen sen på hinannen, mens de ennu knelte; for de kunde ikke stå opreist i hulen.

Liten Kirsten jublet av glede, og gamle Gunhild foldet hendene til en takkebønn. Da de kom ut i det fri, tok prinsessen Liten Kirsten i hånden og sa: «Min bror, vi må nu ikke lenger være bare to søsken; denne lille piken må være den tredje; for hun har befriet mig med sitt blod, likesom jeg nu reddet dig.»

«Så skal det være,» sa broren. «Hun skal følge oss til vårt kongerike og dele alt godt med oss.»

«Gamle Gunhild får vel også være med?» bad Kirsten.

Dette gikk de kongelige barn med glede inn på. Og så drog de alle fire avsted efter å ha uthvilt sig i Gunhilds fattige hytte. Prins Knut blev mottatt med stor jubel i sin fars rike; ti faren var nylig død, og den som skulde arvet riket, var en hård mann. Knut blev da snart hyldet som konge, og hos ham og hans søster levde Liten Kirsten i fred og herlighet. Hun fikk sig igjen en liten kattepus; men den blev aldri til nogen prinsesse.»

Mariane: «Takk, mor! Dette var et riktig morsomt eventyr; men det om Bertha var nu meget morsommere.»

Helga: «Ja, det synes jeg også.»

Fru Lind: «Det kan nok være, barn. Dette er jo heller ikke så lærerikt. Men det er en vakker tanke at det bare er kjærligheten som kan overvinne det ondes makt. Det er også riktig vakkert å se Kirstens troskap mot sin lille pus.»

Mariane: «Men jeg kan ikke like at Veslepus rev dukken itu for Kirsten og skaffet henne så megen fortred, når den var et menneske og ingen katt.»

Fru Lind: «Det var vel litt av kattenaturen som stakk frem dengang. Forresten er jo mennesker også ofte misunnelige, og misunnelse er en stygg egenskap, barn, som vi må søke å bekjempe.

Det er ennu tidlig på aftenen, småpiker, men jeg har ikke lyst til å begynne på et nytt eventyr. Har dere lyst til å gjette et par gåter?»

Alle: «Ja, ja!»

Fru Lind hentet to gåter, og så forlot hun dem. Mariane leste op den første gåte, som bestod av flere vers.

GÅTE NR. 2.

1. 2. 3. 4. 5. 6. 7. 8. 9. 10.

Om aftenen stille og sval

svever i landlige sal

en herre i cirklende kredse.

Alene han danser dog stetse.

Å føre en dame omkring

blev ham for besværlig en ting;

ti kappe han stetse må bære,

kan selv den i dans ei undvære.

Om vinteren han svøper sig inn

rett som en finn i sitt skinn;

som denne han røken ei hader,

men i dens skyer sig bader.

Helga: «Det er visst løitnant Rosenberg, for han røker så skrekkelig tobakk, og han går med kappe, og han danser — alltid ler dere av mig! Var nu dette også galt?»

Mariane: «Ja Helga, jeg tror det er galt. Men du har jo heller ikke hørt mere enn det første vers. Nu skal du høre flere.»

GÅTE NR. 2

1. 2. 3. 4.

Som blomst på et enstammet tre

du titt mig i toppen får se;

jeg prunker med flere slags farver,

en rett jeg fra fedrene arver.

Ved gledelig høitid og fest

min krone utfolder sig mest.

Men luter jeg ned imot jorden,

et tegn jeg på sorg da er vorden.

Helga tenkte ved sig selv: «De får nok se at jeg har rett. For dette er da visst en rose. Den legger de på likkister også.»

Mariane leser:

Se på oss! Du kjenner oss nok.

Vi titt dig besøker i flokk.

Og da vårt besøk dig mishager,

Du stundom ved list oss bedrager.

Du lumsk tilbereder en grav

for oss i det gullgule hav.

Akk, kan du ei skjenke oss livet,

der jo kun så kort er oss givet?

Da bør du til gjengjeld og få

et stikk av de krigshelter små.

8. 9. 1. 1. 6.

Et lite og rundagtig hus,

så loddent og bløtt som en pus.

Nu må I forsøke å gjette,

og gåden er visst av de lette.

To mødre i huset kun bo,

fem døtre har hver av de to.

Dog bor de ei stadig derinne,

i kulde de kun sig innfinne.

Det hus er ei sommerlosji;

da lever man helst i det fri.

Helga: «Nu vil ikke jeg si mere, for dere ler bare av mig; men jeg vet nok hvad jeg tenker på.»

Alvilde: «Å, si det, Helga!»

Helga: «Jeg tenker det er den sorte katten som ligger med ungene sine under ovnen i pikekammeret.»

Mariane: «Nei, Helga, det passer ikke; men jeg vet heller ikke hvad det er. Hvad mener du, Constanse?»

Constanse: «Jeg må selv lese den gjennem, den er så lang. Men bi litt, jeg tror at det siste vers er muffe, og at her er ment de to hender med de fem fingre.»

Mariane: «Riktig, Constanse. Du er flink til å gjette. Jeg tror at det næstsiste vers er fluer. Ved det gullgule hav kom jeg til å tenke på mors tallerkener med den gule kvassia, hvor hun fanger så mange fluer. Nu skal vi sette disse bokstavene sammen efter sine tall, så kanskje vi kommer ut av det.» Dette blev gjort, og det viste sig at gådens opløsning var

flaggermus, flagg, fluer og muffe.

Helga kunde ikke begripe hvorledes de kunde finne ut av dette, men bad om å få høre den annen. Den lød således:

GÅTE NR. 3.

Vi som soldater i geledder står.

Vi er stive, ranke, smekre, pene.

Ei for å myrde vi til arbeid går,

vi heller vil det adskilte forene.

Vi bærer intet spyd og intet skjold,

vår kropp selv til et slags spyd henføres.

Vi sjelden står i nogen konges sold;

av damehender oftest vi berøres.

Som krigsmenn vi beholder hatten på,

og når vi engang den ved uheld mister,

da avskjed snart av tjenesten vi får,

da bliver denne stund vår heders siste.

Og skjønt vort samfund titt man sønderrev

og spredte oss i verden om så vide,

så ser man oss dog ofte i et brev

å stå fortrolig ved hverandres side.

Mariane: «Jeg undres om det er bokstaver; de står jo ved siden av hverandre i et brev.»

Alvilde: «Men de har ikke hatt på.»

Mariane: «Å, nogen bokstaver kan gjerne sies å ha hatt på, som F og T. Her er ingen tall.»

Constanse: «Jeg tror at jeg vet hvad det er, mon det ikke er knappenåler?»

Helga: Ja, et knappenålsbrev! Det er jo også et brev. Dette var morsomt.»

Fru Lind kom nu inn og spurte hvordan de kom ut av det med gåtene.

Mariane: Vi har gjettet dem på en måte; men vi forstår ikke riktig det verset om flaggermusen. Hvad vil det si at den bader sig i røk?»

Fru Lind: «Har jeg ikke fortalt dig at den gjerne opholder sig i skorstenen og badstuen, hvor man røker kjøtt og flesk? At den om vinteren svøper sig inn i sine tynne vinger og henger sig op i trær og andre ting ved de bakerste føtter, tror jeg at dere vet.»

Constanse: «Ja, det har jeg lest; men jeg husket det ikke.»

Fru Lind: «Dere er forresten flinke til å gjette, og jeg skal se å få flere gåter istand til dere. Men nu må vi tilsengs.»

FEMTE AFTEN

Da småpikene skulde sette sig ned for å høre eventyr, kom Helga bort til fru Lind og bad: «Får jeg lov å gå ut å ake kjelkebakke i aften istedenfor å høre på fortellingen? Det er sånt deilig måneskinn, og Lars visergutt vil hjelpe mig.»

Fru Lind: «Gjerne, Helga. Jeg skal også sende en voksen pike med — kanskje har dere alle lyst til å ake, så opsetter vi fortellingen til en annen aften.»

Alvilde: «Ja takk! jeg vil gjerne være med.»

Constanse: «Jeg vil aldeles ikke ake og ødelegge min nye kåpe.»

Fru Lind: «Det er den også for god til. Men denne pene kåpen er så ofte i veien; jeg har derfor skrevet til din mor og bedt henne sende dig en simpel jakke til å gå med; for man må ikke miste sundheten for pyntens skyld.»

Constanse: «Er det da nødvendig for sundhetens skyld å ake kjelkebakke?»

Fru Lind: «Nei, det just ikke; men å bevege sig i luften er sundt. Ta derfor din kåpe på, Constanse, så skal du og jeg spasere og se på de andre.»

Til det kunde Constanse ikke svare nei. Toget drog fornøiet avsted. Men da fru Lind skulde gå, blev hun opholdt av piken, som vilde ha beskjed om noget; derfor bad hun Constanse gå i forveien og stanse på toppen av bakken til hun kom efter.

Det var en prektig kjelkebakke på Ekelund, og føret var hårdt og glatt, så det gik i strykende fart, og munterheten var steget så at fru Lind endog hørte Marianes latter på lang avstand, da hun kom efter.

En sneball fór nettop susende mot Constanse, som skjennende børstet sneen av hatten, mens Helga laget en ny sneball. Men den blev ikke sendt avsted fordi fru Lind sa: «Hvorfor kaster du sne på Constanse, Helga, når du ser at hun ikke liker det?»

Helga: «Constanse kan gjerne kaste på mig igjen. Jeg syntes hun skulde ha litt fordi hun står å gjør narr av oss som en voksen en.»

Fru Lind: «Du tar feil, Helga; den som gjør narr av nogen, ligner ikke en voksen, i det minste ikke et forstandig voksent menneske. Det viser just at man er barnaktig når man ikke kan like at andre morer sig ved en ting som man selv ikke har lyst til.»

Constanse: «Om forlatelse! Jeg visste ikke at det hørte med til lærdommen på Ekelund å ake kjelkebakke.»

Fru Lind (alvorlig): «Kom nu, Constanse, så skal vi spasere et stykke. Nu, da vi er alene, vil jeg først svare dig, Constanse. Du vet meget godt, da jeg så ofte har sagt det, at alt som hører med til fornøielse, er fritt her på Ekelund, når det bare er passende. Det hører altså ikke med til mine lærdomme. Men den lærdom vil jeg gi dig, og jeg ber dig innstendig om å legge den på hjerte, så du i tide venner dig av med de bitre og spydige ord som så ofte slipper dig av munnen, og som det snarere ser ut til at du finner behag i enn at du angrer på. Denne din lyst til å såre andre og få dem i dårlig humør er en synd, fordi den kommer fra et ukjærlig og hovmodig hjerte. Og ved dine hårde og bitre ord støter du dine kamerater fra dig. Du tier, Constanse, synes du ikke jeg har rett i hvad jeg sier?»

Constanse: «Å, jeg vet nok at De finner mig utålelig og at De foretrekker Alvilde og Helga.»

Fru Lind: «Ja, jeg vil aldri nekte sannheten. Jeg foretrekker Alvildes og Helgas åpne, vennlige vesen for dine spisse, ukjærlige uttrykk. Men dersom du vilde legge av denne feil, kjære Constanse, så vilde jeg komme til å holde aller mest av dig; jeg vilde påskjønne hvad en slik selvovervinnelse måtte koste dig. Du har en god forstand, barnet mitt, derfor skjønner du nok at jeg mener det godt med dig. Du har også kraft til å tvinge en lyst når du bare selv vil. Og husk at med kjærlighet og velvilje tjener vi Gud, ikke med bitterhet og hån.»

Fru Lind så i måneskinnet at Constanse var beveget; hun grep derfor kjærlig hennes hånd og sa:

«Takk, kjære Constanse, jeg ser at du føler hvad jeg sier, og jeg tviler ikke på at du har et godt forsett om å rette dig efter det. Vi vil begge be Gud om å hjelpe dig med det. Og så må du ikke misforstå mig, når jeg av og til minner dig om den beslutning du i aften har tatt. Vil du vel?»

Constanse hvisket et neppe hørlig nei, og de nærmet sig igjen det lille akende selskap. Helgas latter hørtes på lang avstand. Hun var blitt så rent lystig at hun sprang i galopp bakom kjelken når en annen fór nedover med den, og skulde være hest. Fru Lind ropte på henne og gikk et stykke avsides med henne. «Hør nu, Helga,» sa hun, «vi må snakke litt om den sneballen. Det er naturligvis ikke noget ondt i å kaste sneball, når det er med en som optar det i spøk og kaster igjen. Men denne gang visste du godt at Constanse ikke likte det; du vilde gjøre henne fortred, og da er det stygt gjort. Du må aldri gjøre noget, lille Helga, for å ergre en av dine kamerater; da er du ingen snild pike, og det vet jeg godt du gjerne vil være.»

«Ja, det vil jeg så gjerne være!» ropte Helga gråtende. Så løp hun bort til Constanse, som ennu stod på bakken, og bad: «Vær ikke vond på mig, Constanse, fordi jeg kastet på dig! Jeg vil aldri gjøre det mere.»

Constanse svarte vennligere enn ellers: «Jeg er ikke vond på dig.»

Fru Lind: «Det liker jeg godt, når nogen uopfordret ber så opriktig om forlatelse og blir så vennlig tilgitt. Men nu tenker jeg at dere har nok av dette for i aften, småpiker! la oss nu gå inn.»

Da fru Lind og Mariane var kommet inn i sitt soveværelse, spurte Mariane:

«Hvad syntes du om Constanse i aften, mor? Jeg blev så ergerlig da hun svarte dig så stygt?»

«Først syntes heller ikke jeg om Constanse, men siden blev jeg fornøiet med henne. Jeg har talt lenge med henne om hennes feil, og hun har opriktig lovt mig å ville avlegge dem. Og da må vi prøve å støtte og opmuntre henne; for det er et vanskelig arbeide. La oss huske det og være riktig vennlige og hyggelige mot Constanse, kjære Mariane. Forstår du dette, at vi må prøve å hjelpe henne?»

Mariane: «Ja, mor, men jeg vet ikke riktig hvad jeg skal gjøre med Constanse.»

Fru Lind: «Du skal søke å opta hennes ord i den beste mening, således som vi lærer i det åttende bud. En vane kan ikke avlegges øieblikkelig; men når vi optar det godt og svarer henne vennlig, så vil det hjelpe henne. Det gleder mig så, Mariane, at jeg med god samvittighet kan si, at du nu er så meget mindre sær enn før. Men synes du ikke det vilde bedrøve dig om man allikevel kalte dig en sippe og sånt, som du har måttet høre så ofte?»

Mariane: «Å jo, du har rett, jeg vil være meget vennlig mot Constanse herefter.»

SJETTE AFTEN

Det var skikk på Ekelund at småpikene spaserte en tur hver dag enten med fru Lind selv eller med en pike. Idag hadde de fulgt gamle Karen, som hadde båret mat til en syk fattig kone. De hadde fulgt med inn i hytten og var blitt rørt over den fattigdom og elendighet som de så der. Helga snakket ikke om annet hele dagen.

«De skulde bare ha sett en liten pike,» sa hun om aftenen til fru Lind. «Hun hadde ganske bare ben i nogen store, tunge, lappete sko, som visst ikke var hennes egne, og benene var så røde, så røde av kulde, og hun var så liten og så blek, og så gråt hun av sult og vilde straks ha av maten. Å, jeg hadde så ondt av henne.»

Fru Lind: «Ja, mine kjære barn, det er tungt å se slik fattigdom. Vi må ikke glemme å takke Gud for at vi har det bedre, og så må vi tenke på om vi ikke kan hjelpe dem med noget. Jeg vil finne noget gammelt tøi. Du har visst et par strømper som er for små til dig, Mariane, dem kan du finne frem, så kan dere gå derbort med dette imorgen.»

Helga: «Takk, takk! Jeg har visst også strømper til henne.»

Fru Lind: «Nei, Helga, du har bare nye. Men jeg vil foreslå noget. Vil dere forsøke å strikke mens jeg forteller, så spiller dere ingen tid fra annet arbeide. Jeg skal skaffe garn og pinner, og når dere så strikker en strømpe hver, så får vi snart to par. Hvis dere ikke kan strikke i mørke, så tender vi lys.»

Mariane: «Jeg kan godt strikke i mørke når det ikke er hælen.»

Constanse: «Jeg også.»

Alvilde og Helga hadde aldri forsøkt det, men vilde øve sig i det, for det var meget hyggeligere å sitte i mørke mens ilden brente lystig i kakkelovnen, når de skulde høre eventyr. Fru Lind lovte å gjøre strikketøiet istand til næste aften, og så begynte hun sin fortelling om Åse fiskerpike.

ÅSE FISKERPIKE

ER bodde for lange tider siden en fattig fisker i en liten hytte langt ute ved havet; og på dette ferdedes han sent og tidlig med sin båt for å skaffe føde til sig og sine mange barn. Den eldste av hans døtre het Åse, og hun var meget vakker. Men ulykken var at Åse var stolt av sin skjønnhet. Hun satte all sin glede i den og var likegyldig for alt annet. Når hun skulde hjelpe moren med noget, var hun uvillig og doven. Og så spurte hun undertiden: «Hvad hjelper det at jeg sleper og sliter, jeg får bare grove hender, men ikke finere klær.»

Constanse: «Det var riktig godt sagt.»

Fru Lind: «Det er jeg slett ikke enig med dig i, Constanse, det viste at Åse bare tenkte på sig selv, og det er en stor feil. Hadde hun været god, så hadde hun tenkt mere på å hjelpe sin mor og de små søsken enn på å bevare sine hender.

Av de arbeider Åse pleide å utføre, syntes hun best om å bringe fisk til kongsgården. Hun forstod godt at kongens sønn fant behag i hendes skjønnhet; for når han møtte henne i slottsgården, stanset han alltid og betraktet henne vennlig, og så spurte han ofte: «Hvad slags fisk bringer du oss idag, lille vakre Åse?»

Så var det engang, da Åse var omtrent femten år, at hun gikk hjem fra kongsgården med sitt tomme fisketrau. Veien fulgte elven som snodde sig gjennem en dal de kalte Bjerkelidalen, fordi der vokste så mange bjerketrær i liene der. Her måtte Åse et sted gå over elven på en bro som var lagt av stokker. Solen var nær ved å gå ned, og dens stråler speilte sig så tydelig i den klare elv at alt på strandbredden viste sig klart i vannet. Men det var ikke det skjønne syn som tiltrakk sig Åses opmerksomhet. Hun blev stående på broen og stirre ned i vannet for å se sitt vakre ansikt. Det var nemlig intet speil i hennes foreldres hytte, og det kjæreste syn for Åse var hennes eget ansikt. Idag betraktet hun det med ennu større opmerksomhet, for prinsen hadde sagt: «Hvor du vokser og blir smukk, lille Åse. Mangen prinsesse kunde misunne dig ditt ansikt.»

«Ja,» sa Åse ved sig selv, «dersom jeg hadde rosenrød silkekjole med mårskinn om, og perler på håret som kongens datter sist jeg så henne, så var jeg riktignok meget vakrere enn hun er. Hun har mørk hud og altfor stor nese; det hjelper ikke hvad hun tar på sig. Men jeg — ja, hadde jeg slike klær! Hvad hjelper det vel å være vakker, når jeg må gå med grått vadmel?»

Fru Stoltsire.

Åse gikk til strandbredden og satte fisketrauet i gresset; så tok hun sin simple brune lue og sitt blårutete halstørklæ av og la i trauet; og så slo hun sine lange lysebrune lokker ut nedover skuldrene for å skjule den grove trøien. Hun hadde riktig fått lyst til å pynte sig idag. Hun brøt også en nyperose av med blad og knopper og så gikk hun igjen ut på broen for å speile sig mens hun stakk rosen i håret. Da hun hadde satt den slik som hun vilde, blev hun ganske henrykt over sit eget billede og ropte høit: «Nei, hvor deilig jeg er! Tenk, om jeg hadde rosenrød silkekjole og hvite perler om håret!»

Åse blev lenge stående og se på sitt billede, og hun forsøkte å innbille sig at hun hadde rød silkekjole.

Men så lenge stirret Åse i elven og tenkte på den røde silkekjolen til hun syntes at vannet blev rødt. Og ikke bare rødt; det fikk også andre farver, grønt og gult og blått, og det hvirvlet om hinannen, så hun til sist syntes at hennes ansikt forstørredes og at hennes klare blå øine blev sorte. Åse blev forskrekket og sprang inn på strandbredden. Men op av elven steg en dame i broket drakt og med sort hår og sorte spillende øine. Hun var ikke meget høi, men hun holdt nakken rett og hodet kjekt, og hun bar en hvit turban med mange spraglete fjær i.

«Goddag, mitt smukke barn,» sa hun.

Åse stirret på henne og kunde ikke si et ord.

«Du er da vel ikke bange for fru Stoltsire?» sa damen. «Det er henne som hjelper alle smukke piker som elsker sitt eget ansikt og forakter grovt arbeide. Jeg hørte at du ønsket dig en prektig drakt, og jeg kommer for å skaffe dig den. Og dersom du vil følge mig høiere op, skal du få en meget prektigere klædning enn den jeg kan skaffe dig her. Ja, du kan endog bli dronning hvis du har riktig mot til å følge mig.»

«Jeg vil gjerne følge Dem, edle frue,» sa Åse, «når jeg bare har vært hjemme med trauet og pengene, og så har tatt avskjed med mine foreldre.»

«Nei,» svarte damen, «den som jeg tar mig av, slipper aldri fra mitt opsyn. Men du har din fri vilje; du kan gå hjem med dit fisketrau og dine vadmelsklær, og da bryr jeg mig ikke mere om dig. Eller du kan forlate alt og følge mig; da vil jeg straks gi dig den drakten du har ønsket, og siden en av bare gull og sølv. Og så kan du vende tilbake og vise dig i din herlighet, om du har lyst.»

Åse syntes det måtte være herlig å komme tilbake i prektige klær og vise sig for prinsen og alle dem som hadde sett henne i de grove klær, — og så glemte hun sine foreldres sorg og skrekk og sa til fru Stoltsire at hun gjerne vilde følge henne.

Stoltsire bød henne legge trøien av. Så tok hun to blad av en nyperose og la et på hver av Åses skuldre, og så glattet hun dem ut med hendene nedover ryggen og fremover brystet. Og som hennes fingre strøk på bladene, videt de sig ut og blev større og mere glinsende, likesom det deiligste silketøi. Til sist nådde de over Åses hele kropp. Kjolen satt så glatt om hennes liv, så ingen skredder kunde sydd den nettere, og skjørtet hang i rike folder. Så plukket fru Stoltsire nogen av de hvite myrdun som vokste i en sump ved elven, og så vætet hun en finger og strøk med den en kant om den røde kjolen rundt om hals og bryst, og bredere og bredere nedover og rundt om skjørtet nedentil; og så satte hun de små dun fast, så det så ut som en svanedunsbrem. Derpå tok hun en hel del av lillekonvallenes små perleaktige knopper. Disse trakk hun på en snor, åndet på dem og svinget dem syv ganger mot solens siste stråler, og så blev de faste og skinnende som ekte perler. Så bandt hun snoren om Åses hals og sa:

«Se dig nu i vannet, lille Åse! så skal du se at jeg har opfylt dine ønsker.»

