FRA VÅR TIL HØST

Nils Collett Vogt

Nasjonalbiblioteket

Oslo 2014

Nils Collett Vogt: Fra Vår til Høst

Epub fra Nasjonalbiblioteket, basert på utgave fra 1894, Olaf Norlis Forlag.

Omslag og layout revidert av Lars Næsheim.

FRA VÅR TIL HØST.

DIGTE

AV

NILS COLLETT VOGT.

KRISTIANIA.

OLAF NORLIS FORLAG.

1894.

NIKOLAI OLSENS BOGTRYKKERI.

u gyver det koldt derhjemme,

og over det blege Land

går gysende Dagen sammen

med Natten bag Fjeldets Rand.

Selv har jeg så længe siddet

i Sygdom og Vinterdøs

med Isbælte spændt om Hjertet, —

å Gud, hvor jeg ofte frøs.

Derude i Sol og Frihed

slog Våren sin Fane ud,

og vågnende Stemmer råbte

til Ære for Livets Gud.

Forbi mig i ranke Rækker

drog lys-svøbt de unges Tog, —

jeg ønsked, jeg bare vidste

den mørkeste Skammekrog.

Men tro mig, der er dog ingen,

som Fuglenes Røst forstår

mod ham, der sad indefrosset

og veired den første Vår.

Jeg ved det jo, jeg, som vågned

i Soldagen stærk og hel

og kjendte, hvor Isen drypped

som Tårer på takfyldt Sjæl:

Hvad er det, som saltfriskt stiger

og gynger så bølge-blåt? —

Naturligvis var det Havet,

jeg vidste det også godt.

Det synger så høit om Lykke,

til Hjertet slår stort og ømt —

at Verden dog var så deilig,

det havde jeg aldrig drømt.

Og se! — Hvad jeg længst har levet,

fik Smil og renere Skin,

det nye tog Sprang og svimled

i vovsomme Drømme ind.

En syngende, ukjendt Stemme

i alt det levendes Kor ...

jeg bøied mig ned og kyssed

med Andagt den våde Jord.

Er Vinteren kold, og ribber

den Livet for Blomst og Blad,

så er dog til Gjengjæld Våren

Fornyelsens Sjælebad.

Kom Syndere, Synderinder,

jeg tager jer i min Favn

Og nævner jer høit i Dagen

ved Broder- og Søsternavn! —

Selv hun, som på Gaden slænger

og gi’r sig til Hvermand hen,

hun har dog sin blanke Himmel,

hun har dog sin „bedste Ven".

Kanhænde hun frydfuldt gribes

af nyfødte Længslers Magt,

da stiger hun ren til Himlen

i Drømmenes hvide Dragt.

Den fineste, pletfri Dame,

der ser hende stolt forbi,

har aldrig kjendt større Lykke

end den, som hun jubler i. —

Hvad nu? — Jeg synes, der ånder

på Luften så blyg en Vår . . .

Jeg stirrer tilveirs, hvor Skyer

i lyse Anelser går.

Mod Nord går de lyse Skyer,

mod Nord, der jeg har mit Hjem,

jeg følger dem, til de svinder

og endnu længere frem.

Og der er så mange, mange,

som hilser mig mildt idag, —

å, kunde jeg bare bringe

lidt Vårsang til Vederlag:

Hvert Hjerte, som Døden plyndred

og krænked med Voldsmands Hånd,

jeg trykker det til mit Hjerte

og varmer det ved min Ånd.

Jeg kysser de blege Øine,

til atter med Stråleglans

de åbnes i Glæde mod mig

og tænder min tørste Sans.

— På Reise! — O, gode Herre,

vort Liv er blot altfor rigt,

jeg står her på Monte Pincio

og mumler mit sidste Digt.

Januar 1894.

I.

ågner som en nyfødt Gud,

stormer glad i Dagen ud,

ud i Dagens Sol som skinner

ung på mine gamle Minder.