Helga: «Å, hvor gjerne jeg vilde sett Åse i sin pynt! Jeg tenker visst hun blir dronning.»

Fru Lind: «Det får du høre med tiden, Helga. Men hvad synes du om at hun gikk bort uten sine foreldres tillatelse og satte dem i så stor forskrekkelse, og alt det bare for å få pene klær?»

Helga: «Ja, det var stygt av henne, men kanskje hun tenkte at de skulde bli glade, når hun kom til dem igjen som en fornem dame.»

Fru Lind: «Av det vi har hørt om Åse, må vi næsten tro at hun ikke tænkte stort på sine foreldres sorg eller glede, men bare på sin egen lyst. Stolthet og forfengelighet lokket henne i fru Stoltsires skikkelse, og da hun så sig selv i elven i den skjønne drakt, slo hun hendene sammen av glede og fulgte villig med sin herskerinne.

Åse var lettfotet, men hun hadde allikevel vanskelig for å følge fru Stoltsire, som gikk raskt fra bergpynt til bergpynt, alltid høiere og høiere. Tilsist blev Åse så trett og stakkåndet at hun måtte stanse for å dra pusten. Solen var for lenge siden gått ned, og det var trist og mørkt i de øde granskoger. Langt, langt borte syntes hun å høre en kubjelle. Da blev Åse vemodig stemt og sa: «Å, der hører jeg Havfruens bjelle!» Det var fiskerens eneste ku, som var vokset op med Åse. — «Jeg undres om den ikke er kommet hjem, jeg pleier alltid å hente den.»

«Det vilde passe dårlig,» sa fru Stoltsire og slo på nakken, «å vokte kreaturer for en som går med silkekjole og perlesmykker. Men angrer du din beslutning, så får du finne hjem alene; jeg følger aldri nogen nedover.»

«Akk nei, edle frue,» svarte Åse forferdet, «jeg vil nok gå med!» Så gikk det da igjen høiere op, og det blev belgmørkt omkring dem, så Åse ikke kunde se hvor hun kom hen. Det forekom henne som om det var en dyp avgrunn på den ene siden og en bratt klippevegg på den annen, og at den stien de gikk på, bare var så bred som til to personer. Men hun torde ikke si til fru Stoltsire hvor redd hun var for ikke å gjøre henne imot. Nu dreide de rundt om den bratte klippeveggen, og fru Stoltsire banket på klippen.

«Hvem der?» sa en barsk stemme innenfor.

«Fru Stoltsire og hennes terne,» var svaret.

Døren blev åpnet; de gikk inn gjennem en lang, trang åpning, og Åse holdt sig redd og forventningsfull tett op til sin ledsagerinne. Men nu åpnedes igjen en stor dør, og en så sterk lysglans strømmet imot dem at Åse måtte holde for øinene; hun blev aldeles blendet.

«Godaften, fru Rigmund!» sa Stoltsire. «Jeg kommer for å få en gulldrakt til denne skjønne terne. Blir hun dronning, så betaler hun Dem dobbelt, det vet De nok.»

Åse tok hånden fra øinene og så en gammel mager kone i en gullmors kjole, og hun bar en slags krone av gull på hodet.

«Det er en vakker pike du der har funnet,» sa fru Rigmund, «og har hun forstand som hun har skjønnhet, så kommer hun nok til å bære dronningkrone. Du vil vel bese verkstedene og velge en drakt til henne?»

Til dette blev der svart ja, og fru Rigmund åpnet nu en annen dør, og gjennem den kom de inn i en stor, rund sal. Her satt ni troll rundt omkring ved veggene og spant gulltråd. Hvert troll hadde tre hoder, men bare ett øie midt i pannen. De hadde én overkrop hver, men tre par armer og tre par føtter; derfor kunde de også spinn på tre rokker hver. Og alle sneller fløi omkring med gulltråden, som om det var solen som svingte sig skinnende om, og alle hoder nikket, og alle troll glodde med sine store øine på Åse.»

Alvilde: «Hu, hvor Åse måtte bli redd!»

Fru Lind: «Det var hun også. Hun gikk bort til fru Stoltsire og tilstod sin frykt for henne; men hun svarte: «Dersom du er redd, kan jeg ikke bruke dig; men har du mot, så skal du nu klædes i gull og sølv, og så skal jeg føre dig til en kongsgård, hvor der er en ung konge som søker efter en vakker pike til brud. Men ett vil jeg si dig, at hvis du kommer til heder og ære, skal du betale fru Rigmund det dobbelte av hvad drakten koster; det er en avtale mellem oss.»

«Ja, det skal jeg nok gjøre,» svarte Åse. «Men skal vi være lenge her?»

«Bare til du har hvilt dig og pyntet dig, mitt barn. Nu skal vi se veverne.»

Igjen åpnet fru Rigmund en dør, og de kom inn i et firkantet værelse. Der stod to vevstoler ved hver vegg, og vinduene skulde ikke hindre dem, for der var ingen. Men en stor lysekrone, strålende av diamanter, hang midt under loftet, og det var over hundre lys i den. Ved hver vevstol stod et troll med tre hoder, tre par armer og tre par føtter, men bare én overkropp. Og trollene trådte veven med alle seks føtter, og så slo de skyttelen med den arm som var lengst til høire og med den som var lengst til venstre. Men med de fire mellemste armer trakk de gulltrådene som hang i midten, og dannet blomster av dem. På disse gulltrådene stirret trollene med øiet i det mellemste hode, og med de to andre skjelte de til hver sin side efter skyttelen, — og den fløi så hurtig med gulltråden at det så ut som en lynstråle. Og alle føtter trampet i takt, så det var en fæl larm.»

Helga: «Å, hvor fæle trollene måtte være! Jeg synes jeg ser dem hvor de skjelte.»

Mariane: «Hysj, Helga, la oss høre hvordan Åse kom ut igjen.»

Fru Lind: «Fru Rigmund bad dem se på tøiene, men førte dem så inn i et annet værelse hvor der lå store bunker av ferdige tøier. Esker stod på bordene, fylt med diamanter og edelstener, og store speil hang på veggene; de nådde fra loftet til gulvet og gav et strålende gjenskinn av de mange lampetter som var anbragt mellem dem, og av lysekronen under loftet. Hele værelset var et eneste lyshav.

Åse var glad over at det ikke var nogen troll her. Hun så glad på alle smykkene og tøiene og valgte et stykke av sølvmor, innvirket med røde roser. Fru Stoltsire glattet det over hennes bryst og skuldre og foldet det over hoftene, så det blev en kjole så nett at ingen skredder kunde sydd den bedre. Da nu Åse også fikk et diadem av edelstener om sitt lysebrune hår og en snor av perler om halsen, så kan dere tro hun så godt ut. Og det syntes hun da selv også da hun betraktet sin skikkelse i de store speil. Åse gjentok sitt løfte om betalingen til fru Rigmund, og så drog de videre såsnart det grydde av dagen; for Åse syntes ikke om å være lengere i fjellet hos trollene.

Nu kunde Åse se hvor farlig den veien var som hun hadde gått om natten, og hvilke bratte, utilgjengelige klipper som lå foran dem. Hun sa derfor litt mismodig: «Vi skal da vel ikke opover disse bratte bergene? Jeg synes ikke det er vei for mennesker der.»

«Jo,» svarte fru Stoltsire, «min regel er alltid: høiere op. Kongeborgen ligger meget høit. Det går vel en lettere vei dit; men vi måtte velge denne for å besøke fru Rigmund, og ved min hjelp skal det nok gå. Ta mig ved hånden. Jeg begynner nu å synes bedre om dig; du ser virkelig fornem ut i denne drakt. Jeg håper at vi når kongsgården i aften, og der vil du sikkert gjøre din lykke. Den unge konge har ennu ikke valgt nogen brud. Men ett vil jeg si dig. Moren og sønnen er strenge folk, og de er kloke også, så du får vokte dig for hvad du sier og tenke dig vel om.»

«Det er best at De svarer for mig, edle frue, for jeg har aldri lært noget.»

«Nei, når jeg har fulgt dig til borgen, er mitt arbeide tilende,» svarte damen, «da har jeg ført dig til den høieste topp og det vil komme an på din egen klokskap om du blir der eller ei. Om en måned kommer jeg igjen og møtes med dig i skogen derborte ved solopgang, og da må du bringe mig betalingen for drakten. Jeg vil ikke bli uvenner med fru Rigmund. Hun har prydet mangen vakker pike for mig, og jeg har bragt henne meget gull.»

«Men hvad skal jeg si når jeg kommer inn på borgen?»

«Du kan si at du er en prinsesse som var på jakt med sitt følge, at din hest blev sky og satte avsted fra de andre inntil den styrtet med dig, og at du siden har forvillet dig i skogene. Og nu vil jeg ønske dig lykke og si dig farvel!»

Så ringte fru Stoltsire på portklokken, og da dørvokteren kom og lukket op, stod Åse der alene. Stoltsire var ikke mere å se. Dørvokteren blev så bestyrtet ved å se en så deilig dame at han hverken spurte efter navn eller stand, men straks førte henne inn i den store slotssal.

Her satt kongens mor og broderte i en ramme som stod på fire ben, mens to terner nøstet op silken for henne. Kongens søster satt ved en liten vevstol og vevet et helt jaktstykke på et akselskjerf; men kongen selv satt og lekte med en stor hund som lå ved hans føtter.

Men nu, kjære småpiker, må vi forlate Åse for iaften, og det kan vi trygt gjøre, da hun nu er kommet til virkelige mennesker,» sa fru Lind.

Constanse: «Jeg vil ønske at Åse må svare godt for sig og ikke lar sig forbløffe; jeg tror at hun har en god forstand.»

Fru Lind: «Det tror du, Constanse, fordi hun har gitt sin mor et skarpt svar, annen forstand har vi ennu ikke opdaget hos henne. Men, barn, vi må vokte oss for å anta nesvishet og uærbødighet mot foreldre for klokskap; det viser jo det motsatte. Et forstandig barn erindrer det fjerde bud, og vet at det skylder sine foreldre lydighet, aktelse og kjærlighet»

SYVENDE AFTEN

Det var kommet et par fremmede damer til fru Lind den aften, og da hun mente at det vilde genere både barnene og de eldre å være sammen, så fikk småpikene tillatelse til å leke i soveværelset, og Karen blev anmodet om å se derop engang imelem, om det gikk ordentlig til der.

Det var omtrent gått en time, da Karen vinket fru Lind ut i kjøkkenet og med en meget alvorlig mine sa: «Nå får nok mor selv gå op til småpikene, for det nytter ikke mig å snakke til dem. De er rent forstyrret i kveld.»

På fru Linds spørsmål om hvad der var på ferde, fortalte Karen at de hadde fått nogen små rør, og så fant de på å blåse såpebobler av vaskevannet, og det gikk godt en stund. Men så var Helga blitt så lystig at hun slengte såpeboblene bort på de andre, og til sist sprøitet hun vann på dem også. Så begynte da Mariane å gråte, men Constanse skjente, og da Helga bare blev verre av dette, slo Constanse henne, og da syntes Karen at hun trengte til hjelp for å stifte fred.

Fru Lind gikk derop, og da hun hadde lukket døren, blev hun stående ganske rolig med foldede hender og sa:

«Er dette mine søte, hyggelige småpiker som pleier sitte så pent og høre på mine fortellinger? Det gjør mig meget ondt at dere ikke kan være gode venner og opføre dere ordentlig, uten når jeg er tilstede. Hvis dere holder av mig, så vis mig det ved å være rolige og vennlige mot hverandre. Dere forstår nok hvor engstelig jeg sitter hos mine gjester når jeg vet at dere opfører dere slik.»

Mariane kom straks løpende og lovte gråtende å være snild. Hun hadde ikke gjort noget ondt, sa hun, men bare grått fordi Helga hadde ødelagt hennes pene kjole, og Alvilde hadde vært ganske rolig. Helga bad også hulkende om forlatelse; men Constanse stod stille og sur.

Fru Lind: «Har du intet å angre, Constanse?»

Constanse: «Jeg vet ikke om jeg skal angre at jeg holdt Helga fra mig; men kanskje hun skal gjøre hvad hun har lyst til?»

Fru Lind: «Nei, det skal Helga ikke; hun bør ikke engang ha lyst til det som er hennes venner imot, og langt mindre vedbli med det når man ber henne å holde op. Men du har ikke noget med å tukte henne, Constanse. Du kunde gått derfra, hvis det ikke hadde hjulpet å be Helga vennlig om å la være; men det tror jeg næsten det hadde gjort.»

Helga: «Hun skjente så stygt, så. Og så blev jeg også vond og vilde erte henne.»

Fru Lind: «Det var meget dårlig gjort, og du kan ha stor grunn til å gråte, Helga; det er ikke lenge siden du lovte mig ikke å gjøre dine kamerater fortred, og så har du alt glemt det. Prøv å huske bedre på det, barnet mitt, hvis du ønsker at jeg skal være glad i dig.»

Helga: «Å ja, vær endelig glad i mig, kjære fru Lind! Jeg skal nok vokte mig herefter.»

Constanse hadde nærmet sig til fru Lind; hun så meget rød og forlegen ut, men sa intet.

Fru Lind: «Jeg ser, kjære Constanse, at du også angrer at du har glemt det løfte du gav mig; men det er lett å falle tilbake til en gammel vane. Derfor må jeg minne dig om å være på din post og ikke la dig overvinne av ditt pirrelige humør. Kan jeg nu gå rolig ned?» Alle svarte ja. «Nu, så få håret i orden igjen og vask tårene bort, så mine fremmede kan se at jeg har pene småpiker når dere kommer til aftensbordet.»

ÅTTENDE AFTEN

Fru Lind: «Nu skal dere da høre hvorledes det gikk Åse i kongsgården. Kongen tok meget høflig mot henne og blev straks inntatt i hennes skjønnhet. Han befalte at man skulde bringe de beste retter og sette det prektigste værelse istand til henne. Men damene var mindre vennlige. De rystet på hodet, når de så på hverandre og smilte hånlig når Åse kom med et simpelt ord. Åse fortalte nok freidig historien som Stoltsire hadde lært henne. Men så sa den gamle dronningen:

«Må jeg spørre hvilket kongerike De er fra, smukke dame?»

«Fra England,» svarte Åse i sin forlegenhet. England hadde hun nemlig hørt omtale av sjøfolkene; derfor falt dette navn henne først inn; hun visste aldeles ikke hvor det lå. Damene lo, og prinsessen sa:

«Da undrer det mig ikke at Deres hest blev sky. Den hadde kanskje ikke svømmet over havet før?» Men kongen tilkastet sin søster et strengt blikk, og så måtte hun tie.

Åse var også stille og ikke vel til mote. Det var aldeles ikke så morsomt å være i kongeborg med prektige klær på som hun hadde tenkt. Hun følte selv at hun ikke passet der.

Om aftenen fulgte prinsessen henne op på soveværelset, og så blev hun stående i sideværelset og kikket inn, mens ternen hjalp henne med avklædningen. Da hun siden var alene med sin mor, sa hun: «Det henger ikke riktig sammen med den fremmede prinsessen. Det er sikkert en terne som er rømt. Under sølvkjolen har hun et vadmelsskjørt, og hennes linnet er av groveste slag. Og så dumt som hun snakker! Jeg synes, mor, vi bør se å få henne herfra jo før jo heller. Min bror er jo ganske forelsket; han kunde gjøre oss det puss å ta henne til kone»

«La mig sørge for det,» sa dronningen. Så stod hun tidlig op den følgende morgen og sa til sin sønn: «Jeg synes du burde ride bort til nogen av våre venner og innby dem til selskap her på slottet imorgen, så kan du vise dem vår nye gjest og høre deres dom om henne.»

Det likte den unge konge; han lot sin ganger sadle og drog avsted.

Da nu Åse kom inn i salen, sa dronningen: «Min sønn har et godt øie til Dem, fremmede dame; men jeg som er hans mor, er mere forsiktig og frykter for at De ikke er den som De gir Dem ut for, og at De ikke er av kongelig byrd. La mig derfor prøve Dem. Kan De sy slike blomster som jeg syr, og kan De veve slike figurer som min datter vever, så kan De bli her til jeg får undersøkt Deres stand. Men kan De ikke dette, så er De ingen kongedatter, og så skal De straks ut av min borg.»

Åse trodde nok at hun kunde sy; de som aldri har forsøkt en ting, innbiller sig alltid at det er lettere enn det virkelig er. Men den stakkaren, hun kunde neppe træ gulltråden i nålen, langt mindre sy med den. Hun fikk straks en knute på og rev så et hull i det fine silketøi.

«Nu kjender jeg Deres ferdighet i å sy,» sa dronningen. «Forsøk henne nu i veven, Tora!»

Her var Åse mere forskrekket; dette så meget kunstigere ut. Men hun vilde prøve, og så trådte hun på en av trøene, men den vilde ikke gå ned; det var nemlig ikke den rette. «Jeg får trå sterkere,» tenkte Åse, og så trådte hun da med al makt, så en hel del av renningstrådene brast. Nu torde hun ikke røre mere ved veven, men så forferdet på prinsessen.

Tora slo en hånlig latter op og sa: «Vi behøver ikke flere prøver, min mor. Denne dame er ikke mere en kongedatter enn den ringeste av mine terner, og det er visselig ikke for sine dyders skyld at hun løper forklædd omkring. La oss få henne bort før nogen av våre venner kommer og ser at vi har et så simpelt menneske i vårt selskap.»

Dronningen befalte straks to av sine svenner å føre Åse ut over grensen av deres rike, og så hvisket hun nogen ord til dem som Åse ikke kunde høre.

Åse gråt og bad om å få være der en måned, så skulde en fornem dame komme og hente henne — hun mente Stoltsire — men dronningen lot sig ikke bevege.

Da svennene hadde ført Åse gjennem en lang mørk granskog, kom de endelig ut på en bergpynt. Der var det meget bratt på alle sider undtagen den de var kommet fra; og dype avgrunner med stenrøser og træstubber lå rundt omkring den. Da sa den eldste av svennene:

«Hit var det vel at vår dronning befalte oss å føre dig og styrte dig ned i avgrunnen. Men vi har ikke hjerte til å drepe så ung og vakker en pike. Vil du derfor love oss at du ikke vender tilbake den veien du kom, men ta den som vi vil vise dig, så skal du beholde ditt liv. Men dersom dronningen får vite at vi har spart dig, så blir vi selv drept; for det er en streng dame. Derfor må du ikke vende tilbake.»

Åse takket dem så inderlig, og lovte å gå hvor de vilde, men spurte hvilken vei hun nu skulde gå.

«Ja, vei er her riktignok ikke,» svarte de, «men kan du kravle nedover klippene på en av sidene og gå gjennem denne dalen her mot syd og så gå over den fjellryggen du ser for dig, så kommer du i et annet kongerike, hvor der skal være en god konge.»

Så tok de begge op av lommen et stykke brød og gav Åse, og så forlot de henne med det råd at hun måtte komme nedover fjellskrenten før det blev natt. Da Åse blev alene, blev hun fryktelig redd; det var så øde og uhyggelig der hvor hun stod. Hun forsøkte å gjøre et skritt ned på den ene siden; men stenen som hun trådte på, rullet ned, så hun trakk forferdet foten tilbake. Så forsøkte hun på den annen side, men det gikk likedan.

Da blev hun stående, rådvill og bedrøvet. Solen dalte allerede; tørst og sulten var hun, men så tørst at hun ikke kunde spise det tørre brød som svendene hadde gitt henne. «Akk, hvor deilige jordbærene hjemme i bjerkeliene er,» sa hun vemodig; «så mangen en gang har jeg lesket mig på dem. Her er ikke engang en drikk vann, og jeg kan ikke komme ned til bekken i dalen.»

Da begynte hun å gråte bitterlig, og hun vred sine hender i fortvilelse og sa: «Akk, gid jeg aldri hadde forlatt mine gode foreldre og fulgt med fru Stoltsire! Jeg er meget ulykkeligere nu enn da jeg gikk i vadmelsklær med fisketrauet.»»

Mariane: «Å, jeg kan godt tenke mig hvor hun måtte lengte hjem.»

Fru Lind: «Ja, nu lengtet Åse efter det hjem og den stilling hun før hadde foraktet, og således går det ofte i verden; vi påskjønner først de goder Gud har gitt oss når vi har forspilt dem.»

Constanse: «Men det er da sjelden at nogen kommer i slik elendighet som Åse.»

Fru Lind: «Ja, Gudskjelov! Det ser jo sjelden så slemt eller så herlig ut i den virkelige verden som i eventyrene, hvor alt tegnes med så sterke farver. Men om ikke mange kommer i slik synlig elendighet, så tro mig, det er mange av dem som har latt sig forlede av stolthet og forfengelighet til å gjøre ting som de senere har angret fryktelig på. Men da Åse hadde sagt dette, følte hun en mager knokkelhånd berøre sin skulder, og da hun så sig om, se, da stod der en mager dame klædd i sort.

«Jeg hørte din jammer», sa hun, «og kommer for å hjelpe dig, hvis du har mot til å følge mig.»

«Hvem er De, edle frue?» spurte Åse litt engstelig, for hun syntes at damen så barsk ut.

«Jeg heter Angerbod,» svarte hun, «og mitt arbeide er å føre forvillede tilbake på den rette vei. Men stien går gjennem dype avgrunner, og det skal mot til å gå den.»

«Med mig kan det ikke bli verre enn det er,» svarte Åse. «Jeg vil heller følge Dem på den farligste vei enn stå her forlatt og alene.»

«Og hvor ønsker du dig hen?»

«Til min fars fiskerhytte ved havet, edle frue!»

«Det kan jeg like,» sa Angerbod; «og der vil du sikkert be dine foreldre om tilgivelse fordi du har forlatt dem uten deres vidende?»

«Ja, jeg får vel det,» sa Åse bedrøvet.

«Og så bør du legge av dig denne narredrakten; den passer ikke til å gå i ville skoglier med. Her har jeg en vadmelstrøie og en vadmelslue, som jeg fant ved en elv, de passer bedre for dig på denne veien.»

«Ja, så sandelig er det min egen trøie og min lille brune lue!» ropte Åse, og hun blev så glad ved synet av disse sine gamle bekjente, at hun ikke hadde vært gladere da hun tok dem av for å ta på sig rosenkjolen.

Da Åse hadde skiftet drakt, bad fru Angerbod henne å ta hennes hånd og ikke å være redd om der så fælt ut; «for vi må ned i dypet,» sa hun. Så tok hun Åse ved hånden og gikk baklengs foran henne nedover den bratte skrent; og Åse støttet sig ved hennes hånd og så henne inn i ansiktet, og så gikk det godt.

Men det blev mørkere og mørkere eftersom de kom lenger ned, og skogen blev tettere, så Åse til sist ikke kunde skimte annet enn Angerbods bleke ansikt og hvite hånd.

«Er vi snart nede i dalen?» spurte Åse flere ganger. Men Angerbod svarte bare: «Dypere ned, dypere ned.»

Endelig var de kommet ned i dypet, og nu var det ganske mørkt; men Angerbod gikk nu ved Åses side og leide henne. Og da det grydde av dag, skimtet Åse det blå hav langt borte; og hun klappet i hendene av glede og sa: «Når vi nu kommer omkring den fjellknatten, så får vi se kongsgården, og så går vi gjennem Bjerkelidalen og over Storelvsbroen, og så er vi snart hjemme. Jeg undres om far vil slå mig,» la hun mer mismodig til.

«Det bør du tåle, for det har du fortjent,» sa Angerbod. «Men når du tilstår din feil og ber ydmykt om tilgivelse, så går det nok bedre enn du tenker.»

«Vil ikke De be for mig, edle frue?»

«Nei, det tilkommer ikke mig. Nu har jeg utført min gjerning og bragt dig på god vei, og jeg vil ønske du aldri behøver mig mere.»

Fru Angerbod var forsvunnet, og Åse stod ved sine foreldres dør. Den var lukket; men Åse hørte sin fars barske stemme innenfor, idet han bad sin eldste sønn ta fiskeredskapene og følge sig.

Åse var så redd for sin fars vrede at hun i sitt hjertes angst kastet sig på kne utenfor døren. Hun visste neppe selv hvad hun gjorde.»

Alvilde: «Nu vilde jeg allerminst være i Åses sted. Jeg synes ingenting er verre enn når nogen er vond på mig.»

Fru Lind: «Det er pent å tenke slik, Alvilde. Og især er følelsen av vore kjæres vrede trykkende når vi må erkjenne at vi har fortjent den. Og således var det med Åse, men det gikk bedre enn hun trodde. Da fiskeren åpnet døren og så Åse ligge knelende derute, blev han blek som et lik og trodde at han så et gjenferd; de var så sikre på at Åse var druknet i elven. Men da han hørte henne hulke og si: «Kjære far, bli ikke vred!» så tok han henne op i sine armer, og moren løp til og omfavnet henne; og de gråt begge av glede fordi de hadde funnet sitt tapte barn igjen. Og de små søsken hoppet omkring Åse og spurte om hun nu var kommet op av elven.

Åse fortalte alt hvad der var hendt henne og tilstod sin feil og forfengelighet, som hadde vært skyld i hennes ulykke. Og så lovte hun at hun for fremtiden skulde være lydig og flittig; og det holdt hun også. Arbeidet gikk meget lettere nu da hun ikke enger hadde de forvirrede tanker om storhet og makt i hodet. Ennu vilde hun gjerne være nett og ordentlig klædd, og hun tjente snart så mange penger i sine fritimer at hun kunde gjøre sin simple bondedrakt bedre. Hun bar nu en sort fløielslue med en rosenrød sløife under haken; rødt var nemlig Åses yndlingsfarve. Og snart fikk hun også et høirødt livstykke til sitt sorte vadmelsskjørt, og det tok sig godt ut til de rene hvite trøieermer.»

Constanse: «Det kan jeg like at hun vilde gå litt pen nu også.»

Fru Lind: «Ja, det er der intet ondt i, nu da hun selv er arbeidsom og ikke fordrer av sine fattige foreldre hvad de ikke kan gi henne uten selv å mangle. Lysten til pynt blir først syndig når den fortrenger kjærligheten til foreldre og godgjørenhet mot fattige. Jeg har kjent en ung pike, hvis foreldre satte en ære i å gi henne pynt og stas; men hun bad ofte når de vilde gi henne en kostbar ting, om heller å få pengene den kostet. Hun fikk undertiden sin vilje, så hun fikk samlet sig en liten sum, og med den opklædde hun to fattige småpiker. Jeg har aldri sett et ansikt mere strålende av glede enn hennes da hun så på de to nette barn. Nei, ikke all verdens smykker kunde gitt henne en slik glede.

Men vi må tilbake til Åse. Hun var også riktig fornøiet; hun visste at hun hadde sin egen flid å takke for den fornøielse å gå pent klædd. Så var det da en dag hun gik over broen, at hun blev stående der og se ned i elven; og så tenkte hun på den dag da hun hadde sett fru Stoltsire stige op av den.

«Jeg heter Fred.»

«Hvor meget lykkeligere er jeg ikke nu,» tenkte hun, «når mine foreldre har glede av mig, enn dengang da de bestandig hadde grunn til å skjenne på mig. Jeg ser jo godt ut nu også, og dette passer bedre for mig enn kongestas.»

Da begynte vannet med ett å hvirvle om og tårne sig op, og det blev så klart og lyst at Åse blev underlig til mote og gikk bort fra broen. Men op av vannet steg en deilig dame, klædd i himmelblått, og hennes ansikt var så mildt og strålende at Åse måtte kaste sig på kne av ærefrykt og henrykkelse.

«Akk, kjære, skjønne dame! hvor det må være godt å være hvor De er,» sa hun; «kan jeg få være hos Dem?»

«Jeg bruker intet følge,» sa damen, og de som streifer om efter lykken, vil sjelden finne mig. Men jeg besøker ofte dem som lever i sin huslige krets og streber efter å opfylle sine plikter.»

«Og hvad er Deres navn?»

«Jeg heter Fred.»

«Akk, gid De ofte vilde besøke mig!» sa Åse bønnlig; jeg føler mig så glad i Deres nærhet. Hvad skal jeg gjøre for at De riktig ofte vil komme igjen?»

«Ingen store bedrifter,» sa den høie dame. «Du skal lyde din far og mor og gjøre andre mennesker det gode du kan.»

«Jeg er så fattig,» sa Åse bedrøvet, «jeg kan intet godt gjøre.»

«Det er ikke bare med gaver at vi gjør godt,» svarte Fred. Et kjærlig sinnelag og vennlige ord som kommer fra hjertet, kan også glede. Og det er slike kjærlige mennesker jeg helst besøker.»

Damen forsvant; men Åse stod en lang stund fortryllet. Hun gjemte hennes ord i sitt hjerte, og hun levde efter dem.

Et par år senere giftet Åse sig med en bra bondegutt. De arbeidet trolig sammen og levde i kjærlighet og enighet. Derfor nød de også den lykke å se den skjønne «Fred» besøke sitt hus. Hun velsignet deres arbeide så alt måtte lykkes for dem, og de blev til slutt meget velstående.

Bygdens folk som visste at Åse en tid hadde vært borte, men som ikke kjente hennes eventyr, sa at Åse hadde vært i vannet hos en havfrue, og at det var henne som drog rikdom til henne fra havet. Men Åse tenkte som så: «Den reisen blev jeg ikke rik av; men jeg fikk den lærdom at det ikke nytter å stige i været ved skjønnhet og prakt, når man attpå er dum og uvitende, og at man kan være likeså ulykkelig i prektige klær og i kongens saler som i den simpleste hytte. Nei, bare ved fromhet, nøisomhet og kjærlighet finner man Fred.»»

NIENDE AFTEN

Det var søndag, og fru Lind var reist bort for å se til en syk veninde. Småpikene hadde fått epler og en gåte, og gamle Karen skulde være inne hos dem for å holde orden. Først tok de fatt på gåten. Det var ennu høilys dag, og Karen satt ved vinduet og leste i sin salmebok. Gåten lød således:

GÅTE NR. 4.

1. 2. 3. 4. 5. 6. 7. 8. 9.

I en ensom bolig

lever et fortrolig,

enig ektepar.

Titt de ut må flytte;

men de kun til nytte

sig en utflukt tar.

Sig en skatt å spare

og dunkelhet opklare,

det er deres kunst.

Dog en blind å lede,

midnattsmørket sprede

søker de omsonst.

Skal du gåten gjette

vil det visst dig lette,

om et vink du får.

Huset er mitt hele;

av dets første dele

parrets navn består.

Mariane: «Nå, Helga, du pleier være så flink til å gjette, hvad mener du?»

Men Helga hadde ingen sans for gåter idag. Hun satt og gav dukken sin mat. De hadde drukket te av sine små kopper, og så hadde hun beholdt skålen og den lille teskjeen, som passet så godt for dukken. Helga svarte at hun ikke hadde hørt efter, men Constanse sa: «Mon det ikke skulde være hundehus?»

Mariane: «Nei, det er en bokstav for lite til det, og det er sjelden mere enn én hund i et hus; ellers passer det ikke så galt.»

Det var den dag Alvildes tur til å foreslå hvad de skulde leke. Hun var ingen venn av gåter og heller ikke videre opfinnsom når det gjaldt morsomme leker. Hun foreslo derfor blindebukk. Helga, som nu var kjed av å mate dukken, var straks villig til det; men de to andre bad dem vente til de hadde gjettet gåten. Helga var utålmodig efter forandringen, og gjettet på mange ting for å få en ende på det; men det blev bare til latter, inntil Mariane endelig fant ut at det var brillehus.

Og så blev det en stormende blindebukk. Alvilde skulde begynne. Med sin smidige kropp og lange armer gjorde hun ryddig hvor hun fór frem. Den lille teskålen som Helga hadde satt i et vindu, danset ned og gikk i mange stykker. Mariane snublet og støtte nesen, og begge disse ulykker tilsammenlagt gjorde henne rent ut av det. Hun satte sig i en krok og gråt, ikke bare over støtet og tapet av skålen, men over hvor uhyggelig det var blitt på Ekelund nu mot før, når Karen var ganske til hennes fornøielse om søndagen, og alt gikk så rolig og ordentlig til. Alvilde var likeså bedrøvet for skålen og bad Mariane så pent om tilgivelse. Mariane svarte vel ja til det; men hun var ikke lett å opmuntre, så Karen måtte gjøre alt hun kunde for å få sin yndling i bedre lune.

«Dette går minsanten ikke an lenger, barn!» sa hun. «Hele stuen står i én støvsky, og dere kan gjøre flere ulykker. Vil dere være rolige, så skal jeg fortelle dere et eventyr, det vet jeg at dere har moro av.»

Alle var fornøid med dette tilbud. Det var i skumringen, så de hadde hele aftenen for sig, som Karen sa, og de leiret sig foran den gamle, som satt på en skammel foran ovnen.

Karen: «Ja, bare jeg nu ikke har glemt det, så har jeg lest et eventyr i mine unge dager, som hette «Prins Alderik».»

Helga: «Å, det er visst et som bestemor har fortalt mig. Det er så rart, du Mariane. Det er en prins som er så slem; han går og skraper i jorden og stanger.»

Mariane: «Stanger prinsen?»

Helga: «Ja, han blir en okse, skal jeg si dig.»

Mariane: «Vær nu stille da, Helga, så vi kan få høre.»

Karen fortalte da følgende:

PRINS ALDERIK

A, så var det da for mange, mange år siden en konge, og han hadde et stort kongerike og all den herlighet en vilde se for sine øine. Men han var ikke fornøid allikevel, for han hadde ingen sønn, må vite, og han og dronningen begynte å bli aldrende folk, så han tenkte at alt håp var ute, og så gikk han og sørget over dette, så det var rent svært. Nu var denne kongen gode venner med en hulder, som hadde sitt slott under en stor haug nær kongsgården. Kongen hadde forbudt sine folk å grave eller å bygge på den haugen, og det var huldren så glad for at hun stelte kongens hester og fe så de trivdes vel.

Men så var det da en aften, stod det i boken, at kongen gikk i skogen ved solnedgangstid, og han gikk med hendene på ryggen og med bøiet hode i dypsindige tanker, stod det. Da kom huldren til ham og sa:

«Hvorfor er min herre og konge så bedrøvet?»

«Jeg sørger,» sa kongen, «fordi jeg nu er en aldrende mann og ikke har nogen sønn som kan hjelpe mig i min alderdom, og som kan arve mitt rike.»

«Å, du skal ikke sørge for det,» sa huldren. «En sønn kunde vel gjøre dig glede hvis han var god; men han kunde også gjøre dig sorg om han var slem, så du kunde ønske at du ingen hadde.»

«Akk nei,» sa kongen, «fikk jeg bare en sønn, så skulde jeg nok lære ham å bli god og bra.»

«Det er lettere sagt enn gjort det,» mente huldren. Men så sa kongen til huldren: «Dersom du kunde skaffe mig en sønn, så kunde du forlange alt hvad du vilde, like til halvten av mitt rike.»

«Nei,» sa huldren, «jeg kan ikke skape menneskesjeler, og jeg unner dig for vel til å narre dig med en bytting. Men jeg spår dig at du har en sønn innen år og dag, og jeg spår at han vil gjøre dig livet surt nok. Men blir det for galt, så snakk til mig.»

Kongen blev så glad over spådommen han, må vite, at han ikke hørte på det siste huldren sa. Men som hun hadde spådd, så gikk det. Innen året var omme, fikk dronningen en deilig gutt, og kongen kalte ham Alderik; for han sa: «Jeg er blitt rik i min alderdom.» Men året efter fikk dronningen en sønn til, og ham kaldte han Halfdan, «for jeg er bare halvten så glad nu,» sa han.

Å ja, prinsene de vokste nu op de, må vite, som barn pleier, og vakre og pene var de begge to. Men Alderik blev det nu gjort sånn forferdelig stas av, for det var han som skulde arve kronen og riket, skal jeg si dere. Ingen måtte si ham imot i nogen ting, og så blev han da så urimelig slem, må vite, at han slo om sig som et vilt dyr når han ikke straks fikk sin vilje. Ikke vilde han lære noget, og ikke vilde han bestille noget. Han hadde ikke engang lyst til våbenøvelser og fektning, står det i boken, men bare til å ete og til å ligge og dovne sig på benkene eller på marken. Skulde han ha en fornøielse, da var det å erte dyrene, både okser og hunder, til de blev rasende. Så slapp han dem løs på trellene og stod og lo av deres kamp og forskrekkelse. Men Halfdan, han var flink og bra; derfor var han også elsket av alle i kongsgården og i hele riket. Men kongen holdt mest av Alderik og tenkte alltid at han skulde bli bedre.

Nå, slik gikk det da i tyve år, og Alderik blev verre og verre han, må vite. Han var så slem til å slå og pine tjenerne at de ofte måtte klage til kongen. Så var det da en aften at kongen gikk i skogen i dype tanker og med bøiet hode. Da kom huldren til ham igjen og sa:

«Hvorfor er min herre og konge så bedrøvet?»

«Akk,» sa kongen, «jeg kan vel være bedrøvet når han som skulde være min alderdoms støtte og glede, bare skaffer mig sorg.»

«Det tenkte jeg nok,» svarte huldren; «for den som får lov til å tukte andre i barndommen, må selv tuktes når han blir voksen. Men vil du betro ham til mig i tre år og ikke spørre efter ham og ikke sørge om folk tror han er død, så kan det hende at prins Alderik ennu kan bli din alderdoms glede.»

«Hvad vil du gjøre med min sønn?» spurte kongen.

«Jeg vil la ham fødes påny for dig. Men ikke skal nogen lære huldrekvinnens kunster.»

Ja, kongen han blev stående og studere på dette. Men så skjønte han at Alderik umulig kunde bli duelig til konge som han var, og så gav han sitt samtykke og lot huldren få rådighet over Alderik i tre år. Nå, så var det da en dag at Alderik lå ute på marken i skyggen av et tre og moret sig med å stikke fluer på barnåler og se på at de sprelte.»

Alvilde: «Fy, det var stygt å gjøre de stakkars små fluene fortred!»

Karen: «Å ja, han var ikke anderledes han, må vite. Men så lenge lå han der i varmen til han sovnet.

Da passet huldren sitt snitt. Hun lokket til sig en stor sort okse. Den klemte hun pusten ut av, og så tok hun pusten av Alderik i en høidott og puttet i oksen og sa:

«Nu skal du gress bite

og ondt slite,

oksens vilkår dele

og miste mål og mæle,

men under mennesketukt

bøie din stolthet smukt.

Og forat du lærdom kan vinne,

vil jeg skjenke dig dine tanker og ditt minne.»

Denne oksen hørte til en stor buskap som en rik bonde eide. Gjæteren hadde ikke merket at den var borte, for huldren gjorde sig usynlig da hun lokket den, må vite. Men da nu oksen kom til buskapen igjen, så var den så rent balstyrig at gjæteren sa til budeien om kvelden: «Nei om jeg kan skjønne hvad det har gått av Morian idag. Ikke har den villet ete, og ikke har den villet følge buskapen. Jeg har fløiet i skog og mark efter den så jeg er rent opgitt.»

Å ja, Alderik han var nu som rent ute av sig selv den første dagen, kan dere nok vite. Han kunde ikke finne sig tilrette med noget.»

Alvilde: «Huff, hvor fælt det måtte være for ham!»

Karen: «Ja, det kan vel være at det var fælt og forunderlig. Men som Alderik gikk slik, så husket han en gammel kone som var kommet til ham engang da han stod og slo en hund. Og hun hadde sagt: «Du skal ikke mishandle hunden, du; for du er ikke så tro og forstandig som en bra hund.» Så hadde Alderik gitt sig til å le av henne; men så var kjerringen blitt sint og sagt at han skulde tenke på henne når han tygget gress. Det var huldren det, må vite; og nu tenkte Alderik på henne og skjønte at en hulder hadde forgjort ham; for han husket at han var sovnet inn som et menneske, og da han våknet, var han en okse. Og det var nu ikke noget gledelig å tenke på. Men istedenfor at Alderik skulde ha angret sin forrige ondskap, blev han bare enda mere rasende og gikk og stanget og rotet op i jorden.»

Helga: «Der kan du høre, Mariane, det var som jeg sa.»

Constanse: «Ja, men det er litt forskjell på enten det er en okse eller en prins som stanger.»

Karen: «Ti nu stille, barn, så skal dere høre hvordan det gikk. Gjætergutten, han visste nu ikke annet enn at det var den gamle oksen, som de kalte Morian, og han pisket og slo den og hadde sin evige plage med den hver dag. Å ja, dette gikk en stund; men så gikk gjæteren inn til husbonden og sa: «Jeg kan slett ikke ta på mig å passe Morian lenger jeg, far. Den forstyrrer hele buskapen for mig, og skjer det en ulykke, så er det ikke min skyld. Jeg synes du kunde selge den, for den er stor og fet.»

«Det kan du ha rett i,» sa bonden, og så tok han Morian og reiste selv inn på storbygdene med den. For det var nu oppe i en av fjellbygdene huldren hadde faret efter oksen, og dit drev hun den igjen; for huldren, hun er ikke lenge om veien hun, må vite. Ja, dette var nu godt og vel. Bonden, han reiste med Morian og bød den frem; men han fikk ikke kjøper til den før han kom til kongsgården. Da kjøpte kongen, Alderiks far, den. Da Alderik så sitt barndomshjem, stod det i boken, da brast hans hårde sinn; og da han som et umælende dyr gikk inn av den porten hvor han så ofte hadde vandret ut og inn så stiv og strunk som høiadelig prins, begynte han for første gang å føle hvad anger var. Kongen lot oksen sette for plogen med en annen okse. Men Morian var doven og tvær og fikk meget pryl, og så hørte han karene si; «Jeg skal slå dig så, ditt dovne best, at prins Alderik ikke kunde ha slått nogen verre.»

Da merket Alderik hvor godt han hadde vært likt. Men kjørekarene blev kjed av Morian og bad kongen om å slakte den til det store bryllupet. Prins Halfdan hadde vært ute i fremmede land han, må vite, og festet sig en brud. Og denne prinsessen hun var så deilig som solen, stod det. Men hennes søster, som hadde fulgt med henne, var likeså deilig. Og det ergret Alderik å se på all den herlighet og glede som han hadde forspilt, så han tenkte: «Det er likeså godt å dø som å gå her i treldom og fornedrelse. Gid jeg hadde vært bedre da jeg var prins!»

Slik gikk dag efter dag, og så kom den tid da Morian skulde slaktes. Men så gjorde huldren sig til en katt og satt og lekte med en gressdott ved siden av slakteren. Med det samme han stakk kniven i oksen og sjelen fór ut, så tok huldren den i gressdotten og fløi så avsted og slo gressdotten foran sig med potene likesom for å leke. Men da katten var kommet utenfor gården og inn i skogen, blev den til en gammel kone, og så gjemte hun gresset med Alderiks sjel i på brystet.»

Alvilde: «Men kunde det da være mulig, Karen, å gjemme en sjel i litt gress?»

Karen: «Det vet jeg slett ikke hvad det kunde; men det stod nu slik i boken. Nu visste huldren at kongen vilde kjøpe de prektigste hester som han kunde få, til den unge brud og hennes søster, og hun visste også at en bonde skulde komme den veien med en deilig sort hest. Allerbest som hun gikk, fikk hun se en mann ligge og sove under et tre, og at en sort hest stod bundet til treet. Da gjorde huldren sig usynlig, om mannen skulde våkne, og så tok hun gresset og stakk det i munnen på hesten og sa:

«Nu skal du kropp bytte

og i hest flytte.

Siden du sorg har kjent,

har jeg din skjebne vendt.

Nu skal du holdes i ære

og skjønne damer bære.

Større raskhet og mod

følger med hestens blod.

Og forat du lærdom kan vinne,

vil jeg skjenke dig dine tanker og ditt minne.»

Alderik blev nu ført inn på kongsgården som hest, og det var nu ikke videre morsomt for ham det, må vite, å stå der og bli sett på av broren og hans deilige brud, som stod der i all sin herlighet. Han så så bedrøvet på sin far og tenkte: «Hvis du kjente din sønn, så vilde du bitterlig sørge.»

Men da den unge, deilige prinsesse Ingeborg kom ut, da blev han rent betatt av hennes skjønnhet og fromme utseende, stod det i boken, og da begynte han først for alvor å angre på at han ikke var en prins som før og arving til riket. Nu hadde Halfdan det alt sammen. Nå, så spurte da Hafldan sin brud hvad hun syntes om denne hesten. «Jo,» svarte hun, den er meget vakker, men jeg vil nu meget heller ha den grå som jeg red på igår.» Men så bad hun allikevel om hun kunne få denne, «for den ser så vennlig og klokt på mig med sine store, brune øine » sa hun, og så vil jeg kalle den Blåmann likesom min egen hest hjemme; for den er glinsende sort som den.» Å ja, det blev nu så hesten blev kjøpt og ført på stallen, og siden bar den hver dag prinsesse Ingeborg på jakt.

Når da Alderik så sin bror og prinsesse Ingeborg i all sin kongelige prakt fare avsted på sine prektige hester og med stort følge, mens han måtte gå der som et dyr under pisk og tømmer, så kom de onde nykker ofte over ham, så han vrinsket og slo bakut. Men når så prinsessen klappet den på halsen og sa: «Rolig, min kjære Blåmann,» så gikk det gjennem marg og ben på ham, og hesten blev spak som et lam. Om natten var Alderik plaget av sørgelige tanker. Han begynte å angre sin forrige dovenskap og arrighet, og han tenkte: «Kunde jeg nu bli menneske, så vilde jeg være god som min bror.» Da kom huldren en natt inn i stallen og satte sig skrevs over Blåmann og klemte til med knær og albuer likesom en mare, inntil hun fikk klemt sjelen av den. Og sjelen tok hun i et lite kjøttstykke og gjemte det på brystet. Da hun hadde gjort dette, gikk hun utenfor porten; der hadde hun bundet en liten sort puddel, og den gav hun kjøttstykket og sa:

«Nu skal du kropp bytte

og i hund flytte.

Siden du anger har kjent,

skal din skjebne bli vendt.