Atter er en Dag mig født,

alt det gamle minde dødt,

atter spænder det i Blodet,

jager, tumler, svulmer Modet.

Ja, du svulmer i mit Blod,

jager i mit vilde Mod,

stryger lysblid gjennem Sindet,

gløder elskovsvarm på Kindet.

Jeg er Dagens unge Gud,

født på første Strålebud,

og nu hvælver jeg mit Rige

over dig, du tause Pige!

Endnu risler sødt en Drøm

gjennem Blodets sagte Strøm,

endnu rødmer Drømmens Lue

dine Kinders fine Bue.

Se, da lister Dagens Skin

hvidt og åndeagtigt ind,

kysser Smilets Drøm om Munden

ømt og blødt i Gjensynsstunden.

Det er jeg, din egen Ven,

som nu hilser dig igjen,

det er mine Tankers ømme

Fryd, der løfter dig af Drømme.

Hele Dagen vælter ind

i dit rosenrøde Sind,

til du soldøbt slår dit Øie

op mod Lyset i det Høie.

Og du tændes af en vild,

af en oprørsk Guddomsild

og det er, som Livets Flamme

sprænge vil dit Væsens Ramme.

Ja, o ja, som om du selv

var et strålemægtigt Væld

og i Dagens hvide Rige

suste ind, o glade Pige:

Ind i Morgensolens Glans,

ind i Dagens Stråledans,

til vi i vor Elskovs Vælde

luer over alle Fjelde.

Det er med mig som med den glade Morgen,

der løfter sig af klamme Nattetåger

og hvælver Himmel over nye Verdner, —

det er med mig som med den glade Morgen;

thi hvad der i min Sjæl lå tågebundet

af syge Minders Kval, af feige Tanker,

af kvalmt og råddent, som jeg kjærlig pleied,

å, det er luftet ud af Sjælens Tempel

og skyllet langt til Havs på varme Bølger,

der sprang af Smil og lykkelyse Timer.

Nu står jeg atter ren og klar og fri;

thi Kjærligheden er et Bad i Våren.

Og som den unge, guldblå Sommermorgen

har Sjælen løftet sig af Fortidståger

og hvælvet Himmel over skjære Minder,

hvor du går smilende og våd af Duggen,

den Himlens skjønne, rige Nådegave,

og vinker mod mig, —

jeg kommer kjære, bedste Ven, jeg kommer!

I en Kjole himmelblå

så jeg dig i Drømme gå,

til du var og blev forsvunden

lig et Syn i Morgenstunden.

Og du gik, min Hjertenskjær,

under blomsterhvide Trær,

mens den unge, solberuste

Vårdag bruste, bruste, bruste.

Hvide Blomster, hvor du så,

hvide Blomster mod det blå,

hvide Blomster, — om du kunde

kysse deres røde Munde, —

Og i Vårens unge Navn

ta’ dem jubel-vild i Favn,

hele Dagen synge, tralle,

drikke Duften af dem alle!

Var du ikke selv måske

Blomst på Livets rige Træ

i den første, blege Rødme,

i den første, fulde Sødme?

Selv en Blomst på Livets Træ,

Livets evig-unge Træ, —

å, du kjendte, der var Varme

mellem dine hvide Arme!

Under blomstersnedde Trær

gik du høi og slank og skjær,

Dagen bruste, Solen skinned,

Vårens Fugle sang i Sindet.

Sindet sødmefyldt og ungt

og dog bristefærdig tungt,

tungt af Drømme, der i Trængsel

svulmer sygnende af Længsel, —

lig en livsenstørstig Knop,

når den slår sit Øie op

og i Vårens unge Glæde

foldes ud for Sol og Væde.

Snart i Sorg og snart i Smil,

snart i Jubel, snart i Tvil,

men i Vemod, når dit bløde

Blik mig kjærligt slår i Møde.