Nu skal du sitte i høienloftssale

og høre prinsessers tale,

tro deres spor på veien følge,

som ingen for hunden kan dølge.

Trofasthet, klokskap og mod

følger med hundens blod.

Og forat du lærdom skal vinne,

vil jeg skjenke dig dine tanker og ditt minne.»

Nu blev det slik forskrekkelse på stallkarene, må vite, da de fant Blåmann død i stallen om morgenen.

Prinsesse Ingeborg gråt over hesten sin, og hun sa at hun aldri fikk slik hest mere — for det var likesom den hadde forstand. Men ingen kunde skjønne hvad den var død av.

Som de da stod i gården alle sammen og undret sig over Blåmanns død, kom det en liten sort puddelhund logrende, og den sprang bort til prinsesse Ingeborg og logret med halen og så henne vennlig op i øinene. Prinsessen kunde ikke bli kvitt hunden; den fulgte henne overalt. Nu var hun ikke i videre godt humør, for hun sørget over Blåmann, skal jeg si dere. Men hun hadde moro av hunden, og jo mere hun så på den, jo mere syntes hun at den lignet Blåmann i øinene; den så så forstandig og vennlig ut. Og hun sa: «Jeg vil beholde denne hunden, og kommer eieren, så vil jeg kjøpe den. Den skal hete Neger, for den har sort krøllet hår som en neger.»

Og Neger, han gikk nu aldri fra prinsesse Ingeborgs side han må vite. Han åt av hennes hånd, og han lå i hennes fang, og om natten lå han utenfor og voktet døren til hennes soveværelse. Nå, dette var nu godt og vel; Alderik syntes nok at han hadde det bedre enn før; men han hadde også større lengsel efter å bli menneske for hver dag som gikk. Og han lovte sig selv at han vilde være tapper og kjekk og god mot sine undersåtter hvis han nogensinde fikk den lykke å bli prins og konge; for nu visste han hvad det var å lide vondt.

Nu hendte det at der blev krig i landet, og Halfdan måtte ut å kjempe. Da satte han en av sine beste menn, som het Rolf, til å styre riket med sin gamle far; for han var nu så gammel og svak. Nu var det også i kongsgården en fremmed fyrstesønn fra Ingeborgs og hennes søsters land. Han var kommet dit i besøk, og Halfdan bad ham å bli der en tid for å opmuntre og passe på de to prinsesser mens han var borte. Begge disse menn blev forelsket i Ingeborg og fridde til henne. Men hun sa nei til dem begge to. Rolf var for grusom og vill, syntes hun, og Erik for lettsindig. Erik, han tok det ganske rolig, han. Men Rolf blev rent forbitret. Han innbilte sig at det var Erik som gikk i veien for ham, for han så at Erik så ganske fornøid ut og bestandig gikk og snakket med prinsessen. Nu vilde Rolf endelig ha dette avgjort mens Halfdan var borte; for da kunde han få den gamle kongen til å gjøre hvad han vilde — han gikk mest i barndommen han, må vite — så han mente nok at han skulde få ekteskapet istand når han bare fikk Erik av veien. Å ja, Rolf fant på mangt og meget for å få Erik til å reise; men Erik hørte ikke på det øret. Så forsøkte han å yppe sig inn på ham; men Erik var for tålmodig, så det kom ikke til strid. Så var det da en kveld at Rolf vanket om i skogen for å gruble over hvorledes han skulde få Erik av veien. Da fikk han se ham ligge og sove i et bakkehell. Han hadde gått sig trett på jakten. Da fór en ond ånd i Rolf, og han tenkte: «Bedre kan jeg ikke fri mig for ham.» Så trakk han sitt sverd og støtte det dypt i den sovendes hjerte, stod det i boken, og så rullet han liket nedover bakken i en stri elv som rant nedenunder bakken. Men just som han skjøv til liket, kjente han at en hund bet ham i benet. Det var Neger det, må vite; den skjønte godt hvad Rolf hadde gjort, men den kunde ikke si noget, stakkar. Nu fikk Rolf se Ingeborg komme gående og lokke på Neger, og han blev redd for at hun skulde komme og se blodet på marken. Det vilde han få skjult om natten. Derfor holdt han gode miner, gikk bort til prinsessen og fulgte henne. Men prinsesse Ingeborg hadde nok å gjøre med å få Neger rolig; den gjødde og tutet og trakk henne i klærne. Men hun forstod ikke hvad den mente. Ja, så blev det da en leting og søking efter Erik, kan dere vel tenke, men ikke fant de ham før lang tid efter. Da blev liket skyllet op på en odde, og da så de nok hvad slags død han hadde fått. Men ingen kunde vite hvem morderen var.

Nu hadde Halfdans gemalinde en pasje med sig fra sitt hjem. Denne pasjen hadde engang vært uenig med Erik, og så hadde Erik slått ham så prinsessen så på det, og nu var Rolf ful nok til å skyte skylden over på ham. Prinsesse Ingeborg, hun visste nok hvad hun tenkte, for hun syntes at Rolf hadde sett så forvillet ut da hun møtte ham i skogen. Men hun torde ikke si det til nogen.

Alt dette blev stående slik til Halfdan kom hjem fra sitt krigstog. Da blev han meget vred over at nogen i hans rike skulde behandle hans gjest slik; og der blev skarp undersøkelse. Alle kongens fornemste menn blev kalt sammen for å forhøre den stakkars pasjen som var anklaget av Rolf.

Prinsessene og dronningen var også tilstede ved forhøret, og Neger lå ved Ingeborgs føtter som den pleide. Der blev nu snakket frem og tilbake; men Rolf visste så vel å snakke for sig og hadde så mange beviser mot pasjen at alle trodde han var morderen. Nu hadde huldren også listet sig inn der; men hun var usynlig; for hun hadde huldrehatten på, må vite, og så stakk hun et stykke brød til Neger, og i det gav hun ham mælet igjen. I samme øieblikk som kongen reiste sig og sa: «Efter alt hvad jeg hører, er denne ungersvenn morderen; synes da min sønn og mine menn som jeg, så dømmer vi ham til døden,» sprang Neger op på Rolf og ropte høit og lydelig: «Du er morderen! jeg har sett dig drepe ham.»

Men da blev der en forundring, og en skrekk kom over alle som var i kongens hall. De tok det for et mirakel, må vite, og tenkte at Vårherre hadde gitt hunden røst, forat den rette morder skulde bli opdaget. Rolf blev også så betatt av redsel at han tilstod sin forbrydelse og blev ført i fengsel i pasjens sted. Men Neger, han var borte. Alt hvad de lette og lokket, så var den ikke til å finne. Huldren hadde tatt ham med sig, og henne hadde ingen sett.

Nå ja, så kom da huldren til sin egen bolig under haugen, og der lå prins Alderiks døde kropp, kold og stiv. Så tok hun Neger og kvalte den, og i det samme ånden skulde fare ut av ham, holdt hun hundens nese over likets munn, så sjelen fór like i den døde kropp. Og så sang huldren:

«Nu skal du kropp bytte

og i ditt gamle hus flytte.

Du viste troskap og mod.

derfor eier du menneskeblod.

Nu har du fornedrelsen prøvet

og er i tålmodighet øvet.

Anger og sorg har du kjent,

derfor er din anger endt.

Men den lærdom du dyrt måtte vinne,

den gjemmer du i tanker og i minne.»

Og alt som huldren sang, så begynte Alderik å røre på sig og dra pusten, og så reiste han sig op og så sig om. Det varte en stund innen han kunde sanse sig, kan dere skjønne. Han så på sin klædning, og han følte på sine lemmer; men da han fikk se huldren, blev han redd, fordi han tenkte som så: «Kanskje hun nu gjør mig til dyr igjen.» Men så sa hun til ham: «Ikke skal du være redd for huldren, prins Alderik; ingen har ment det bedre med dig enn hun. Si mig om du ikke tror du vil bli lykkeligere og forstandigere nu enn før du kom i min makt?»

Alderik trodde nok det, skulde jeg mene; men han lengtet efter å komme til kongsgården og til prinsesse Ingeborg. Han likte sig ikke i hulen. Så tok da huldren ham med sig, og da de kom i den store skogen, så de kongen gå der med bøiet hode og i sørgmodige tanker. Da gikk huldren frem til ham med Alderik og sa:

«Ikke skal kongen nu være bedrøvet. Her er sønnen som du betrodde mig, og saktens er han mere verd nu enn da jeg tok imot ham. Nu er de tre år forbi.»

Kongen blev så glad at han gråt som et barn, for Alderik var vakrere enn han nogensinne hadde vært; han så så kjekk og så vennlig ut. Så takket da kongen huldren det beste han kunde og lovte henne store gaver. Og så tok han sin sønn ved hånden og vandret hjem.

Ja, der blev det da en forundring over all måte; for alle undtagen kongen hadde trodd at Alderik var omkommet ved en ulykke. Dronningen hadde sørget så forferdelig; men desto gladere blev hun nu.

«Men hvor har du vært, min bror?» spurte Halfdan. «Jeg har vært borte for å lære visdom,» svarte Alderik. «Jeg har lidt vondt for å bli god. Men jeg vil ingenlunde bære kronen alene. Vi vil dele riket, og jeg vil lære av min bror å gjøre mig elsket av mitt folk.»

Å ja, der stod så meget vakkert å lese om hvad de sa til hinannen; men jeg kan ikke minnes det alt. Men så meget vet jeg at prinsesse Ingeborg syntes godt om den nye prinsen, og hun sa til sin søster: «Når han ser på mig, er det likesom jeg skulde kjenne ham, og jeg har da aldri sett ham før.» Og så varte det da ikke lenge før det blev bryllup for prins Alderik og Ingeborg, og der var en herlighet og glede over all måte. Men Alderik måtte tenke på sin brors bryllup, da han blev slaktet som okse, og lovte sig selv å bli snild og bra. Og det blev han. Den gamle konge levde ennu mange år og fikk allikevel glede av Alderik på sin alderdoms dager.

*

Nu småpiker, vet jeg at dere har fått et eventyr som var langt nok, og jeg tenker det snart er spisetid.»

Men innen barnene kom tilbords, blev de overrasket ved fru Linds hjemkomst. Hun kom før de hadde ventet henne, og alle blev glade ved å se henne. Men hun syntes det lå en sky over Marianes panne, og derfor spurte hun henne da de blev alene:

«Hvordan har du hatt det idag, min kjære Mariane?»

Mariane tok sin mor om halsen og sa gråtende: «Jeg har ikke vært så snild som jeg lovte dig.»

Fru Lind: «Det gjør mig inderlig ondt. Hvad har du da på samvittigheten, mitt kjære barn?»

Mariane: «Jeg har vært sur og har grått. Jeg syntes det var så leit å være mellem alle de urolige småpikene når du var borte, og så støtte jeg mig, og Alvilde slo en av mine små kopper itu, og så gråt jeg.»

Fru Lind: «Det var jo også en stor motgang, kjære Mariane, og siden du nu anklager dig selv, så vil jeg forsvare dig og si at det måtte et bedre humør enn ditt for ikke å gråte for alt dette. Jeg er også viss på at Alvilde blev meget bedrøvet da hun hadde slått i stykker koppen din.»

Mariane: «Ja, hun var bedrøvet og bad mig om forlatelse.»

Fru Lind: «Og så var vel du straks like blid mot henne?»

Mariane: «Nei ikke straks.»

Fru Lind: «Det vilde jeg meget gjerne at du skulde vært Mariane. Det er så naturlig å bli litt ergerlig straks; men når nogen ber oss oprigtig om tilgivelse, så må vi være like vennlige igjen.»

Mariane: «Det skal jeg prøve å gjøre en annen gang, mor.»

Fru Lind: «Takk, søte Mariane; det er en god beslutning. Gud hjelpe dig til å utføre den! Synes du ikke at Constanse har vært bedre i den siste tid?

Mariane: «Jo, det har hun virkelig. Hun er den beste nu når vi er alene. Hun holder ikke slik forferdelig støi, og så kan hun gjette en gåte. Men Alvilde hadde ingen lyst til det, og Helga er rent forstyrret.»

Fru Lind: «Helga har gode idéer. Du skal se hun blir flink når hun blir litt eldre. Helga har et godt hode og et godt hjerte, og jeg tror du vil få megen fornøielse av henne når hun blir mere stadig. Jeg vil nok få glede av alle mine småpiker, og mest av min egen kjære, søte datter. Og gå så tilsengs med et lett hjerte; for nu har du tilstått det gale du har gjort, og det er rett.»

TIENDE AFTEN

Fru Lind: «Se her, småpiker, er fire strikketøi som jeg har gjort istand og strikket border på. Nu får dere forsøke om det går an i mørke.»

Helga: «Jeg tror nok det skal gå, for jeg strikket lenge med lukkede øine på Karens ullstrømpe en dag.»

Fru Lind: «Det er en god måte å øve sig på. Kan dere nu strikke ti omganger hver aften, så kan dere få strømpene ferdige om tre uker. Men jeg kan ikke vente at det går så fort i begynnelsen. Alvilde og Helgas hører til ett par; de er til den minste pike. Constanses og Marianes er til den største. Dere må altså passe på å få dem like. Tenk, småpiker, når vi bare vil strikke tolv omganger hver dag, så får vi tolv par strømper ferdige om året, og det er enda utregnet efter bomullsgarn av middels finhet og til en voksen dame.»

Constanse: «Men man kjøper dem like så billig.»

Fru Lind: «Det er sant. Det lønner sig kanskje ikke å strikke når man kan gjøre noget nyttigere; men mangen en stund sløses bort i lediggang, og som kunde være mindre kjedelig når man hadde et strikketøi. Men nu er dere jo i orden, og nu skal dere få et langt eventyr som heter «Gjøken.»

GJØKEN

OR mange hundre år siden var det engang to unge bondepiker som gikk til skogen tidlig en søndag morgen for å hente barknopp og hvitveis til å pynte op med i sine rene stuer. De var naboer og hadde lekt sammen fra barndommen av, så de var godt kjent. Astrid var seksten år og Signe var femten. Signe var from og føielig; men Astrid hadde et mere hårdt og hovmodig sinn. De bodde i en fjellbygd og hadde ikke langt å gå før de kom til en stor granskog. Ved skogens utkant var en havnegang. Her var granbuskene yngre og lavere, og her stanset pikene for å sanke den lysgrønne barknopp.

Det var en deilig solskinnsmorgen først i juni. Skogen duftet så friskt og alt så så muntert ut. De to piker var også muntre og glade, og begge var de vakre. Astrid med sitt mørke hår og sine røde kinner tok sig best ut i frastand; men nær ved måtte man synes bedre om den blonde Signe med det fromme ansikt. De plukket dygtig i sine kurver og pratet om ditt og datt.

«Hysj, der hører jeg gjøken!» sa Signe og så op i trærne. «Iår får vi godt år, for gjøken galer ikke på bar kvist.»

«Og vi hørte den i vest,» sa Astrid, «det er også et godt tegn. «Hør Signe,» sa hun, «la oss forsøke å komme under det treet som gjøken sitter i, så skal vi ønske noget; og galer gjøken over oss, så får vi det vi ønsker, for det er første gang vi hører den iår. Jeg vet nok hvad jeg vil ønske.»

«Å ja,» sa Signe og sukket. «Jeg visste nok også hvad jeg vilde ønske, når det bare kunde hjelpe; men det er vel ikke råd for det jeg ønsker.»

«Vi kan ikke ønske den samme ting begge to,» sa Astrid strengt. «Jeg er eldst, og jeg fant på det; derfor vil jeg ønske først, og det skal være at jeg må bli den rikeste i verden.»

«Det ønske skal du gjerne få beholde for mig,» svarte hendes beskjedne lekesøster. «Den rikeste mann jeg kjenner er Tore Bakke, og han ser så trist og ergerlig ut at det visst ikke er stor glede ved å være rik.»

«Men jeg vil ønske å bli en rik dronning,» sa Astrid glad. «Så er jeg både rik og fornem, og det er enda ikke mere enn ett ønske.»

«Akk, hvis det bare kunde hjelpe,» sa Signe, «så vilde jeg ønske at min blinde mor måtte få sitt syn igjen.»

«Du er da rigtig en narr,» sa Astrid og lo. «Din gamle mor kan ikke leve mange år, og så går du der igjen og har ingen ting. Men enhver gjør som han vil. La oss nu forsøke.»

Så listet da pikene sig inn i skogen, og de gikk så stilt som om de selv var små fugler, og de sa ikke et ord. De hyttet til hinannen når de kom til å gjøre litt støi. Og når de så gjøken sitte på en gren, så pekte de derop og rystet på hodet til advarsel om taushet og forsigtighet.

«Ho, ho!» lød det ganske nær. Pikene løp dit bort på tærne. «Ho, ho!» lød det langt borte i et annet tre; gjøken hadde opdaget dem allikevel, og den var hurtigere enn de.

«Nei, Astrid,» sa Signe om en stund; «det er synd å jage gjøken så. Den vil gjerne synge og glede sig i sommeren og så får den ingen ro for oss. Jeg vil ikke plage den lenger, men gå hjem; det er langt på dag.»

«Det skal du ikke,» sa Astrid sint, «for så spør de efter mig. Vil du ikke lete efter gjøken, så sett dig og hvil. Jeg finner den snarere når jeg er alene, og så skal jeg vente på dig, hvis du vil lete efter den siden. Den vil visst ikke spå oss fordi vi er to.»

Signe var vant til å rette sig efter Astrid. Hun satte sig da med sin kurv under et stort grantre i utkanten av skogen. Der satt hun og tenkte på sin blinde mor, som sørget så over å gå der i mørke. Og så husket hun på en ærverdig munk som nylig hadde gjestet dem, og som hadde talt så vakkert til moren om tålmodighet. Men Signe hadde vært tidlig oppe, og hun hadde sprunget sig trett, så da hun nu kom til å sitte så stille, falt hun i søvn. Hun drømte at munken stod foran henne, men med et langt skjønnere og mere forklaret åsyn, og hun syntes at han sa:

«Signe! Hvad ønsker du dig?»

Også i drømme husket Signe sitt høieste ønske, så hun svarte: «Herre, at min mor må få sitt syn igjen.»

«Det skal skje,» svarte munken. «Men hvad ønsker du for dig selv?»

Signe svarte: «Det vet jeg ikke, herre; men du ser så god og forstandig ut. Gi mig efter din visdom.»

«Ho, ho!» lød det over Signes hode. Hun våknet, og på en av de nederste grener satt gjøken og gynget sig. Den fløi ikke bort, uaktet Signe rørte sig. Nei den fløi ned i hennes fang. Så la den hodet til den ene siden og så på henne med det høire øie; og så la den det til den annen side og betraktet henne med det venstre. Og den så så kjærlig på henne og stakk nebbet så nær bort til hennes munn at Signe kysset den på nebbet. Men da begynte gjøken å dra lange åndedrag. Fjærene bruste, hele kroppen bevet, og så gav den sig til å synge:

«Ha takk, du vene,

for kysset det rene!

Med det har du løst

min bundne røst.

Nu makter min tunge

å tale og sjunge.

Og aldri vil jeg Signelil forglemme.»

Og det siste sang den med så deilig en trille som om det kunde vært en måltrost.

«Å nei kan du snakke også, da?» sa Signe og klappet og strøk dens fjær. Og så svarte gjøken:

«Ja, du vet vel at da verden blev skapt, så kunde alle dyr tale; men du vet nok ikke at gjøken også kunde synge da, likeså deilig som lerken og måltrosten. Nu skal du høre hvordan det gikk til. Da den første gjøkehun lå og ruget på eggene sine, blev den utålmodig, fordi det varte for lenge, og den lå og vrikket og vrikket på sig. Da kom dens make og skjente på den fordi den ikke hadde mere kjærlighet til sine unger, og bad den ligge rolig. Men hunnen blev hissig; de begynte å skjennes, og tilsist fór hunnen op for å hakke hannen, og så sparket den alle eggene sine i stykker.

Da sa skaperen: «Du unaturlige mor! Denne misgjerning skal straffes på dig og hele din slekt. Ingen gjøkehun skal herefter nyde den glede å utklekke sine unger. De skal legge sine egg i fremmede fuglers reder. Dette er straffen for din mangel på moderkjærlighet. Men fordi du har misbrukt din tunge til å skjennes med din make, skal du og dine efterkommere tape sangerrøsten. Gjøken skal herefter ikke synge, men gale.» Vår stammor bøide hodet sorgfull ned mot brystet, og da hun klukket, lød det som en hulken — sangen og talen var forstummet.»

«Men,» sa skaperen, «dersom engang i tiden et kjærlig barn som elsker far og mor over alle andre ting, vil kysse en gjøk på nebbet, så skal denne gjøk få sin sangerrøst tilbake. Kjærligheten kan løse den.»

«Dette sagn,» sa gjøken, «forteller de gamle gjøker til de unge på våre lange reiser til syden.»

«Kan de da alle snakke?» spurte Signe.

«Vi gjøker forstår hverandre,» svarte den; «men for menneskene lyder vår røst bare som en klukking. Det er bare du som nu kan forstå min tale, fordi du elsker mig. Men nu skal du høre mere. Da vår stammor på den ulykkelige dag i aftenskumringen satt på en lav gren, kom en av de faldne engler til henne og sa: «Jeg liker dig fordi du er kjekk og tapper og fordi du, som jeg, forakter denne ømme kjærlighet, som er mig motbydelig. Jeg vil derfor til trøst for dit tap skjenke dig en del av min spådomsgave. Menneskene skal elske gjøken og vente dens komme med glede. De skal løpe efter den for å få sin skjebne å vite, og gjøken kan da ha den glede å narre de dumme mennesker. Dette er hvad jeg kan gi dig og din slekt. Men den gjøk som mottar kjærlighetens kyss, tar spådomsgaven med sig i døden; ti den som gav dette bud, er mektigere enn jeg.»

«Og kan du da virkelig spå, du kjære lille gjøk,» sa Signe, «så si mig, kan min mor få sitt syn igjen?»

Gjøken bruste og bevet igjen — men så sa den: «Ja, jeg vil ofre liv av mitt liv. Kom til mig imorgen på denne tid under dette tre, så skal jeg gi dig en gave.»

Og så fløi gjøken bort; den hørte en stemme som ropte: «Signe! Signe! Hvor er du henne?» Det var Astrid som kom, het og forpustet tilbake. «Jeg trodde aldri jeg hadde funnet ut av skogen,» sa hun.

«Jeg løp så lenge rundt efter gjøken til jeg ikke visste hvilken kant jeg var på. Jeg har ropt så på dig. Hvorfor svarte du ikke før?»

«Jeg hadde sovnet,» svarte Signe.

«Det ligner dig,» sa Astrid. «Du er så likeglad; men jeg bruker tiden bedre. Jeg kom da til sist under det treet som gjøken satt i, og fikk ønsket det jeg vilde. Den fløi rigtignok bort uten å gale; men jeg tenker det er det samme. Nu kan du forsøke.»

«Nei,» sa Signe, «gjøken kom også hit over mitt hode mens jeg sov og ønsket i drømme for min mor, og så galte den så friskt.»

«Den spådommen gir jeg ikke stort for,» sa Astrid, «men la oss nu gå hjem, solen står høit på himlen.»