Og jeg går fra Sted til Sted

uden Ro og uden Fred,

snakker med dig, skal du vide,

som du vandred ved min Side. —

Spørr mig jo engang iblandt,

om det virkelig er sandt, —

da, min Elskte, er det, som jeg

føler dine Tanker om mig.

Men den Blomst, som nys jeg brød,

kysser jeg taknemlig — blød,

ser i stille Andagt på den,

la’r den falde, nær ved Gråden.

Disse elskovssøde Breve

disse røde, små Billetter,

o, jeg læser dem om Dagen

og i alle lyse Nætter!

Og det er, som om de åbner

nye Syner, nye Vidder,

som jeg solberuset styrter

ind i Vår og Fuglekvidder.

For en Lykke, for en Lykke! —

Nei, jeg kan det ikke bære,

og jeg vandrer ud i Natten

med en takfyldt Sjæl, du kjære! —

For en Lykke, for en Lykke! —

Nei, jeg kan det ikke fatte,

og jeg synker taus og ensom

over alle mine Skatte.

Om der var en Gud i Himlen,

ja, på Knæ jeg vilde falde,

takke ham og alle Mennesker,

takke alle, alle, alle!

Og jeg takker dem jo alle,

Guder, Mennesker, små og store,

takker dem for at de lever,

og hvad godt de ellers gjorde.

Havet, — o, jeg elsker Havet! —

Og jeg ser det blåne, glitre,

hvide Seil i Fjærnet tone,

Fjelde stå i Fryd og sitre, —

til jeg i mit lyse Vanvid

raver hjem og glad betagen

smiler mod dem allesammen, —

og så atter ud i Dagen.

Nei, hvor Havet dog kan tindre! —

Tænk jeg vidste det slet ikke! —

Og det er, som hele Verden

ser på mig med blåe Blikke.

Se, nu synker Solen! — Stille

åbner Luften den milde

Favn for sin dyre Ven;

Skyggerne sænker sig lange,

Fuglene tier bange

for alle de Skyggemænd.

Og selv står du mildt betagen

og skuer mod Vest, hvor Dagen

gløder i sidste Stund,

da er det, som alt, der lever,

nattegysende bæver,

Blomster og Fugl i Lund.

Og som for et Pust af Døden,

der slår gjennem Aftenrøden

blegner den lyse Kvæld, —

det suser så træt i Løvet,

og du er så dybt bedrøvet,

som skulde du segne selv.

Ja, gid jeg som Kvælden blegned,

ja, gid jeg som Dagen segned

i rødmende Skyers Skin!

Jeg sygner i Nattefreden,

jeg længes mod Evigheden,

længes, længes derind!

Blonde Pige med de glade

Øine og de hvide Tænder,

du, som ler, når helst jeg gråter,

ved du vel, at jeg forbrænder!

Hvad, — det tror du heller ikke! —

Og du smiler med de hvide

Tænder, mens jeg vanvidsdrukken

raser om ved Nattetide.

Se, jeg tramper alle Blomster,

se, jeg stormer alle Fjelde,

skriger op mod Stjernehimlen:

Jeg er Herren i min Vælde!

Og der jeg i Morgensolens

Luer ned ad Bjerget stiger,

lyser det slig af mit Åsyn,

at selv Sæterjenten viger.

Men jeg nægter det jo ikke.

at jeg stundom Dagen efter

ligger Lig og nervesvækket

strider med de sidste Kræfter.

Jeg har sværmet, jeg har sviret,

levet Livet i Ekstremer,

jeg er skyet af al Verden

og kun hædret blandt Bohêmer.

Og hvad nytter det, jeg siger.

at jeg er en Gud på Jorden,

at min Trods er skjøn som Stormen,

når dens Vrede pisker Fjorden!

Og hvad nytter det, jeg siger,

at jeg er af god Familie,

og at jeg ved Himlens Nåde

endnu hærde kan min Vilje!

Hver Skandale, længst jeg gjorde,

hver en Krone længst jeg skylder, —

å, det er, som alle Tanker

vri’r sig i et Ormemylder!

Schmerzenreiche, himmelbårne,

nåderige, jomfruvene,

o, Madonna, se, jeg knæler

i dit Åsyns Glans, du rene!

Jeg har sværmet, jeg har sviret,

og nu er det, som jeg briste

må i Hjertegråd og hulke

Livet ud, det sidste, sidste!

Og dog er det sødt at synde,

når Tilgivelse man henter,

for jeg er jo, som du fatter

en af dine Dekadenter.

Og jeg knæler ned og folder

mine småe, hvide Hænder, —

op med Døren, op med Døren,

og hun ler med sine Tænder.

Det unge, brusende Forår

er efter al Dagens Larm

træt sunket i Skyggers Vemod

betaget og rød og varm.

En eneste Stjerne funkler

med flakkende, fredløst Skin

og lyser dog stor og hellig

som Håb i et drømfuldt Sind.

Jeg tænker på fjærne Tider,

på en, hvem jeg længst holdt a’ —

mon tro, om hun endnu mindes,

mon tro, hun er skjøn som da?

Å Herre min Gud, hvor Tiden

dog underlig lydløst går,

og nu er der Vår i Luften,

ja, nu er det atter Vår!

Du mindes fra fordums Tider

så blege, dådløse Dage,

der døende sank i Natten

og vendte blege tilbage.

Men også søvntunge Nætter,

når hed, med blussende Kinder

du vågned i Duft af Roser

og søde, flygtende Minder.

Det var, som hvisked der Stemmer,

som banked det på din Rude, —

du stirred i Sommernatten,

som drømte vågen derude:

O, tag mig, I lyse Nætter,

o, tag mig, før Dagen kommer

og bær mig mod ukjendt Rædsel

og høitidsyngende Sommer!

Og jeg så dig atter gå

høi og slank og himmelblå,

og da var du, skjønne Kvinde,

hele Verdens Herskerinde.

I dit Åsyn blegt og stolt

speided Blikket dristigt, koldt,

elskovsfulde, trodsig — røde

så jeg dine Læber gløde.

Og de kruste sig bevidst,

ikke tamt og blygt som sidst,

og de svulmed: Kom min Slave,

hvem jeg skjænked Livets Gave!

Og da glimtede dit Blik,

glimted grusomt, der du gik,

mens dit gyldne Hår skjød Flammer

mellem hvide Birkestammer.

Spark mig med de småe Fødder,

bid mig med de hvide Tænder,

myrd min Dyd, om du det nænner,

skjønt dens Liv har dybe Rødder.

Se, jeg bar den bleg, men fattet

gjennem Fristelsernes Luer,

kjæmpende med Frøkner, Fruer,

til jeg selv var ganske mattet.

Joseph var mit Speil i Striden,

Joseph var mit Lys i Natten,

når jeg ruged over Skatten,

Joseph var det altid siden.

Syn mig heller mine Pligter:

lad mig sværme, nynne, sukke,

Tårer fælde, Blomster plukke,

som det sømmer sig en Digter.

Lad mig vandre taus og ene

i de drømmefulde Skove

og for Guds Skyld ensom sove,

o, du Lasternes Hyæne!

Det var engang i de fjærne Tider,

der lig et vemodslørt Drømmeland

af Soldis løfter sig høit og vinker

så duftblåt i Horizontens Rand, —

da Solen skinned hver Stund på Dagen,

og Månen lyste i Natten ned, —

det var engang i de fjærne Tider,

at hun var Dagen og Natten med.

Jeg husker Dagenes hvide Følge,

den rene Himmel og Byen selv

i Klynger spredt langs den blanke Flade,

som døsed guldmat hver Sommerkvæld.

Jeg husker Nætternes lyse Høitid,

når Sjælen krøgtes i Gråd og Bøn, —

o, stolt Gulnare af Drømmelandet,

hvor var du sælsom og bleg og skjøn.