Dere forstår vel, småpiker, at Signe kom næste morgen på bestemt tid. Hun lyttet om hun skulde høre gjøken synge eller gale; men det var tyst i skogen. Da hun hadde nådd det treet som hun hadde sovet under, stirret hun op i grenene, men så intet. Endelig flagret gjøken op fra marken, og ved treets rot på litt mose lå et egg. Da sang gjøken fra grenen:

«Livet bor i mørke gjemme,

spirer til hørsel, syn og stemme,

og farer så ut

på gjøkens bud;

ti aldri vil han Signelil forglemme.»

Signe satte sig på marken for å betrakte det lille egget, og så fløi gjøken ned i hennes fang og sa til henne:

«Skjønner du hvor stor den gave er som jeg nu gir dig? Dette egg, som ser ut som en død ting, kunde bli min levende unge; for livet bor hemmelig inne i det. Denne ungen kunde bli mor til mange gjøker, så jeg gir dig kanskje en hel familie. Men ingenting er for godt for den fromme Signe, som gav gjøken sin sangerrøst, og som bad for den at den ikke skulde jages. Ta nu dette egg og legg det i din barm, plukk så tre fjær av kroppen min, en sort, en hvit og en grå. Disse skal du legge til egget, og så skal du føre din mor hit ved solnedgangstid og la henne sette sig under dette tre hvor du satt og drømte. Så skal du stryke hennes øine med fjærene, først med den sorte, så med den grå og så med den hvite; og så skal du ta egget av din barm og holde det så lenge på hennes øie som gjøken synger i treet.»

Signe gjorde alt hvad gjøken sa. Hun takket den for egget og gikk hjem med det i barmen. Om aftenen førte hun moren dit som gjøken hadde sagt, og bad henne sette sig under treet. Så la hun egget på morens ene øie, og så begynte gjøken å synge:

«Du liv derinne

bak eggehinne,

far ut som lyn,

gi bort dit syn!

I brynets skygge

du nu skal bygge;

ti gjøken vil ei Signelil forglemme.»»

Helga: «Å, gid det måtte hjelpe!»

Fru Lind: «Det får du snart høre. Moren undret sig over sangen og sa: «Den fuglen har jeg aldri hørt før.» Hun hørte ikke ordene, men bare de deilige triller. «Den ser ut som en gjøk,» svarte Signe. Hun visste ikke om hun torde si mere. «Men sitt nu stille, mor. Nu skal vi varme det ene øiet.»

«Akk, du gode barn,» sa moren, «du vil mig så vel. Men der må nok annet til enn et egg for å åpne mine øine.» Men litt efter, da gjøken hadde sunget annen gang og Signe tok egget fra det annet øie, ropte moren:

«Jeg ser, jeg ser dig, Signe!» Men så holdt hun begge hendene for øinene. Aftensolen skar i dem.»

Mariane: «Hvor Signe måtte være glad!»

Fru Lind: «Ja, hun falt ned på kne og takket Gud, som hadde hørt hennes bønner. Så kysset hun sin mor, og så tok hun tørklæet av sin hals og bandt det for morens øine, forat ikke lyset skulde skade dem. Og så førte hun sin mor hjem. Da hun gikk bort fra treet, nikket hun så vennlig til gjøken, likesom til takk, og gjøken slo en klar trille.

Nu blev der en glede på Signes far, og naboer og kjenninger gledet sig med den blinde, som nu kunde se.

Men i bygden kom det rykte ut at Signes mor var hjulpet ved et mirakel, og at dette var skjedd ved hennes fromme datters bønner. Da Astrid så at Signe hadde fått sitt ønske opfylt, blev hun utålmodig over at hennes rikdom ikke vilde komme. Hun gikk omkring i dype tanker og søkte overalt for å finne en skatt; og aldri hadde hun ro til å bestille noget, så folk sa at Astrid var blitt underlig. Således gikk hun ennu da det var blitt vinter; men så traff hun engang på veien en gammel kone, som sa til henne:

«Hvorfor ser du så bedrøvet og tankefull ut, mitt vakre barn?»

«Akk, sa Astrid, du er sikkert vis og klok, siden du er så gammel. Kan du ikke si mig, hvorledes jeg skal finne rikdom?»

«Det skal snart være gjort det,» svarte den gamle; «følg bare med mig, så skal du komme til et sted hvor det er fullt op av gull og edelstener, og der er det en konge som er glad i vakre piker.»

Astrid tenkte på sitt ønske om å bli en rik dronning, og fulgte nokså glad med konen. Da banket den gamle på en nøken klippe. Den åpnet sig straks, og Astrid så at det glitret av sølv og gull derinne. Hun trodde hun bare skulde inn der for å samle skatter, og hun var så forgapet i gullet at hun sprang godvillig inn. Men aldri såsnart var hun kommet inn, før åpningen lukket sig, og en fæl skingrende latter lød rundt om i fjellene.

Astrids brødre, som var ute på jakt, kom just forbi og så sin søster smutte inn i fjellet. De hørte den fæle latter og visste nu at hun var «haugtatt», som bøndene sier. Og det verste var at hun var gått godvillig inn; for da var det vanskeligere å fri henne ut igjen.»

Constanse: «Hvad er det å være haugtatt?»

Fru Lind: «De hadde i gamle dager den overtro, som ennu lever på mange steder blandt fjellbøndene, at der i berg og hauger bodde troll som gjerne vilde lokke mennesker, og især unge piker, til sig. Bøndene kaller dem haugfolk og tror at de er rike og mektige. Man kan fri sig fra dem ved bønn og korsets tegn; men de har stor makt over dem som ikke gjør dette. Astrids brødre og foreldre blev da meget bedrøvet, kan dere skjønne; men Signe sørget ikke mindre enn de. Det var derfor med stor glede at hun så munken Bernt komme vandrende igjen, og hun bad ham om råd for Astrid. «Jeg befatter mig ikke med slikt,» sa munken, «men den tapreste ridder jeg kjenner, kommer gjennem bygden her imorgen, og kan en kraftig vilje og et godt sverd hjelpe dig, så tal til ham. Det er Eivind Jarlesønn, som alltid hjelper dem som trenger det.»

Signe var den ivrigste til å tenke på sin barndoms lekesøster. Hun gikk ut på landeveien næste dag, og da hun så en krigsmann i full rustning komme ridende, spurte hun ganske frimodig om dette var den tapre Eivind Jarlesønn. Hun fortalte hvad som var hendt, og at munken hadde rådet henne til å be Eivind om hjelp. Eivind blev ganske inntatt i den fromme, troskyldige pike og lovte å hjelpe dem med sitt sverd. Han fulgte henne til Astrids brødre, og de rådslo om hvad de skulde gjøre. Dagen efter var det søndag før jul. Denne dag kaller bøndene Immerskvelden, og de tror at haugfolket da reiser ut i besøk. Eivind og de andre svenner gikk da aftenen før Immerskvelden rundt om den haugen hvor de hadde sett Astrid smutte inn, og så skrev de med sitt sverd kors i sneen til alle sider. Så stillet de sig på vakt, hver på sin side av haugen. Ved midnattstider åpnet haugen sig, og et prektig tog av troll kom akende ut i sleder med grå hester for. Alle trollene hadde en pike på fanget. Men aldri såsnart fikk trollhestene se korsene, før de steilet og veltet sledene. En av Astrids brødre hadde straks kjent søsteren. Hun satt i haugkongens fang i den forreste slede. Han fløitet til de to andre, som avtalt var, og da de nu passet på mens tummelen og forvirringen var så stor og trollene rullet om hverandre, så snappet brødrene Astrid, og Eivind hugget trollets hode fra kroppen da han vilde gripe henne.

Nu var vel Astrid reddet; men hun blev bestandig stille og folkesky, fordi hun var undselig over at hun hadde latt sik lokke, og tok siden tjeneste i en fremmed bygd. Men Signe var sjeleglad over å se henne reddet, og hun takket Eivind hjertelig. «Intet kunde være mig kjærere enn å tjene så ven en mø,» sa han. «Og jeg vil håpe at det ikke er siste gang vi møtes.»

Men det er blitt sent, småpiker. Vi må slutte her.»

Mariane: «Er det enda mere? Det var morsomt.»

Fru Lind: «Ja, dere skal høre meget mere om Signe imorgen.»

Alvilde: «Jeg kjenner en kone som har fått det hun eier av gjøken.»

Dette hvisket Alvilde til Mariane; men fru Lind hørte det og sa: «Fortell oss om det, kjære Alvilde, det vilde passe godt nu når vi holder på med eventyret om gjøken.»

Alvilde: «Det er en husmannskone hjemme hos oss, som har fortalt at da hun var ung, snek hun sig engang under et tre som gjøken satt i, og så ønsket hun sig tre ting. For det skulde man gjøre, sa hun, og gjøken måtte ikke flyve bort eller holde op å gale før hun hadde ønsket dem alle tre.»

Helga: «Hvad ønsket hun da?»

Alvilde: «Først ønsket hun sig Guds nåde og barmhjertighet; så ønsket hun sig en snild mann, og så et lite pent hus. Og hun fikk det altsammen, sa hun.»

Fru Lind: «Og tror du, Alvilde, at det var gjøken som gav henne det?»

Alvilde: «Jeg vet ikke.»

Fru Lind: «Da vet jeg visst, kjære barn, at ingen fugl, ja ikke engang noget menneske kunde råde over hennes skjebne. Men jeg kan skjønne at det har vært en from og gudfryktig pike, siden hun først bad om Guds nåde. Derfor har Gud skjenket henne den og tillike opfylt hennes andre ønsker, fordi de røbet et ydmykt sinn som ikke forlangte store ting.»

ELLEVTE AFTEN

Fru Lind: «Dere husker nok, småpiker, at jeg engang har sagt at dersom nogen av dere ikke kan sine lekser eller er urolig og uopmerksom under undervisningen, så kan dere ikke få være med og høre på fortellingen den dag. Denne morskapstimen skal nemlig være en opfriskelse efter en vel anvendt dag. Føler nogen sig skyldig?»

Helga (gråtende): «Det er visst mig. Jeg var ikke istand til å lære geografien min til idag, og så blev jeg så ergerlig over det at jeg ikke hadde lyst til nogen ting.»

Fru Lind: «Det er en dårlig måte å oprette det som er galt på. Du burde heller gjort dig dobbelt umake med sømmen og skrivningen for å gjøre din feil god igjen. Nu må jeg straffe dig på denne måte, foråt du kan huske det til en annen gang. Men det gjør mig meget ondt; jeg vil så nødig se mine småpiker bedrøvet.»

Mariane: «Kunde du ikke bie med resten av eventyret til imorgen, mor? så kan Helga visst være med.»

Alvilde: «Å ja, kjære fru Lind, gjør det! Det er så ondt å se Helga gråte.»

Fru Lind: «Ønsker du også det, Constanse?»

Constanse: «Ja, jeg venter gjerne.»

Fru Lind: «Nu Helga, der ser du hvor godt de alle mener det med dig. Dette må sikkert gi dig motet tilbake. Du kan sette dig inn i soveværelset og lære din lekse, så du ikke står tilbake imorgen. Da håper jeg at det også går godt med de andre ting. Så kan dere andre leke her i stuen sålenge.»

Mariane: «Har du en gåte til oss, mor?»

Fru Lind hentet en gåte og gikk så inn i soveværelset med Helga. Hun gråt vel ennu en stund, så hun ikke kunde se å lese for tårer, og det gik meget dårlig; men fru Lind forstod så godt å opmuntre henne. Hun hørte henne når hun hadde lært et lite stykke, og så gikk det snart godt. Helga var ikke av dem som lenge kan være i dårlig humør. De andre tok først fatt på gåten, og der fikk de noget å studere på; for den var temmelig lang og ikke lett.

GÅTE NR. 5.

1. 2. 3. 4. 5. 6.

Vi levde stille enhver i sitt hjem,

vårt hus var beskygget av løvet.

Men arrige fiender listet sig frem,

oss selv og vår bolig de røvet.

Titt knuses vår bolig. Man kaster vår kropp

i kokende vann og fisker oss op

for huden å flå av oss stakler.

Mariane: «Dette vet jeg nu slett ikke hvad er. Vi får se videre.»

2. 3. 4.

Et hjem har vel jeg også eiet engang,

av moderlig ømhet beskyttet.

Men alt som jeg vokste, jeg følte min trang

og dristig av boligen flyttet,

foraktet huset som hadde mig tjent,

og utvalgte sjøens, det fri element;

der så du mig ofte å seile.

Alvilde: Det må være et skib.

Mariane: «Nei, her er bare tre tall. Hvad tror du det er, Constanse?»

Constanse: «Jeg vet det ikke ennu. Helga hadde visst gjettet det hvis hun hadde vært her.»

Mariane: «Ja, da hadde vi visst fått noget å le av. Det er så tomt efter Helga. Men vi må lese mere.»

1. 2. 2. 3. 5.

Jeg viser dig vei på din ensomme sti,

når natt over jorderik hviler,

og rare skikkelser for din fantasi

i skogenes skygger fremstiller.

Velsignende evner blev i mig lagt,

ja, selv over havet jeg eier en magt,

kan bølgene minske og øke.

Constanse: «Dette tror jeg næsten jeg vet hvad er; men la mig høre det første verset en gang til.»

Mariane leste det op igjen, og både hun og Mariane studerte lenge forgjæves på opløsningen.

Constanse: «Får jeg lese det hele alene, Mariane? Jeg tror jeg har gjettet de to siste versene, hvis det første passer. Nu kan du også studere.»

Men Constanse var denne gang den eneste som kunde gjette gåten, og opløsningen var:

Mandel, and, måne.

Det var også Constanses tur til å foreslå leken den aften, og hun foreslo at hun skulde pynte de to andres hår med krøller og stas, og så skulde de på ball. Dette valgte hun fordi de ikke skulde støie og forstyrre Helga. Og det gikk riktig godt og fredelig så lenge det gjaldt Alvildes rike, bløte hår. Men da turen kom til Marianes tynne pisker, som var så vel omsnurret med hår, og da Constanse spøkte med dette på sin skarpe måte og også rusket litt i håret, forekom det fru Lind som om hun hørte en undertrykt gråt, og hun gikk inn i stuen.

Fru Lind: «Nei se, for nogen staselige damer! Men jeg synes ikke ansiktsuttrykkene svarer til pynten?»

Mariane: «Jeg får så ondt i hodet når nogen rusker i håret mitt.»

Fru Lind: «Det er jo et gammelt ordsprog, Mariane, at man må lide noget for stasen. Men nu er Helga ferdig. Hun må da se Alvilde i sin pynt, og så tenker jeg du lar stasen fare, Mariane. Det er alt sent.»

Men da fru Lind blev alene med sin datter, sa hun til henne: «Si mig nu oprigtig, Mariane, var det bare hodepine som fikk dig til å gråte, eller var du ergerlig over noget? Det så næsten ut til det.»

Mariane: «Constanse gjorde så lenge narr av det tynne håret mitt, og så rusket hun mere enn hun behøvde for å få flettene op, og så sa hun at hun kunde se det var jomfru Pertentlig som hadde flettet dem. Så blev jeg ergerlig.»

Fru Lind: «Det er riktig at du tilstår det. Men det hadde vært bedre å opta det som spøk. Hadde du f. eks. sagt at en kammerpike ikke må si sånt til sin herskerinne, så var Constanse blitt minnet om sin rolle og det hele gått av i munterhet.»

Mariane: «Jeg kan ikke være munter når jeg er ergerlig. Er det ikke stygt at hun kaller mig jomfru Pertentlig? Det er jo ikke noget galt å være ordentig.»

Fru Lind: «Nei, langtfra. Det er en meget god egenskap hos en pike, og jeg synes nok du er søt, når du står og legger alt så pent og ordentlig ned i kommoden din. Men alt kan overdrives, kjære Mariane. Jeg mener bare at man ikke må bli i dårlig humør fordi om man undertiden er nødt til å avvike litt fra de gamle vaner. Det kommer ofte tilfelle hvor man må det, og den som er ordentlig, vil nok rette på det siden. Constanse er selv ordentlig, så hun synes nok ikke det er en feil. Når hun kaller dig jomfru Pertentlig, så er det visst din særhet hun tenker på, min kjære Mariane, den som du har lovet å avlegge og som du i den senere tid har kjempet så tappert mot. Og det vil du nok vedbli med, ikke sant?»

«Jo,» hvisket Mariane og sukket.

Fru Lind: «Det var så pent av dig å be for Helga, så hun ikke gikk glipp av slutningen på eventyret. Det er så ondt å måtte straffe nogen av dere; men en lærerinne må ikke true uten å utføre truselen, vet du. Og nu hjalp du mig så godt denne gang.»

TOLVTE AFTEN

Fru Lind: «Nu, Helga, kan du med god samvittighet sette dig ned og høre på slutningen av eventyret. Hvordan er det med din strømpe?»

Helga: «Jeg har sluppet så mange masker, men Karen har tatt dem op igjen for mig.»

Fru Lind: «Så la oss begynne.

Det var langt ut på sommeren at Signe en dag gikk og voktet sin fars gjeter. Da fikk hun se Eivind Jarlesønn komme ridende. Han steg av hesten, bandt den ved et tre og gikk bort til Signe, som gikk og spant på håndten.

«Aldri har du vært ute av mine tanker, skjønne Signe,» sa han, «siden jeg sist var her. Dengang var jeg så lykkelig å kunne hjelpe dig og dine venner. Nu kommer jeg for å be dig hjelpe mig.»

«Med hvad skulde jeg kunne hjelpe Eivind Jarlesønn?» svarte Signe og rødmet av undseelse.

«Med din fromhet og edelmodighet,» sa han. «Det rykte går over bygd og land, at du ved dine fromme bønner har skaffet din mor synet tilbake.»

«Ja, Gud være lovet,» sa Signe, «som har hjulpet henne! Men det er visst ikke for min fromhets skyld, skjønt jeg har bedt meget om det.»

Nu fortalte jarlesønnen at hans far, som lenge hadde sett dårlig, den vinter var blitt aldeles blind, og han bad Signe følge sig hjem og forsøke om hun med noget middel kunde skaffe ham synet tilbake.

«Gjerne vilde jeg hjelpe Dem,» svarte Signe og så på ham med sine vennlige øine; «for jeg vet hvor tungt det er å sørge over en blind far eller mor. Men det står ikke i min makt alene; det er en som må hjelpe mig, og han er ikke alltid å finne. Jeg er heller ikke viss på om han vil hjelpe mig.» Jarlesønnen vilde følge henne for å lete efter den hemmelige venn; han vilde gjerne være i Signes selskap, og han vilde gjerne beskytte henne mot fare. Men hun forsikret at hun måtte gå alene, og spurte om han vilde ta tiltakke med å bli natten over i hennes foreldres simple hytte. Det gjorde Eivind gjerne, og så drev da Signe sine gjeter hjem, mens Eivind red ved siden og snakket med henne. Og så gikk hun alene tilbake til skogen.

Da hun var kommet dit, ropte hun inn mellem trærne:

Kom gjøken min

til vennen din —

hun går så tvilrådig i skogen.»

«Ho–ho! ho–ho!» lød det, først langt borte og så nærmere og nærmere, inntil Signe så sin lille rådgiver like over sitt hode. Hun satte sig på marken, og gjøken hoppet ned i hennes fang, og så fortalte Signe den alt sammen, likesom hun talte til et menneske. Så sa gjøken:

«Ikke skal jeg spare ungen min

for å skjenke dig maken din.

Men ta Eivind med dig hit imorgen tidlig; jeg må snart dra bort. Her blir så koldt i skogen.»

Signe bad da Eivind om å følge sig til skogen næste morgen ved daggry, og på veien fortalte hun ham om alt hvad der var hendt med henne og gjøken; for det hadde hun bedt gjøken om lov til.

Eivind syntes at det var en forunderlig historie; men han fikk Signe mere og mere kjær, eftersom han hørte hennes forstandige tale, og han tenkte ved sig selv: «Denne fromme pike skal bli min hustru, hvis min stolte far bare tillater det.»

Så satte de sig ned ved det omtalte tre, som gjøken hadde befalt, og den kom snart flyvende. Den fløi først ned i Signes fang; men så hoppet den frem og tilbake fra henne til Eivind og så så vennlig på ham, likesom for å gjøre hans bekjentskap. Og så talte gjøken således:

«Ingen kan bringe syn ved gjøkens egg uten et kjærlig barn til sin far og mor, og ingen har makt over gjøkens egg uten den fromme Signe, som løste gjøkens tunge. Derfor, Eivind Jarlesønn, må Signe bli din hustru! Da er hun jarlens datter, og først da kan hun åpne hans øine.»

«Intet skal være mig kjærere enn det,» sa Eivind, «dersom den fromme Signe er av samme mening.»

«Til det er jeg altfor ringe,» svarte Signe beskjeden, «og Deres far vilde bli vond på mig istedenfor å elske mig.»

«Det skal nok gjøken passe,» sa den kjekke lille fugl. «Egget kan du så ikke få før til våren, for sommeren er nu forbi. Men du skal føre Signe til din fars borg, Eivind Jarlesønn, og gi din søster henne til terne. Da vil jarlen se henne hver dag og få godhet for henne. Og så tales vi ved til våren Nu må jeg si farvel; jeg lenges herfra.»

Og så fór gjøken op i den høieste tretopp og sang:

«Nu gjøken må fare

fra markene bare.

I graner på fjell,

farvel, farvel!

Til sydens lande

skal flukten stande.

Men gjøken vil ei Signelil forglemme.

Når våren kommer

med gress og blommer,

jeg flyver til nord

med lengsel stor.

Til Signe i borgen

jeg flyver en morgen;

ti aldri vil jeg Signelil forglemme.»

Og så fløi den høit op i luften og strøk avsted over grantoppene.

Signe hadde ikke så meget imot å følge Eivind til borgen, og hennes foreldre tillot henne det gjerne. Så drog de da avsted, og Eivind sa til sin søster at Signe var en from og forlatt pike, som han vilde ta sig av og som han ønsket at hun vilde beholde blandt sine terner og behandle godt.

Søsteren var villig til dette, og her blev da Signe oplært i de arbeider som dengang var brukelige for prinsesser og jarledøtre. Jarlen og hans datter fikk snart godhet for henne. Den gamle blinde mann likte så godt hennes forstandige tale og hennes fortellinger og sanger, at hun daglig måtte være nogen timer hos ham for å korte tiden for ham. Hun blev rent uundværlig for ham og meget kjær, og han fant henne så klok at han talte med henne om alt som lå ham på hjerte. Så spurte han henne engang:

«Si mig, kloke Signe, tror du at jeg nogensinne kan få mitt syn igjen?»

«Ja,» svarte Signe, «dersom jarlen kunde lære å skatte fromhet og visdom mere enn rikdom og høi byrd.»

«Omtrent således talte også munken Bernt nylig til mig,» svarte jarlen. Og nu begynte han å gruble over dette. Munken hadde flere ganger vært i borgen den vinter. Eivind hadde fortalt ham alt om Signe, og hun følte sig selv sterkere og mere modig da hun hadde fått hans velsignelse.