Om Sommerkvælden, når Søen døsed,

og Byen sagtelig sovned hen,

når Stjerner vågned, og Sindet rakte

sig længselsygt mod min egen Ven, —

da var der stundom en vårlys Kjole,

der strøg forbi lig en skyløs Drøm, —

jeg stod tilbage, men gjennem Hjertet

jog varm og brusende Blodets Strøm.

Å Gud, å Gud! — Og jeg sprang, jeg flygted

med hede Kinder og ydmygt Sind,

jeg flygted sanseløs ind i Skogen,

som stod og suste for Kvældens Vind.

Og ned jeg kasted mig vild af Smerte,

til over Skogbrynet Månen steg,

et gyldent Fredstegn i Sommernatten,

som våged drømmende taus og bleg.

Da kom du til mig. Dit Åsyn sværmed

i hellig Sorg som den lyse Nat,

der speiled varsomt og ømt dit Billed,

dit Drømmebilled, der sluktes brat.

* * *

Og der gik Dage, og der gik Nætter

i Tvil og sygnende Længsel hen:

jeg vanked fredløs i dybe Skoge.

men aldrig mødtes vi der igjen.

Og Solen skinned hver Stund på Dagen,

og Månen lyste i Natten ned. —

o, Sol og Måne og blanke Stjerner,

hvor er hun henne, min Kjærlighed!

* * *

Men når jeg siden i Dagens Klarhed

dit Åsyn mødte, da veg jeg sky,

jeg sprang, jeg flygted, til Hjertet svulmed

i høi Foragt for den lille By, —

den lille By med sin ene Gade,

som lå og kogte i Sommersol,

hvor Græsset grodde i Fred og Frihed,

hvor Hunde dovned, og Haner gol.

Hvem fatted vel mine Dages Kummer,

hvem fatted vel mine Nætters Savn,

den Sorgens Ynde, den stille Høihed,

som bar dit Væsen og gav dig Navn? —

Dog hvad var Verden, den store Verden,

hvor tidt den fristed min unge Trang,

hvad var den vel, når du sorgfuld vandred

din tause, ensomme Drømmegang!

Ja, om jeg stod som en Gud på Bjerget

og skued ind i dens Herlighed,

jeg vilde længes, jeg vilde længes

at synke for dine Fødder ned.

O, stolt Gulnare! — Du skjænked aldrig

din Pages Ydmyghed Smilets Løn,

men jeg har hulket for dig i Nætter

og knælet rådløs i Gråd og Bøn.

Ak, mens jeg ødet har mit bedste Eie

på dunkle Stier og på vilde Veie,

så har i Ly af rene Dages Stilhed,

af lyse Nætters drømmefulde Mildhed,

dit Væsens Blomst skudt farvefine Blade,

så har du samlet, har du øget, værnet

og våget kjærligt om dig selv, du glade,

til du en Morgenstund i Mai stod færdig

og rakte Armene mod Livet, Livet.

Og jeg brød Blomsten. Men i Smerte kjender

jeg mig så ydmyg, ja, så fattig, liden,

som når i Vårrus alle Kræfter trænges,

i Vårrus mødes, brydes, væltes, sprænges

og bruser Livets Høisang over Jorden.

Da kaster jeg mig hjertesyg i Græsset,

da glitrer Livets Rigdom gjennem Tåren,

da ønsker jeg, jeg var et Fnug i Luften,

et Fnug, der suste nyfødt ind i Våren.

Men du kan tro, den Tid var ung,

da Livet som en nyfødt Sang,

der svulmer blyg og drømmetung,

steg af min hede Trang!

Jeg vandred om, snart bleg, snart yr

og lytted til dets Eventyr,

dets første; thi min egen Ven,

der var jo fler igjen.