Det var også munken som hadde lært henne å svare jarlen således; for selv anså hun sig hverken for så from eller så klok. Men tiden syntes Eivind lang; han vilde gjerne gifte sig med Signe straks. Så gikk han en dag efter munkens råd til sin far og sa til ham:

«Jeg er nu i den alder, min far, at jeg ønsker å ta mig en hustru; men det er spådd mig at dersom jeg kunde få den viseste pike i bygden, så skulde min fars øine se dagens lys. Jeg synes derfor vi skulde innby alle dem av bygdens piker som vilde gifte sig med mig, og at du, min far, så gir dem adskillige vanskelige spørsmål. Du kan da selv av deres svar bedømme hvem som er den viseste.»

Faren syntes ikke så ille om forslaget. Sønnen overlot jo da på en måte sin skjebne i hans hånd, og dette lignet jo også de ting som munken og Signe hadde talt til ham om. Men han sa: «Ikke andre enn de gjæveste bønders døtre, min sønn.»

«Visdommen finnes ofte i de laveste klasser,» svarte sønnen; «men jeg tenker at ingen fattig pike har mot til å møte for jarlens åsyn, og heller ikke er de så vel oplærte at de tør svare dig.»

Dette svar syntes faren godt om, og så lot han da en innbydelse gå ut til alle bygdens unge piker om å komme til borgen på en bestemt dag, hvis de ønsket å bli Eivind Jarlesønns hustru, og at den som best kunde besvare jarlens spørsmål, skulde vinne prisen. De kunde alle møte med slør for ansiktet for å være ukjente.»

Helga: «Signe skulde da vel være med?»

Fru Lind: «Ja, Eivind hadde for lenge siden fortalt henne om munkens forslag og bedt henne møte og være betenkt på svar. Han tvilte ellers ikke på hennes kløkt, sa han. Men Signe selv var engstelig; hun visste jo ikke hvad han vilde spørre om, og hun hadde ikke lært meget i verden. Hun ønsket også at de skulde ventet til gjøken var kommet; men Eivind stolte ikke så trygt på gjøken som Signe.

Så gikk hun da på den fastsatte dag, som var den første juni, ut av sitt jomfrubur med slør for ansiktet, og hun bad en inderlig bønn om å treffe det rette svar. Hun hadde Eivind meget kjær, og hun holdt også av den blinde jarl og ønsket hun kunde hjelpe ham.»

Mariane: «Å gid Signe måtte svare riktig godt! Jeg undres nok på hvad jarlen vil spørre dem om.»

Fru Lind: «Det skal du nok få høre. Men som nu Signe gikk bort under en hengebjerk som bøide sig ut over veien, falt tre fjær ned for hennes føtter, en sort, en grå og en hvit.»

Helga: «Å, det er gjøken! Nu blir det nok godt.»

Fru Lind: «Ja, Signe tok også fjærene op med stor glede. Hun forstod hvem de kom fra, og fikk mot da hun visste at hennes hjelper var nær. Hun så i været, og se der satt gjøken høit oppe i treet og sang:

«Nu grønnes blade

for fugler glade,

og blomster gror

på solvarm jord.

Av liv som løses,

skal visdom øses;

ti gjøken vil ei Signelil forglemme.

Og gjøkens fjære

skal Signe bære.

Med dem i hår

hun svaret får,

så hver en gåde

hun vet å råde.

Og gjøken vil ei Signelil forglemme.»

«Takk, min trofaste lille ven!» sa Signe. Så stakk hun fjærene i sitt hår under sløret, og gikk så trøstig inn i forsamlingen. Elleve tilslørede jomfruer satt allerede i en kreds foran den blinde jarl, og Signe blev innbudt til å ta det tolvte sæte.

Jarlen selv satt i høisætet. Hans sønn satt ved hans høire og munken Bernt ved venstre side. Og så tiltalte han jomfruene således:

«Min sønn ønsker den viseste mø til hustru; bare på den måte tror han at lykken finnes. Da I nu ved å motta min innbydelse viser at I ønsker å velges til hans brud, så vil jeg prøve eders klokskap i denne vise munks nærværelse. Kun den pike som blir erkjent som den viseste, kaster sløret; de øvrige kan gå ukjente tilbake.»

Jomfruene bøide sig til tegn på bifall.

«Svar mig da,» sa jarlen; «hvilket slør skjuler den største skjønnhet?»

De unge piker rødmet under sine slør; for de trodde han talte om dem. De så på hverandre og studerte på hvem de skulde gi skjønnhetens pris; de fleste av dem kjente hinannen nemlig på drakten. Ingen hadde lyst til å nevne nogen annen for ikke å skade sig selv; derfor taug de alle undtagen Signe, som svarte:

«Det slør som skjuler den største skjønnhet, er skyen, når den skjuler solens åsyn, tåken, når den skjuler markens blomster, og øielokket, når det skjuler kjærlighetens blikk.»

«Det var ikke ille svart,» sa jarlen. «Nu, det var da skjønnheten. La oss nu erindre kraften. Kan nogen av de edle jomfruer si mig hvilke er stridsmannens fornemste våben?»

Ingen svarte førend Signe brøt tausheten og sa:

«Jeg tenker at det er styrken i hans arm, motet i hans barm og bevisstheten om en rettferdig sak.»

«Ved min ungdoms krigerære, du svarte vel!» ropte jarlen livlig. «Jeg må gi dig et vanskeligere spørsmål, kloke pike. Kan du si mig: Hvilken byggmester har bygget den kunstigste bygning av det simpleste stoff?»

«Det har skaperen,» svarte Signe. «Han har bygget sjelens hus av en håndfull jord. Han har bygget fuglenes slott, de høie trærs kroner, av et litet frø, og regnbuens skjønne bro av vannets dunster.» Alle undret sig over hvor klok Signe var og studerte på hvem hun kunde være. Eivind gledet sig i sitt hjerte over hvert av hennes svar, og jarlen sa:

«Du er en vis pike, og du vil vinne prisen dersom du kan si mig: «Når skal jeg få mitt syn tilbake?»

«Det vil skje,» sa Signe, «når moren hengír sitt avkom, piken sitt hjerte og du, edle jarl, din stolthet.»

«Alltid det samme dunkle svar. Du må si mig det mere bestemt, vise Signe; ti jeg kjenner din røst. Hvem skal skjenke mig synet?»

«Du vet selv, edle jarl,» sa Signe, «at det først og fremst er Herren i himlen; men dernæst er det fuglen i skogen, og så den hånd som bærer din sønns festensring.»

«Nu, så sett du da ringen på Signes hånd, min sønn!» sa jarlen beveget. «Jeg vil glemme hennes fattigdom og lave fødsel for hennes visdoms og fromhets skyld.»

De tilslørede jomfruer snek sig stille bort, den ene efter den annen. Men i jarlens borg hersket der glede og lystighet; ti Eivind var elsket av alle, og Signe hadde også vunnet deres yndest. Det unge par blev viet av munken, og nu var da Signe jarlens datter.

Morgenen efter bryllupet gikk hun ut i skogen for å søke efter gjøken; hun lengtet efter å utføre sitt viktige kall. Ja, gjøken lå ganske riktig der og ruget på sitt egg. Signe mottok det med glede og takknemlighet. Så bad hun en from bønn om held til sitt foretagende. Og jarlen fikk sitt syn igjen på samme måte som hennes mor hadde fått det. Da den gamle jarl fikk se Signe, sa han: «Det undrer mig nu ikke lenger at dine bønner formår meget. Ditt hjerte er visst så fromt som ditt smukke ansikt viser, og min sønn har valgt den beste.»

Såsnart jarlen var helbredet, gikk Signe til skogen for å takke gjøken; men dens røst lød så meget svakere idag, syntes hun, så hun blev vemodig stemt og satte sig ned på marken for å høre hvad den sang. Det var ved solnedgang. Aftenen var stille og klar, og gjøken sang med blide, rørende toner:

«Nu kommer døden

med aftenrøden.

Som sol i hav

går liv i grav.

Min tunge lenkes,

min vinge senkes.

«Men gjøken kan ei Signelil forglemme.

Farvel, I skove!

Nu vil jeg sove

ved treets rod,

hvor Signe stod.

Med mig i graven

går spådomsgaven.

Men Herren vil ei Signelil forglemme.»

De siste toner lød så svake, så svake. Gjøkens hode sank ned på brystet, og så gled den ned fra grenen i Signes fang. Her utåndet den sitt siste sukk. Signe gråt over den og klappet det lille lik som om det var et kjært barns.

Eivind og munken hadde gått ut for å søke efter Signe, og så fant de henne gråtende med den døde gjøk på fanget. De hjalp henne å begrave den under treet; men Signe tok først tre fjær av dens kropp, en sort, en grå og en hvit, og dem gjemte hun til erindring om gjøken og sine oplevelser sammen med den.

«Er det ikke underlig,» sa hun til munken, «at jeg skulde komme til så megen herlighet, jeg som aldri tenkte på det, mens Astrid, som bestandig ønsket sig rikdom og prakt, lever i fattigdom og tungsinn?»

«Det er ikke så underlig,» svarte munken, «Gud gjør det ofte slik at de som er nøisomme og tålmodige, får hvad de, som er begjerlige efter rikdom og nydelser, ikke får.»

Fru Lind snakket mere med dem om dette og søkte å forklare dem hvad de skulde lære av det vakre eventyr om gjøken.

*

Det var fastelavns mandag, og småpikene hadde fridag. Søndag aften hadde de alle hemmelig bedt Karen om å vekke sig først mandag morgen, da alle ønsket å være den første til å overraske sine kamerater med ris. En gammel barnepike er ofte litt lur. Hun er vant til å skulle holde freden ved like mellem barnene, og så snakker hun dem alle efter munnen, hvilket forresten er meget uriktig. Karen svarte da ja til dem alle; men i sitt stille sinn hadde hun tiltenkt sin egen yndling Mariane å få fornøielsen. Så meget kunde hun da ha forut, mente Karen, fordi hun var barn i huset og lot de andre få bruke sitt leketøi. Og så kom da virkelig Mariane først op og vekket de andre med et nydelig fastelavnsris, som Karen hadde pyntet.

Lille Helga hadde lagt sig forrige aften med den beslutning å ligge våken hele natten for å være sikker. Hun torde ikke stole på Karens årvåkenhet. Hennes ærlighet tvilte hun ikke på. Helga holdt sig våken omtrent en halv time. Så sov hun så søtt og trygt inn at hun våknet aller sist ved de andres latter over å se henne ligge med et ris ved siden. Hun blev fryktelig bedrøvet over denne skuffelse og så sint på Karen, så hun for å få Helga blid igjen fant på at hun skulde narre de andre fastelavn. Så la disse to hemmelig over et lite puss, og denne plan moret Helga hele dagen.

Da småpikene om eftermiddagen satt ved tebordet med sine fastelavnsboller og de små koppene, kunde Helga næsten ikke drikke for latter, men spilte teen hvert øieblikk. De andre forstod godt at hun hadde noget fore, og alle besluttet å være på sin post for ikke å la sig narre. Men allikevel blev forsiktigheten glemt, så de styrtet til døren alle da Karen meget alvorlig kom inn og sa at det var en liten pike i kjøkkenet, som skulde invitere småfrøknene bort til lensmannens til aftens.

Alle skyndte sig ut for å høre om der skulde være flere barn. Men hvem stod vel i kjøkkenet? Ingen annen enn fru Linds hvite hund, Karo, med Helgas nattkappe og lyseblå nattrøie på. Den satt på bakbenene og holdt forbenene op i håp om å få et stykke kjøtt, som Karen viste den.

Helga holdt på å bli forstyrret av glede over sin vellykkede skøierstrek, og selv de andre glemte skuffelsen med innbydelsen, så løierlig var Karo når den danset med trøie på. Mariane blev snart trett av de støiende fornøielser og bad sin mor om en gåte til sig og Constanse. Det fikk de, og da Karo nu ikke lenger kunde finne sig i sin forklædning, vilde Helga også høre gåten. Nu var det noget nytt igjen, og Helga var en elsker av forandring.

GÅTE NR. 6.

1. 2. 3. 4. 5.

Si mig, hvem farer som raskest vind

med vredens bud fra sin herre?

Han dør ei søker, men bryter inn,

og huset blir til en ruin,

helt vanskelig å reparere.

2. 3. 4. 5.

Min stemme dannedes ei til sang,

nei, hul som en tuten den lyder.

Når høstens natt er så trist og lang,

kanskje du hørte mig mangen gang

og tenkte: «Det uheld betyder.»

1. 5. 3. 4. 5.

Som krigsmann jeg hos min konge står,

så kjekk blandt hans andre soldater.

Jeg har det held, om mig kulen når,

ja, selv om den mig til jorden slår,

jeg usåret reiser mig atter.

Constanse: «Det mellemste vers er visst ugle.»

Mariane: «Så er det første kugle, for det er bare én bokstav foran, og kugle passer godt.»

Constanse: «La oss ikke telle oss til det tredje, men studere på det.»

Det gjorde de, og fant snart ut at det var kegle. Helga hadde ennu Karo i tankene, så hun hadde ikke fulgt så godt med som ellers.

Småpikene vilde gjerne hatt en gåte til, men da fru Lind bare hadde en som hun trodde var altfor vanskelig for dem, blev det ikke mere gåtegjetning den aften.

TRETTENDE AFTEN

Småpikene hadde fått tidlig fri den eftermiddag, da fru Lind var så upasselig at hun måtte gå til sengs. Det var stygt vær, så de ikke kunde være ute, og derfor hadde fru Lind bedt Karen om å fortelle dem et eventyr, for da gjorde de minst støi. Men Mariane bad sin mor om å få sitte inne hos henne. Hun brydde sig ikke om nogen fornøielse, sa hun, når hun visste at hennes kjære mor lå alene. Mariane hadde vel sine små feil; men hun hadde mange gode sider, og blandt disse var at hun gjerne ofret alt annet for å være hos sin mor og være til nytte for henne.

Fru Lind: «Men min kjære Mariane, det blir altfor kjedelig for dig. Jeg tåler ikke lys, så du kan ingenting bestille.»

Mariane: «Jo, jeg kan strikke på strømpen min, og så passer jeg ovnen. Du vet Marthe gjør det bestandig for varmt for dig.»

Fru Lind: «Så kom da, mitt søte barn! Men lov mig bare at du går herfra når det blir for kjedelig.»

Gamle Karen fulgte de andre op på deres værelse for å være langt borte fra fruen, hvis de begynte å le for høit eller på annen måte støie. Men hun var ikke riktig i sitt ess, fordi Mariane ikke var med.

Karen: «Ja, hvad skal jeg nu finne på da?» Har dere hørt eventyret om «Jomfru Marias Gullsko?»

Nei, det hadde de ikke hørt, men bad om å få det, og så begynte da Karen.

JOMFRU MARIAS GULLSKO

ET var engang en gammel fattig kone som bodde i en liten hytte i en skog de kalte Svartebergskogen og hun hadde to små barnebarn hos sig. Faren til disse småpikene hadde vært en flink arbeidsmann, og de hadde levd nokså godt så lenge han forsørget dem. Men både han og konen hans var tidlig døde, og så blev den gamle stakkaren igjen med de to små; og ikke kunde nogen av dem tjene føden, for den ene var for gammel og de andre for unge, må vite. Den eldste hette Sissel, som var ti år, og den yngste hun var så omtrent åtte år og hette Agnete. Nu gikk der en kongevei tett forbi hytten; det reiste mange, både fornemme og ringe der, må vite, og når det var altfor smått for dem, så måtte småpikene ut på veien og be godtfolk om litt i Guds navn. De var vakre barn begge to, så folk syntes godt om dem; men Agnete fikk alltid mere enn Sissel når hun stod der, for hun så så god og from ut, mens Sissel så mere stolt og sur ut. Sissel var ikke snild mot den gamle bestemoren heller; hun bebreidet henne at de måtte tigge, for den gamle var lam i benene, hun stakkar, så hun ikke kunde komme ut av hytten.

Agnete var så god imot bestemor som hun kunde være. Hun hjalp hende både morgen og aften, og når hun fikk noget godt, så gav hun alltid bestemor det beste. Derfor velsignet den gamle henne mange ganger om dagen og bad i sine aftenbønner at det måtte gå henne vel. Nu hadde hun sånt godt, muntert humør, denne Agnete. Hun kunde fornøie sig med lite. Hun pyntet sig med blomstene, og hun snakket med de små fuglene, ja, om det så var de stygge paddene i dammen, så var hun glad i dem og kastet brødsmuler til dem når hun spiste. «De er så stygge, de stakkar!» sa hun, «derfor vil jeg være snild mot dem.»

Sissel vilde aldri hjelpe bestemor, hun gjorde heller narr av henne. Når den gamle skjente på Sissel fordi hun ikke vilde bestille noget og ikke var lydig, så sa Sissel: «Ja, kom og slå mig, du bestemor!» For hun visste at den gamle ikke kunde gå. Hun var gretten og sur fordi hun skulde gå så usśelt klædd, og hun var aldri snild mot nogen, hverken mennesker eller dyr.

Nu gikk der en bekk gjennem skogen og ned i dammen hvor paddene var, og ved denne bekken hadde Agnete sin meste moro. Hun hadde satt pinner tvers over bekken likesom et gjerde, og på midten hadde hun gjort en grind som hun kunde lukke op og i. Når det nu led på høstkanten, så svømte paddene sommetider op over bekken fra dammen, og dette hadde Agnete slik moro av.»

Helga: «Fy, hvordan kunde hun more sig med de stygge paddene?»

Karen: «Ja, det kan du si. Men Agnete var nu så vant til dem, hun, må vite. Hun hadde sett dem śå mangen gang, like fra om våren når de spratt om i dammen og så ut bare som et par øine og en lang hale, inntil de fikk sin brede kropp med de små armer og hender. Og så var det ingen dyr hos bestemor. Hun eide ikke engang en gjet. Alt hadde hun måttet selge for mat, den gamle stakkaren.

Så var det da en dag at Agnete satt ved bekken og så en stor padde komme svømmende opover mot grinden. «Kom bare, jeg skal lukke op for gamlemor, jeg,» sa Agnete, og så åpnet hun grinden sin. Men nu var Sissel også kommet dit, og hun hadde moro av å erte padden. Hun tok en kjepp og skjøv den langt tilbake hver gang den kom nær til grinden. Agnete bad for den. «Du skal ikke være slem mot min pene padde, du,» sa hun. «Den gjør dig ikke noget.»

Da fikk de se en gammel kone som kom gående og støttet sig på en stokk. Hun hadde sett på dette, og så sa hun:

«Enhver skal få efter sin gjerning, både den onde og den gode. Husk på det, du dyrplagerske!» sa hun til Sissel, og så hinket hun avsted. Men Sissel lo bare av henne; hun var ikke av dem som tok sig nær av noget, må vite.

Nå, så var det da en dag som begge småpikene skulde ut på veien for å tigge, og de var blitt store nu. Sissel var på det femtende året, og hun hadde mange ganger sagt at hun vilde gå fra bestemor og den usle hytten og se å få tjeneste hos storfolk, skjønt hun ingenting kunde. Nå, allerbest de gikk, så fikk de se en prektig vogn komme farende. Og damen som satt i vognen, bad kusken holde da hun så de to piker som vilde be om noget.

«Hvor er dere fra?» spurte fruen.

«Vi bor hos en gammel lam bestemor, og vi har ingenting å leve av,» svarte Sissel.

«Så vakre barn som dere er, bør ikke leve i slik usselhet,» sa hun. «Vil en av dere følge med mig hjem, så skal hun få det godt.»

«Tusen takk,» svarte Agnete; men vi kan ikke forlate vor gamle bestemor.»

«Du behøver ikke å svare for mig,» sa Sissel sint. «Om du er så dum å åvslå så godt et tilbud, så har jeg bedre forstand.»

«Nu, så sitt op,» sa fruen. Og så hoppet Sissel inn i vognen, og den fór avsted; og så stakk hun hodet ut og nikket så glad og stolt til Agnete. Hun syntes det var gildt å få kjøre, måa vite; det hadde hun aldri gjort før.

Men Agnete stod og gråt for sin søster, og da hun kom hjem og fortalte sin bestemor dette, så gråt de begge to. Og den gamle syntes det var hårdt at hun ikke engang hadde sagt farvel til henne.

Nå, den gamle blev dårligere og dårligere for hver dag, så Agnete kunde mangen gang ikke forlate henne, og da sultet de så det var en ynk.

Men Agnete var tålmodig og god og gjorde det beste hun kunde, og bestemoren sa titt og ofte at Gud vilde lønne henne for det.

Slik gikk det da et par år; men da døde den gamle, og så var Agnete ganske alene, stakkar. Hun gråt og sørget og visste ikke hvor hun skulde gå hen i verden.

Så gikk hun da bort til bekken, der hvor hun lekte mens hun var liten, og satte sig til å gråte og studere på hvad hun skulde ta sig for.

Men aller best som hun satt, begynte alting å snakke til henne. Trærne bøide sine grener ned til henne, og bladene hvisket: «Du skal få husly hos oss, du Agnete,» sa de. Så kom en hel flokk fugler, og røiene og århønene la egg like foran henne, og så sa de: «Du skal få mat av oss, du Agnete!» «Sørg ikke, Agnete, du skal få drikke av mig,» sa bekken. «Du skal få kjole av mig,» sa en edderkopp som satt og vevet så flittig i solskinnet; og veven stod utspent mellem to grener den, må vite. «Du skal få sko av mig,» sa Jomfru Marias gullsko. «Godt råd, godt råd av mig,» sa en stor padde, og den var så hes i røsten.

Nu blev Agnete trøstet, for hun skjønte at alle vilde hende vel, og så sa hun til padden: «Mange takk, gamlemor! Du er visst klok du, for du ser så gammel og rynket ut i ansiktet, likesom bestemor. Har du et godt råd til mig, så si mig hvor jeg arme, fattige barn skal gå for å få mitt ophold i verden?»

Da svarte padden:

«Ta Jomfru Marias gullsko på fot,

så skal du vandre den vei som er god.

Ti dersom din ånde er sanndru og ren,

du puster den ut, så den passer ditt ben.

Da vandrer du glad på de gyldne sko

over klaren vann som på sterkest bro.

Ta du kun spindelveven om barm,

den er deilig og fin, om den ikke er varm.

Og dersom, Agnete, du tror mitt ord,

så blir denne vev til et sølverflor.

Så skjær og fin som den tykkes dig nu,

skal skarpest sverd den ei hugge itu.

Ta nøklen av Jomfru Marias bånd,

så springer sterkest lås for din hånd.

Nu har jeg sagt dig alt hvad jeg vet;

gå nu på gullskoen til rette sted.»

Og så pustet padden, så den var nær ved å revne, for den var ikke vant til å snakke så meget, må vite.

Det første Agnete gjorde, det var nu å finne en blomst av Jomfru Marias gullsko, og hun gledet sig over det at hun aldri hadde løiet, det hun kunde minnes. Å ja, hun satte den da for munnen og pustet i den; og blomsten blev større og større, så den til sist passet hennes lille fot, og der satt den og blev fast og blank og skinnende som det pure gull. Og så tok hun en til og gjorde likedan med den. Så tok Agnete spindelveven, som var blitt så stor at den skjulte hennes hele kropp. Og edderkoppen fulgte med og fløi frem og tilbake og festet veven sammen om armer og liv, likesom en liten skredder. Og kjolen satt så nett på Agnete og glinset i solen som det reneste sølv.»

Helga: «Å gid jeg kunde sett ederkoppen være skredder!»

Karen: «Ja, det kunde vært pussig nok. Agnete, hun stod da der nokså fin med sølvflors kjole og gullsko; og deilig var hun selv også. Hennes lange, gulbrune hår var som det var spunnet av gull, stod det i boken, og det hang i lange lokker ned over skuldrene.

Hun var så glad fordi hun var så deilig klædd, at hun nær hadde glemt nøklen. Men så sa padden: «Ikke ferdig ennu! Ikke ferdig ennu!» For padden holdt av Agnete, må vite. Så husket hun nøklen, og så tok hun tre blomster av Jomfru Marias nøklebånd. De to stakk hun i barmen, for hun tenkte de kunde være gode å ha, og den tredje holdt hun i hånden. Og så begynte skoene å lette på sig, og da bar det avsted på gullskoene over mark og dal som i den letteste dans. Og Agnete blev ikke trett; men hun visste slett ikke hvor hun kom hen, for hun hadde aldri vært så langt før, må vite. Nå, det gikk og det gikk til det blev aftenstid. Da stanset skoene utenfor en prektig kongsgård. Derinne strålte det av lys, og det klang av musikk. Men borgporten var lukket i lås. Kongen vilde ikke ha ubudne gjester inn, må vite. Agnete stod og stirret op mot vinduene, hun stakkar, og tenkte at der måtte det være deilig å være innenfor. «Men porten er jo lukket,» sa hun ved sig selv, «jeg får vel avsted igjen. Gud vet hvor jeg får hus og mat iaften.» Så forsøkte hun å vende om, men gullskoene vilde ikke. Hun dreide sig til den ene side, og hun dreide sig til den annen side, men like galt var det. Skoene vilde ikke flytte sig. Da forstod hun at hun skulde bli der; og så husket hun på nøklen, tok den lille blomsten og stakk den inn i låsen. Og straks fløi porten op på vidt gap. Nu bar gullskoene Agnete like inn i dansesalen, og der blev det forundring over forundring hvem den deilige piken kunde være; for ingen kjente henne, må vite. Og Agnete, hun var også forundret over all den herlighet hun så.

Men nu var det kommet tre spillemenn vandrende fra fremmede land til denne kongen, og de skulde spille ved hans gjestebud. Og de spilte så deilig at aldri nogen hadde hørt slik musikk. Men ingen ved kongens hoff kunde trå takten efter det de spilte.

Men nu bad kongen spillemennene om å spille en dans til; og da kan dere tro Agnete kom frem med gullskoene, og hun passet takten nokså godt. Agnete var ganske undselig, hun stakkar, over å danse der midt i salen for alle de fornemme folk. Men det hjalp ikke; hun kunde ikke stanse, men måtte danse enten hun vilde eller ei. Og alle syntes det var den deiligste pike deres øine hadde sett. Og hennes kjole og skoene de glinset saktens ved alle de lys som der var. Men ingen syntes bedre om Agnete enn kongens egen sønn. Han kom frem og bad om å få danse med henne. Og så lenge Agnete holdt ham ved hånden, så danset han så lett og så vakkert; men når hun slapp hans hånd, så kom han straks ut av takten.

Man så var det kongens datter. Hun blev ganske misunnelig på Agnete, fordi alle stirret på henne og roste henne. Prinsessen hadde vært den vakreste i salen før, hun, må vite, så hun ergret sig over at nogen skulde gå forut for henne. Så gikk hun da ned i borggården for å kjøle sin harme. Hun var kjed av å se på det gjøgleriet, sa hun. Men ut på natten da alle skulde gå til sengs, var prinsessen ingensteds å finne. Det blev da en sorg og forferdelse over all måte, og der blev sendt folk ut med fakler og bluss til alle kanter; men de fant henne ikke. Da forstod kongen at hans datter var røvet; for det var nogen av hans folk som hadde sett røvere luske omkring, og porten var blitt stående åpen efter Agnete.

Nu trodde kongen at Agnete hadde vært sammen med røverne, og at hun hadde danset, forat alle skulde se på henne og bli rolige i salen. Og derfor vilde kongen kaste Agnete i fengsel. Men det slapp han for; Agnete var borte hun, må vite.

Så samlet da kongen sine menn og sa:

«Dra ut med sverd og lanse og søk op min datter! Den som befrir henne og fører henne uskadt tilbake fra røvernes vold, skal få henne til ekte, dertil tredjedelen av mitt rike.»

Prinsen kom da også frem og sa til kongen:

«Jeg har også lyst til å dra ut og søke efter min søster. Men jeg kan jo ikke ekte henne, og jeg deler allikevel ditt rike. Hvad gir du mig da i lønn, min konge og min far?»

Så spurte kongen hvad han ønsket sig.

«Jeg ønsker å ha frihet til å ekte hvilken pike jeg selv vil,» svarte prinsen, «enten hun så er av kongelig blod eller av ringe stand.»

«Det var ikke meget bra det,» sa kongen; «men kan du frelse din søster, så får du ha din frihet.» Og så drog de da ut, må vite, næsten hundre i tallet, og de var vel væbnet og red på prektige hester, og prinsen red i spissen for dem.

Ja, det gikk nu raskt et stykke i en stor skog; men så kom de til en korsvei, og der fikk de se Agnete stå midt i veien. Hun neiet ydmykt for prinsen og spurte om hun måtte være deres veiviser. Da lo stridsmennene og sa at slik veiviser dudde ikke for krigsmenn. Men prinsen blev sjeleglad da han så Agnete igjen. Han bad henne følge dem og befalte en av sine knekter å stige ned av hesten og løfte Agnete op isteden. «Nei takk,» sa Agnete, «jeg forstår mig ikke på å føre en hest; men jeg skal nok holde skritt med hestene. Rid bare den veien som jeg går.»

Men svennene knurret. De likte ikke at de skulde følge et kvinnfolk de, må vite, for mannfolkene vil nu være de fornemste i alle ting. Men så sa prinsen til dem:

«Vi bør skilles ved denne korsvei, så at nogen rider til hver sin kant; vi vet jo ikke hvilken vei min søster er bortført. Den som er mig tro, følger mig, men jeg følger Agnete.»

Det var ikke mere enn tyve mann som vilde følge prinsen; de andre delte sig i tre hoper og drog til andre kanter.

Men Agnete, hun fór avsted på gullskoene foran prinsen og hans rytterskare, så lett og så hurtig at de hadde ondt for å følge henne; og når de så henne langt borte, syntes de at det var likesom en hvit, klar sky som svevet bortover veien. Og det gikk, kan dere tro, over berg og over dal, over elv og over bekk. Og mangen gang måtte hestene vade til op under buken. Men Agnete strøk over som en svane på vannet. Hun hadde jo Jomfru Marias gullsko, må vite.

Å ja, de red og de red, og tredje dags aften fikk de se et stort slott, og på det var det et fangetårn. Her stanset Agnetes gullsko, og så visste hun at prinsessen måtte være derinne. Og det sa hun da også til prinsen.

Men nu var gode råd dyre. Hvorledes skulde de komme inn og få prinsessen ut? Fangetårnet var av jern og med en sterk lås for døren. Men Agnete visste nok råd for det også, hun. Hun tok sin lille nøkleblomst ut av barmen og stakk den i låsen; og så sprang jerndøren op så det pep og knirket i hengslene.

Prinsen lot sine menn stå utenfor for å passe på, og så gikk han selv opover vindeltrappen. Og Agnete, hun gikk foran hun, må vite; og prinsen så ikke annet enn glansen av hennes sølvflors kjole, for det var belgmørkt.

Så kom de til en dør igjen, og her hørte de nogen gråte og sukke innenfor. Prinsen blev så heftig da han hørte sin søsters stemme, at han vilde sprenge døren med sitt sverd; men Agnete sa:

«Ei låsen sprenges ved krigerens hånd;

men nøklen av Jomfru Marias bånd

den åpner de dører så vide.»

Så tok hun sin siste nøkleblomst og stakk i dørlåsen, og da gikk den op med det samme. Prinsessen blev saktens glad da hun så sin bror. Hun syntes forresten ikke videre om at Agnete var med. Men så fortalte prinsen om alt hvad Agnete hadde gjort, og at det var henne som hadde frelst prinsessen. Og da falt hun ned på kne og takket Gud for sin underlige redning. «Men vi må skynde os,» sa prinsessen, «for kjempen som har røvet mig, kommer tilbake inatt, og imorgen skal vårt bryllup stå. Da er jeg fortapt.»

Å ja, de hadde ikke noget å bie efter; det var ikke så vakkert derinne. Så skyndte de sig nedover trappene. Men prinsessen, hun falt i besvimelse, for hun kjente kjempens røst, og hun hørte sverdklirring. Røveren var kommet tilbake med sine venner fra et røvertog, og nu sloss de med prinsens menn.

Men da kjempen så prinsen, forlot han de andre og gav sig i kamp med ham. Det spøkte for prinsens liv; for kjempen hadde et tykkere panser og et lengere sverd han, må vite. Men så kastet Agnete sig foran prinsen for å redde ham; for hun var blitt ganske forelsket i ham. Og da røveren hugg efter henne, blev hans sverd hengende i hennes spindelvevkjole; og jo mere han trakk, jo mere blev det innviklet i kjolen. Da kløvde prinsen kjempens hode mens han var våbenløs. Og så var de da fri for ham. Prinsens menn hadde hugget ned de fleste av røverne, og resten flyktet inn i tårnet. Og så tok de da prinsessen og satte henne på en hest; og nu var hun både frisk og glad, da hun visste at kjempen var død. Men Agnete vilde ikke ride nu heller. Hun vandret hjem som hun hadde vandret bort, og aldri blev hun trett. Det kom av Jomfru Marias gullsko det, må vite.

Prinsen kunde ikke få sine øine fra henne, og prinsessen måtte nu også tilstå at det var en god og en deilig pike. Og så red de da i tre hele dager. Prinsen og hans søster foran, og svennene deres fulgte dem; men Agnete svevet foran dem alle på gullskoene.

Der blev nu en glede og en herlighet over all måte i kongsgården, da prinsessen kom tilbake. Så fikk da prinsen tillatelse til å ekte Agnete. Og nu kunde de alle skjønne at lykken fulgte henne og at hun var en god pike. De andre krigsmenn som hådde vært med prinsen, de måtte nu også tilstå at det hadde vært klokest å følge Agnete; for de hadde reist i åtte dager lenger. Men de fant nu heller ingen prinsesse, må vite.

Og så blev det da bryllup med lystighet og glede, og prinsen danset med Agnete. Og aldri hadde nogen sett en lettere dans og aldri et deiligere brudepar.

Men nu hadde Agnete bedt kongen om hun kunde få bespise de fattige på sin bryllupsdag, for hun tenkte på hvor fattig hun selv hadde vært og visste hvor glad den fattige er i et godt måltid mat. Og så tok hun da sin brudgom ved hånden og gikk med ham ned i borgstuen for å glede sig ved å se på dem som spiste dernede.

Men som de nu gikk over borggården, fikk Agnete se en ung pike som stod der alene og gråt, og da hun kjente henne, løp hun straks bort og falt om halsen på henne, kysset henne og sa: «Kjære søster min, hvor kommer du fra?»

Men nu skal dere høre hvordan det var gått med Sissel. Ja, hun reiste nu med den fruen, må vite, og det var fint nok hos henne, og Sissel fikk prektige klær; men det var uekte saker alt sammen. Så skulde hun gå ut og se sig om i skogen og på marken. Men da begynte alting å snakke til henne.

«Takk for sist, Sissel fattigjente!» sa bekken. «Jeg kommer nordenfra Svartebergskogen, jeg, og jeg kan hilse dig fra søster din, som sitter der og gråter fordi du reiste fra henne.»

«Hvad er det for fjas?» sa Sissel. «Jeg kjenner hverken dig eller Svartebergskogen.» Hun skulde gå for en fornem frøken hun, må vite.

«Kjenner du mig ikke, så skal du nok få kjenne mig engang når du minst venter det,» sa bekken. Sissel gikk fra bekken, men en hel hop med padder hoppet efter henne og sa: «Goddag, Sissel fattigjente! Du var ikke så pyntet sist vi så dig i Svartebergskogen, da du stod på veien og tigget.» «Jeg kjenner dere íkke,» sa Sissel ergerlig; «jeg har aldri tigget.» «Å, kjenner ikke du oss, så kjenner nok vi dig. Det var bestemor vår som du stakk med pinnen i bekken, og du skal nok lære å kjenne oss engang.»

Nu blev Sissel så ille til mote at hun sa til sin terne hun vilde gå inn. Men det var ikke så lett å gå inn, for nordenvinden kom farende imot henne, og så tutet den og sa: «Goddag, Sissel fattigjente! Jeg fór gjennem Svartebergskogen idag, jeg, og jeg kan hilse dig fra bestemor din; hun sørger over at du gikk fra henne og ikke sa farvel engang.» «Hvor stygt du tuter,» sa Sissel; «la mig være i fred, jeg kjenner dig ikke.» «Å, du skal nok få kjenne mig,» sa nordenvinden, «og det når du minst liker det.»

Å ja, så fór nu nordenvinden videre, for han hadde ikke lang ro, må vite. Men så kom en hel fluesverm rundt omkring henne. Og de surret og sa: «Takk for sist, Sisśel fattigjente! Det var dengang du stakk bestemor vår på en knappenål, det. Vi skal nok hevne henne engang.» «Det var ikke mig det,» sa Sissel. «Jeg kjenner dere ikke.» «Så kjenner vi dig da,» sa fluene, skjønt du ikke var så pyntet da du gikk i Svartebergskogen og tigget. Og du skal nok få kjenne oss, du også, når du minst venter det.» Så fløi fluene bort i luften, og så kom da Sissel hjem; men hun var ganske bedrøvet i lang tid, inntil hun glemte det altsammen.

Nå, så blev da Sissel riktig voksen, og deilig var hun. Fruen vilde gjerne ha henne gift med en prins for å komme i kongelig slektskap. For Sissel blev holdt for hennes datter, må vite. Og så kom der da også en prins reisende, og fruen bad ham inn på sitt slott og trakterte ham på det prektigste. Og så pyntet hun Sissel med all den stas hun kunde finne på; men uekte var den.

Så skulde da Sissel vise prinsen om i slottshaven og i skogen, og så blev de stående ved bekken og snakke sammen. Og denne prinsen, han syntes meget godt om Sissel. Men så begynte bølgene i bekken å sprute mot stenene og slo skum over Sissels føtter før hun kunde komme av veien. Og så blev hennes gullbroderte sko stygge og anløpne; for de var ikke ekte, må vite. Og bølgene sa: «Tvi dig, Sissel fattigjente! Vi skal vaske stasen av dig, vi; for du bærer den ikke med rette.»

Sissel blev ille til mote og fikk prinsen til å gå inn; og så foreslo hun at de skulde ride en tur sammen, «for så når da ikke bekken mig,» tenkte hun. Og hun pyntet sig med fjær i hatten og uekte gullsnorer og alt det hun kunde få hengt på sig.

Men allerbest som de hadde redet et stykke fra slottet, kom nordenvinden farende og rev og slet i Sissels fløielskjole og fjærer, til den rev av henne alt sammen. Og så sa den: «Kjenner du mig nu? Kjenner du mig nu?»

Sissel blev rent mismodig. De måtte ride hjem, og der satte hun sig på sitt kammer og gråt; for hun skjønte at alt var imot henne. Og prinsen, han studerte på hvad dette skulde bety, og torde ikke fri til Sissel, enda så deilig han syntes hun var.

Men nu fant fruen på at hun vilde holde gjestebud og dans; for da tenkte hun at når prinsen fikk se Sissel danse, så fridde han visst til henne. Og hun pyntet henne med alt det gildeste hun kunde finne på. Og deilig var hun, det syntes alle i salen.

Men da Sissel begynte å danse, hoppet over hundre padder rundt om henne og sa: «Lånt stas, lånt stas! Bare fjas, bare fjas! Kjenner du oss nu, Sissel fattigjente?»

Det var nu mange fruer og frøkener der, som blev så redde for paddene at de skrek og løp bort. Men paddene var ikke lenge i salen; de hoppet ut igjen. Nå, så skulde da Sissel til å danse igjen, og hun danset med prinsen. Men så kom en hel fluesverm, som hadde ligget i dvale på salsloftet, og de satte sig alle i Sissels ansikt, så hun blev sort som en neger, og alt det hun viftet og tørret sig, så fikk hun dem ikke bort. «Kanskje du kjenner oss nu, Sissel fattigjente!» sa de. «Vi kjenner nok dig, fordi om du har jålet dig ut med lånt stas.» Og da blev det da en latter på hele selskapet over å se Sissel med det sorte ansiktet. Men Sissel selv, hun lo ikke. Hun gikk bort og satte sig til å gråte, stakkar. Og prinsen, han listet sig også bort og reiste hemmelig sin vei, for han fikk rent motbydelighet for Sissel og trodde at hun var forgjort.

Da nu fruen merket at det bar så galt ivei med giftermålet, og at hun ikke kunde vente sig nogen fordel av Sissel, så blev hun også sint og jaget henne ut av huset. Sissel gråt og bad om å få bli. Men fruen sa: «Du kan gå til bestemor din. Jeg har lenge nok fødd og klædd dig op til ingen nytte.» Og så måtte Sissel gå, og hun fikk ikke stort med sig av fruen, så hun måtte ta sig til å tigge. Det var hennes tanke å gå hjem til bestemor og be henne om forlatelse; men hun visste ikke veien, og så gikk hun der og tullet, må vite. Så kom hun da til denne kongsgården som bryllupet stod i; men hun visste nu slett ikke at det var hennes egen søster som stod brud. Det kunde nu aldri falle henne ind. Så fikk hun høre at de fattige fikk mat der, og da tenkte hun det var best å passe på; for det var ikke så lett å få mat.

Men da hun kom inn i gården og så all stasen og hørte musikken oppe fra salen, blev hun så betatt av sorg; for hun tenkte på hvor nær det var ved at hun også hadde fått en prins. Der stod hun da og gråt da Agnete fant henne, og Sissel blev ikke lite forundret over å se Agnete i slik herlighet. Agnete bad sin brudgom om å få beholde sin søster hos sig, og han hadde jo gjerne gitt henne alt hvad hun vilde be om, så kjær hadde han henne. Så tok da Agnete sin søster til sig og klædde hende som sig selv og var god mot henne. Og Sissel blev også god og from nu efter alle sine gjenvordigheter, og de levde sammen i mange år i stor fryd og gammen.»

Alvilde: «Mange takk, Karen! Det var rigtig et morsomt eventyr. Gid bare Mariane hadde hørt det.»

Karen: «Å, Mariane har hørt det før hun. Det var engang hun lå syk, så fortalte jeg det for henne, og vil hun høre det igjen, så skal det nok bli råd til det. Men nu får vi se å komme ned til aftensmaten.»

FJORTENDE AFTEN

Fru Lind var nu bedre og oppe igjen; men hun var for svak til å kunne fortelle den aften, derfor gav hun småpikene et par gåter isteden, da været fremdeles var for stygt til at de kunde leke ute; og måneskinn var det heller ikke.

«Den ene er egentlig en karade,» sa hun, da hun leverte Mariane gåtene. «Jeg tror næsten de er for lette begge to; men jeg har ingen andre iaften.»

Mariane: «Hvilken forskjel er det egentlig på en gåte og en karade, mor?»

Fru Lind: «En karade er bestandig delt i stavelser, og hver stavelse må ha en egen betydning og forklaring. Det går også an å ta to stavelser sammen, hvis man vil. Gåten derimot taler om det hele ord, eller også flytter man bokstavene om og benevner dem med tall, således som med de fleste dere har fått. Da kan man få mere ut av samme ord, og enhver ny inndeling av tall må da ha sin særegne betydning.»

Fru Lind gikk fra dem, og Mariane leste op.

GÅTE NR. 8.

1. 2. 3. 4. 5.

Se der! En mursvenn ved stranden går

og bygger et hus så tett.

Det redskap hvormed han leret slår,

han ikke i byens butikker får,

han fødtes til verden med det.

Og sagen hvormed han tømret skjær,

på hans eget legeme vokset er.

5. 2. 3.

Her er en lumsk og listig fyr

med stritt og rødaktig hår.

Han vandrer ofte på eventyr

og røver de små uskyldige dyr,

til selv i fengsel han står.

Det lem som hos ham foraktet er,

så mangen kriger på issen bær.

Helga: «Det siste tror jeg sikkert er en rev; men det første forstår jeg ikke.»

Constanse: «Ja, det kan nok være rev, for det er soldater som bærer revehaler på sine luer.»

Helga: «Det var da morsomt at jeg kunde gjette riktig en gang. Men hvad er da det første?»

Mariane: «Det må være en bever. Husker du at mor fortalte oss om dem forleden dag?»

Helga: «Ja, det er sant. Det skulde være morsomt å komme inn i et beverhus. Jeg vilde ha det til dukkestue.»

Constanse: «Så bet nok beveren itu dukken din, Helga! Men la oss høre karaden.»

KARADE

Det første er ustadig av natur,

snart truende og vill og barsk i røsten,

snart mild og smilende, snart atter sur.

Det skifter bolig og gjør mangen tur

fra nord til syd, fra vesten og til østen.

Det annet er en mere stadig ting,

men knuser alt med sine hvasse tenner.

Det reiser som det første ei omkring,

men snor sig stedse i en liten ring.

Forfinet det sin gjest tilbakesender.

Det hele står på et ophøiet sted,

et veldig kors det bærer på sin panne.

Det ynder ei det stille liv og fred;

nei, bedre det opnår sitt øiemed,

når stormen farer over hav og lande.

Mariane: «Hvad tenker du om det, Helga?»

Helga: «Jeg tenker det må være et slags fartøi, siden det behøver vind; men skib kan ikke deles, så jeg vet ikke.»

Constanse: «Det er også en annen ting som må ha vind; mon det ikke skulde være vindmølle?»

Mariane: «Jo, det er det visst. La oss se på de første versene!

Og de blev enige om at det var vindmølle.

Det var iaften Marianes tur til å foreslå leken. Hun kom da med det forslag at de skulde sy de nye dukkekjolene som fru Lind hadde forært dem tøi til. Det vant just ikke bifall å sitte så rolig; men Mariane likte ro, og hun hadde makten iaften; derfor måtte de rette sig efter henne. Og aftenen gikk i fred og enighet.

FEMTENDE AFTEN

Fru Lind: «Iaften skal dere da få et eventyr igjen, småpiker. Det heter «Solens gave».

SOLENS GAVE

EN unge Merseda satt ved havets bredd og stirret ut i det fjerne. Hun var nylig blitt foreldreløs, og hennes eneste bror var i fremmede land. Derfor så hun bedrøvet og lengselsfull ut over det store ocean og blev så underlig til mote ved å se på bølgenes dans. Det var likesom en lengsel grep henne efter å kikke ned i dypet. Da lød en deilig sang fra havets bunn. Merseda hadde aldri hørt så bløte, rørende toner. Hennes lengsel blev ennu sterkere; hun bøide hodet ut over strandbredden for å lytte. Og se! en havmann steg op fra den mørke bunn; men han blev under vannflaten. Deilig var han å se til. Hans lange gylne lokker var som det glinsende gull, hans øine var milde og blå, og om brystet bar han et skinnende sølvpanser.

«Akk, deilige jordens datter!» sa havmanden, «stig ned til havets konge. Han er ensom i all sin herlighet, og ditt billede forfølger ham ved dag og ved natt. Han må dø av sorg dersom du ikke vil bo hos ham.»

«Vilde jeg ikke dø dernede i havet?» spurte Merseda.

«Jeg lever jo,» svarte han, «og du skal leve som min brud og min dronning i mitt deilige krystallslot.» Og atter sang havmannen en så rørende sang om sitt savn og sin ensomhet at tårene strømmet ut av Mersedas øine.

«Jeg vilde gjerne følge dig,» sa hun om en stund; «men jeg har en elsket bror som jeg hver dag venter hjem fra fremmede land, og han vilde finne vår hytte aldeles tom og øde hvis jeg også forlot den. Det kan jeg ikke gjøre, for jeg elsker ham så høit!»

Men havmannen bad ømmere og inderligere og strakte armene ut mot henne, så Merseda til sist segnet i hans favn.

Men i samme stund som Merseda sank i havet, gled også solen ned under havflaten. Den oplyste bølgene så de blev klare og gjennemsiktige, og Merseda så nu ved solens skjær havmannen i hans rette skikkelse. Hans gylne hår var intet annet enn tang; sølvpanseret bestod av fiskeskjell, og hans ansikt var grovt og heslig. Da blev Merseda redd, så hun slo kors for sig med den hånd som hun ennu hadde fri, og bad Gud hjelpe sig. Havmannen kunde ikke tåle korsets tegn; han slapp sitt bytte og fór bort med et hyl. Merseda sank ned på havets bunn, — men hun stod der aldeles uskadd. Først var det mørkt for hennes øine, og bølgene strømmet voldsomt omkring henne. Men snart skilte vannet sig eftersom solen gikk dypere og dypere ned. Der blev lysere og skjønnere for hvert minutt, og Merseda var nu i en stor, stor sal, hvor gulvet var belagt med muslingskall, og taket var høit og lyst og blått som vår himmel. Nu hvirvlet vannet sig op til fire krystallsøiler, og da solen kastet sine stråler ned på dem, spilte de i alle regnbuens farver. Nogen av bølgene dalte ned fra hvelvingen over dem og la sig om søilene likesom et draperi, gullbremmet av solens glans. Og nu dannet det hele en prektig seng.

Nu så også Merseda solen selv dale ned under hvelvingen, og strålene fór efter den som gullpiler og blev bøid og brukket i vannet, inntil solens hele stråledekke var forsvunnet og den som en deilig dame, innsvøpt i sine lange, gylne lokker, la sig til hvile på krystallsengen. Merseda stod fortapt i beundring. Men nu fikk hun se havets fisker komme fra alle kanter. De omringet solens leie og bad om dens velsignelse. Solen utstrakte sine armer og sa: «Jeg velsigner eder, dypets barn! Lev fredelig og tålmodig inntil den store time kommer!»

Men Merseda blev så henrykt over solens mildhet og herlighet at hun også trengte sig frem mellem fiskene; hun knelte, full av ærefrykt ned foran solens seng og bad:

«Velsign også mig, skjønne herlige dronning!»

«En menneskerøst?» sa solen med alvorlig stemme. «Har jeg ikke nok av å se eders ferd og strid den hele lange dag, skal dere også forstyrre min hvile? Hvorledes kommer du her, ubesindige menneske?»

«Jeg er kommet hit på grunn av min egen dårlighet,» svarte Merseda ydmyk. «Jeg lot mig lokke av en havmann; men ved din rene glans så jeg min villfarelse og frelste mig ved korsets tegn. Tilgi mig, skjønne, mektige dronning, at jeg har nærmet mig ditt hvilested. Velsign mig og la mig dø!»

«Jeg tilgir dig og skjenker dig livet,» svarte solen. «Men min velsignelse får du ennu ikke. Du skal få den hvis du vil utføre hvad jeg ber dig om. Si om du vil være mitt sendebud til enda dypere regioner?»

«Jeg vil gjøre alt for å behage dig,» svarte Merseda begeistret.

«Vel, så må jeg utsette min hvile og fortelle dig om min ungdom. Før denne jord blev skapt, bodde jeg blandt de frie ånder, og jeg hadde en bror blandt ånderne, som var mig den kjæreste av alle. Og han elsket også mig med hele sin kraft. Vi var alltid sammen og hadde herlige dager. Men da denne jord fremstod, valgte skaperen mig til å omsveve den hver dag, og han gav mig denne stråleskikkelse for å oplyse og varme den. Min bror var av en strengere natur; han fikk plass i Jordens indre. Der må han vedlikeholde den ild som engang skal sprenge jorden og fortære alt. Ved det skulde han prøves og lutres. Siden den tid har vi ikke sett hinannen; men jeg lenges efter den store dag da denne jord skal forgå og vi atter skal forenes. Vil du derfor gå til ham og spørre ham når han skal antende den store brand?»

«Hvorledes skal jeg komme dit?» spurte Merseda.

«La mig sørge for det,» sa solen. Og så kalte den på krokodillen. Den stod langt borte i forsamlingen med lukkede øine. «Krokodille!» sa solen. «Du har mange forbrytelser å utsone. Vil du derfor ha solens velsignelse, så må du utføre en god gjerning. Du er rask til å løpe, og du er utholdende. Før denne unge pike gjennem den store kilde ned i jordens innvoller, så skal jeg varme dine egg. Ditt avkom skal bli mangfoldig, og du skal få min tilgivelse.»

Krokodillen kom villig frem, og solen befalte Merseda å spenne den for et uhyre stort mulingskall og så sette sig i det. Merseda rev op tang og bandt med den sin vogn fast til krokodillen. Og da hun steg op i kjøretøiet, gikk det avsted i susende fart gjennem mørke hvelvinger. Det skurte på grus og stener, det suste vannstrømmer omkring dem, og undertiden forekom det Merseda som om hun fór gjennem strekninger av døde skoger, hvor stive, hårde grener slo henne i ansiktet. Men hun tenkte på solens herlige majestet og på sitt ærend og tapte ikke motet.

Endelig skimtet hun en lysning som av ild. Krokodillen stanset, og Merseda var nu inne i en stor hvelving hvor det brant et bål. Hvelvingens vegger var innsatt med alle slags glimrende stener, som funklet ved ildens skinn.

Hun steg ut av muslingskallet og vilde nærme sig bålet, hvor hun trodde å finne den hun søkte. Men nu stimlet en hel mengde dverger frem og betraktet henne fra alle sider.

Merseda gyste; de så fæle ut, nøkne og sorte, med store hoder, gamle ansikter, ildrøde øine og lange armer og et lite spisst gullhorn i hver tinning. Forresten var de små, og armene nådde nedenfor kneet. De betraktet Merseda med beundring. Så knelte de for henne og sa: «Er bergets ånd kommet til oss i en ny skikkelse?»

Merseda hos dvergene.

«Jeg er ingen ånd,» svarte Merseda, «jeg er bare et menneske.»

«Er du en Jordens beboer?» spurte de og betraktet henne med ennu større nysgjerrighet. «Vi har hørt tale om Jordens skjønnhet av den store ånd. Å, fortell oss om hvorledes det ser ut der! Så vakkert som her kan der vel ikke være?» Og dvergene satte sig på huk rundt om Merseda for å høre henne fortelle.

«Finnes det vel sånne glimrende stener på jorden?» spurte de, da Merseda, forbauset og overrasket, taug.

«Stenene her er nok skjønne og glimrende,» svarte Merseda, «men de er stive og døde. På jorden har vi blomster med likeså skjønne farver, og de lever og vokser, de vifter for vinden og ser ut som om de hilser på oss. Blomstene må nok dø; men nye spirer frem i deres sted. Å, på jorden er det deilig å være!»

Men nu hørte Merseda en sus som av en veldig storm. Hun så op, og bergets store ånd stod for henne. Hans ansikt var mørkt og alvorlig, trekkene var stive som støpt av jern; men øinene funklet som ildens lue. Alle dvergene fór i været og kastet sig på kne for sin herre.

«Er du et sendebud fra det høie?» spurte ånden med en røst som fikk Merseda til å skjelve og beve. Den braket som stormen og gnistret som ilden.

«Nei,» svarte hun knelende. «Jeg er en jordens datter.»

«Jeg hørte dig rose jordens blomster. Hvor tror du de får sin farve og duft fra?»

«Jeg tenker fra jorden,» svarte Merseda. «Tilgi mig hvis jeg tar feil.»

«Du er dum som dine like. De tenker bare på solen, fordi de ser dens velgjerninger; men så mektig som solen er, så kunde den allikevel ikke fremtrylle blomster av jordens skjød hvis ikke ildens ånd hjalp den med sin hemmelige makt. Tror du at solens fjerne stråler kunde tø op jorden i dens dybder? Nei, jorden må også opvarmes nedenfra. Se disse rør? Gjennem dem stiger dampen og røken bestandig op under jordskorpen. Kanskje du nu også kan lære å erkjenne dens makt som råder i dypet?»

Merseda så nu at en mengde fine rør snodde sig som slanger op gjennem fjellenes kløfter og revner, til de tapte sig for hennes blikk i det mørke fjerne.

«Jeg har flere ildsteder,» sa bergenes ånd, «og undertiden stiger flammen av mine skorstener så sterkt i været at menneskene ser den og skjelver. Vil du følge mig til disse fjerne ildsteder?»

«Til det er min tid for kort,» svarte Merseda. «Jeg er en utsending fra solen med et budskap til dig, og jeg må være tilbake før den forlater sin plass i havet.»

Åndens åsyn formildedes, og hans røst lød mindre skarp da han sa:

«Tenker solen i sin herlighet på sin forskutte bror?»

«Solen tenker på dig med kjærlighet,» svarte Merseda, «og venter med lengsel på den glade stund da den igjen skal forenes med dig.» Derfor har den sendt mig til dig med dette spørsmål:

«Når skal du antende den store brand som skal sprenge dine klippehvelvninger og hele jorden?»

«Jeg vet ikke timen og øieblikket,» sa ånden mørk. «Jeg mottar befalingen ovenfra. Men nu vil jeg vente med mere tålmodighet, når jeg vet at solen minnes mig.»

Merseda vilde nu gå; for hun likte sig just ikke dernede. Men ånden sa:

«Du skal ikke forlate ildens og bergets ånd ulønnet. Du har bragt mig den største glede siden jeg blev forvist. Ta derfor denne edelsten, og ønsker du dig noget som rikdom kan gi dig, så gni på denne sten, og mine tjenende ånder skal bringe dig det.»

«Merseda takket knelende; så gjemte hun edelstenen på sitt bryst og begav sig på tilbakeveien. Det gikk nu langsommere og besværligere, fordi det gikk opover; men hun kom allikevel til solen mens den ennu lå på sitt leie i havet. Begjærlig spurte den skjønne dronning efter åndens svar. Merseda sa hvad han hadde sagt; solen skjulte sitt ansikt og tidde lenge før den svarte:

«Knel nu ned, jordens mø, og motta min velsignelse! Du har utført et stort hverv. Også du, krokodille, skal velsignes av mig når du har ført denne pike op av havet.»

Merseda måtte fortelle solen om alt hvad hun hadde sett i jordens indre. Hun fortalte også om åndens gave.

«Den gaven vil ikke gjøre dig lykkelig,» sa solen. «Men han har intet annet å gi. Jeg vil også skjenke dig en gave for din tjeneste. Ta denne krystall som er dannet til et speil. Hvad du betrakter gjennem det, skal du alltid se i sin sanne skikkelse, selv menneskenes sinnelag. Lev nu vel og vær god og from, så skal min velsignelse følge dig.»

Merseda følte sig glad og lykkelig ved solens velsignelse. Hun satte sig igjen i muslingskallet, og krokodillen trakk henne op til strandbredden.

Merseda så solen sveve op gjennem havets hvelvinger, innsvøpt i sitt stråledekke, og da hun igjen satt på den sten ved havbredden som hun om aftenen hadde forlatt, så hun den stige op over havflaten langt borte. Det var morgen på jorden.

Merseda følte sig fattig og forlatt; hennes foreldre var døde, og hun hadde ikke det hun kunde helle sitt hode til. Hun gikk inn i skogen like ved, satte sig på en åpen plass mellem de duftende orangetrær og grunnet på hvad hun nu skulde ta sig til. Hun var ennu som i en drøm; vandringen i havet og under jorden stod bestandig for henne. Så kom hun også til å huske åndens gave. Hun tok stenen fra barmen og gned på den.

Merseda hørte det suse og hvisle omkring sig; men hun så ikke annet enn en liten mørk tåkesky.

«Akk, store ånd,» sa hun, «gi mig et hjem og mitt livsophold!»

Aldri såsnart hadde hun uttalt disse ord, før hun så et deilig palats stige op fra jorden midt på den åpne slette. Det var av det hviteste marmor, taket var av sølv og glasset i vinduene hadde de mest glimrende farver, purpurrøde, himmelblå, gyllenfarvede og lysegrønne. Når solens stråler spilte på dem, lignet de edelstener.

Merseda sprang inn i huset med barnlig glede. Der var bord, stoler, sofaer og store speil i gullrammer; men alle møblene var av metall, ikke noget treverk. Merseda kunde ikke bli trett av å betrakte sin herlighet.

«Å, om jeg hadde min bror her!» sa hun til sig selv, «så han kunde glede sig med mig.» Og hun sukket fordi hun var så alene.

Til slutt blev hun også sulten, men hun håpet at maten vilde komme likeså lett som alt det annet. Hun satte sig derfor i en sofa ved et bord og gned på stenen.

«Store ånd!» sa hun, «gi Merseda noget til føde.» Atter så hun en mørk tåke trenge sig inn i værelset som en fin røk og samle sig i hennes nærhet til en sky. Hun hørte det klinge på bordet, og snart så hun en hel haug med gullmynter. Merseda blev først mismodig; hun hadde håpet å se de deiligste retter, og hun var sulten. Men hun forstod snart at bergets ånd ikke kunde gi andre gaver enn metaller.

Hun vandret da ut med sine gullpenger til nærmeste by, kjøpte mat og leiet tjenere; av dem var der nok å få for gull.

Merseda innrettet nu sitt palats på det aller skjønneste. Omkring det anla hun en stor, deilig have. Aldri så man noget sted yndigere og frodigere blomster og frukter enn i hennes have. Solen sendte dem sine mildeste stråler, og ildens ånd befalte sine tjenere å opvarme jordbunnen med de luneste damper. Merseda var tilfreds og lykkelig en tid; men snart begynte hun å kjede sig. Alt kom til henne som av sig selv, og hun hadde intet å bestille. Palatset syntes henne ikke lenger så vakkert, og hun blev trett av å se på all stasen. Som hun en dag satt i haven og så på sin prektige bolig, falt det henne inn å se på den gjennem solens speil. Hun tok det frem av barmen hvor det alltid lå, og holdt det for øiet. Men hvor lite og usselt det prektige palatset så ut gjennem det! Det var som om hun skulde sett det gjennem en omvendt kikkert; all glans var forsvunnet. Det lignet gråsten.

Merseda blev bedrøvet og blev lenge sittende i dype tanker. Da husket hun solens ord: «Den gaven vil ikke gjøre dig lykkelig!» Men så tenkte hun også på at solen hadde sagt: «Vær god og from, og min velsignelse skal følge dig.»

En lys tanke fløi gjennem Mersedas sjel. Hun sprang glad op og sa begeistret: «Ja, jeg vil gjøre vel med min rikdom! For da vil jeg også bli mere tilfreds, og solens velsignelse vil følge mig.» Hun gikk straks inn i palatset, oplivet av denne beslutning. Her samlet hun sine tjenere og befalte dem å opsøke alle fattige i de nærmeste byer og føre dem til henne.

De fattige kom i flokkevis til Mersedas dør, og det gledet henne å utdele sine gaver til disse som led nød. Men når hun undertiden betraktet dem i solens speil, så hun så megen misunnelse over en liten forskjell i gaven, så meget opdiktet fattigdom og løgn at hun blev bedrøvet. Nogen gode var der vel iblandt dem; men dem måtte Merseda som oftest søke lengst tilbake i flokken. Disse fikk de største gaver og blev bedt om å komme oftere. Merseda blev nu mere tilfreds, og palatset tok sig for hver dag vakrere ut når hun så på det gjennem solens speil. Men hun følte sig allikevel så alene og sørget over sin bror som ikke kom tilbake.

En dag satt hun i sin purpurklædning utenfor døren til sitt palats, og som sedvanlig omringet av en flokk fattige som hun utdelte gaver til. Langt borte fra de andre stod en ung mann med et solbrent ansikt. En gitar hang i et bånd om hans skulder, og da flokken fjernet sig, kom han frem og spurte om han kunde få synge for den skjønne dame. Merseda takket ham. Så tok da sangeren sin gitar og slo på dens strenger forspillet til en melodi.

Merseda blev underlig beveget ved disse toner; det var noget så hjemlig og kjent ved dem at hun fikk tårer i øinene. Hun så i tankene den lille hytten hvor hun hadde bodd sine gladeste barndomsdager, og hvor hennes brors vakre stemme så ofte hadde gledet henne. Men ennu sterkere blev hennes bevegelse da sangeren begynte å synge følgende vers til hennes yndlingsmelodi:

«Der lå en hytte ved havets bredd

på ensomt sted.

Derinne var armod, men huslig fred.

Men lykken vender sig ofte om.

Der levde to søsken og blomstret frem

i fattig hjem.

Men armod trykket ei hårdt på dem.

Ti lykken den vender sig ofte om.

Men skogens fugler de hilste glad

hvert vårens blad.

Glade de om vintren ved arnen satt.

Men lykken den vender sig ofte om.

Forbi er nu barndommens blide ro.

Det lave bo

forener ei lenger de søsken to.

Ti lykken den vender sig ofte om.

Den broder drog ut over store vann

til fremmed land.

Men skibbrudden slengtes han op på strand.

Ti lykken den vender sig ofte om.

Han vanket fremmed den dag så lang

sin tunge gang.

Og alt hvad han eide, det var hans sang.

Men lykken den vender sig ofte om.

Med sangen han frelstes fra hungersnød

og tjente sitt brød.

Man lyttet så gjerne når sangen lød

om lykken som vender sig ofte om.

Så lærte han gitarens strenger å slå.

De piker så

med smil trubaduren for døren stå.

Men lykken den vender sig ofte om.

Han vandret lenge fra sted til sted

med trette fjed

og stundet hjem til sitt fødested.

Men lykken den vender sig ofte om.

Hans ansikt blev furet og brunt hans kinn

av vær og vind.

Men trofast og kjærlig forblev hans sinn;

skjønt lykken den vender sig ofte om.

Hans søster hun hviler på dun så bløt

i rikdoms skjød.

For broderen ofte tårene fløt.

Men lykken den vender sig ofte om.

Nu eier hun gull for hvert fattig strå

hun hvilte på.

Og alt hvad hun ønsker, det kan hun få.

Men lykken den vender sig ofte om.

Dog gullet har ei gjort den fromme stolt,

ei hjertet koldt.

Og barndommens minner har hun beholdt,

skjønt lykken den vendte sig ofte om.

Så vend da, Merseda ditt blikk kun hen

til sangeren!

Du eier på jorden ei bedre venn,

om lykken enn vender sig ofte om.»

*

Merseda hadde tørret sine tårer og betraktet sangeren gjennem solens speil. Hun så hans mørke utseende forvandles til hennes brors kjære, kjente trekk. Hun så ham som han var i deres glade ungdom, og med den inderligste glede så hun at hans hjerte var edelt og kjærlig.

Hun kunde næsten ikke vente til sangen var endt; hun omfavnet sin bror og kysset hans solbrente kinn, og de var glade og lykkelige som i sine barndomsdager når broren kom hjem fra de lange reiser.

Nu levde de to søsken igjen sammen i det skjønne palats, og nu først var Merseda riktig glad i all sin rikdom og prakt når hun kunde dele den med sin bror.

De satt om aftenen sammen i den skyggefulde have, og Merseda fortalte broren om sin vidunderlige vandring på havets bunn og om reisen til jordens skjulte ildsteder. Hun fortalte også om de gaver hun hadde fått, og sa: «Solens gave var den beste. Ved den lærte jeg å kjenne praktens usselhet ved å se den i dens rette lys, og ved den har jeg sett hvor god du er og hvor mange det er som er falske.»

«Ja,» sa hennes bror, «du har sikkert rett. Men rikdommens gaver er heller ikke å forakte når man bare vet å bruke dem riktig.»»

*

Mariane: «Takk, mor! Dette var virkelig et vakkert eventyr. Hvor gjerne jeg vilde besøke Merseda; det er visst så deilig hos henne, og hun er selv så from og god.»

Alvilde: «Jeg kan så godt tenke mig hvor glad hun måtte bli da hun kjente sin bror. Jeg er bestandig så glad hver juleaften når min bror kommer hjem fra skolen i byen.»

Fru Lind: «Ja, barn, det er vakkert når søsken elsker hverandre. Merseda hadde også stor grunn til å være glad når hun tenkte på all den nød hun lindret. For henne var det jo lett. Hun fikk sine skatter på en lett måte. Men hadde hun vært hård og egenkjærlig, så hadde hun kanskje allikevel glemt de fattige og bare øket sin prakt. Uformuende folk har ikke så lett for å hjelpe andre; men noget kan de da gjøre, om ikke med penger, så ved flid og arbeide, eller ialfall ved sin medlidenhet og deltagelse.

Men se strømpene er jo snart ferdige! Imorgen skal jeg slutte dem for dere, og så skal dere få den glede å bære dem bort til de fattige barnene vi var hos. Moren er nu oppe igjen.»

Småpikene gledet sig inderlig ved dette sitt første godgjørenhetsarbeide. Nogen dager efter gikk de med gamle Karen bort til den fattige familie, som blev meget behagelig overrasket ved foræringen. Den minste lille piken vilde ikke slippe sine strømper, men lot dem forestille et lite barn som hun skulde få til å sove. Men moren bad Gud velsigne de snilde småpikene. Og det lot til at hennes bønn blev hørt; for fru Linds elever avla mere og mere sine små feil. Enighet og munterhet hersket på Ekelund, og da de fremmede småpiker var reist hjem i påsken, betrodde Mariane sin mor at hun lengtet efter dem.

Innhold

FØRSTE AFTEN

ANNEN AFTEN

TREDJE AFTEN

FJERDE AFTEN

FEMTE AFTEN

SJETTE AFTEN

SYVENDE AFTEN

ÅTTENDE AFTEN

NIENDE AFTEN

TIENDE AFTEN

ELLEVTE AFTEN

TOLVTE AFTEN

TRETTENDE AFTEN

FJORTENDE AFTEN

FEMTENDE AFTEN