En Solskinstråle i mit Sind,

ja, da var hele Verden min,

jeg kunde trykket den i Smil

og Ømhed til mig ind,

da bølged alle Fjelde blå,

da flammed alle Blomster små,

til Dagen sank så rød, så rød, —

o gid, jeg da var død!

Der lyste Fred på Mark og Eng,

og Fjeldet drømmeslørtes mildt,

så redte Sommernatten stilt

sin lyseblåe Himmelseng.

Der sovned alle Blomster små,

hver Fugl, hvert Kræ, selv mindste Strå,

men da var ikke Verden min;

jeg var et ensomt Sind.

Jeg var et ensomt Menneskesind,

som længted, længted mod at nå

i Evighedens Lykke ind,

i Nattens endeløse Blå.

Jeg rakte mine Arme ud

og sank i Gråd: O Gud, o Gud,

hvem er jeg, o, hvem er jeg vel?

Jeg ved det ikke selv.

Det er Sommerkvæld som da,

Duft af Blomster langveis fra, —

Gud, jeg synes undertiden,

at det er så længe siden.

Og der slår et lummert Drag

gjennem Løvets tunge Tag,

og det suser: Kjære, vene,

hvorfor går du her alene?

Jeg går i de zarteste Vårlængslers Følge.

Og se, hvor jeg går,

der risler det Vande, der lysner det Buske,

som regntunge står.

Jeg går i en Verden af vågnende Kvad,

en anende Verden, der lytter i Halvdrømme,

å, så glad.

Min Sjæl er et ny-

sprunget Blad.

Min Sjæl er som Busken, der regntung har bøiet

sig ydmygt mod Jord,

min Sjæl er som Dråben, der blinker i Øiet

taknemmelig — stor,

der speiler sig Buske, der speiler sig Trær,

men lysere, skjærere, speiler sig finere,

end de er.

Der speiler du dig,

min Hjertenskjær!

Du speiler dit Billed og smiler vemodigt

min Hjertenskjær

og mindes forundret vor Kjærligheds Vinter,

der synes så nær.

Det funkler som Tårer af Blomsternes Blik,

det suser i Luften: En rislende, mumlende,

øm Musik.

Snart springer du ud

som min Brud.

Å ja, jeg er glad, jeg er gjenfødt som Fuglen,

der pipper bag Blad,

og gjennem min Sjæl går en anende Verden

af Drømme og Kvad.

Å ja, jeg er glad! — Hvad jeg elskede før,

det smiler mig til bag et skjælvende, bølgende

Tåreslør.

Min Vinter er fjærn.

min Vår er nær.

Jeg gjemmer en undersød Drøm i mit Hjerte,

og ingen ved det.

Der er ingen, som ved, at det svulmer herinde

lig Søen, den blå, for Sommerens Vinde,

ingen.

Hver Morgenstund vågner jeg under dens tindrende

Solstrålehvælv,

hver Aftenstund synker min Sjæl i dens stjerneskin-

sitrende Elv,

og ingen ved det!

Jeg må le, jeg må le,

for det er dog for latterligt, at det er jeg,

jeg, som går her,

smilende, nynnende, syngende, favnende

Buske og Trær,

at det er jeg, —

der bruser Vår i mit gamle Sind,

og jeg er din og tænk du er min,

min!

Og Blomsterne dufter og dufter dog ikke,

og Sommeren bruser og bruser dog ikke, —

det dufter, det skinner,

og Svalerne jager med Solguld på Vingerne

ind i vore Minder.

Vore Minder, vore Minder,

de lister som Drømme om Sommerkvældene,

ruller mig med sig som Sneskred fra Fjeldene,

svimler mig ind i en sanseløs Lykke.

Jeg kan ikke sove, jeg kan ikke sove,

skjønt søvngjængeragtig jeg raver i Tågen

drukken af hende og dog ikke vågen.

Jeg lytter til Bækken og hører den ikke,

smiler til Blomsterne, sanser dem ikke,

stanser fortryllet og ved det slet ikke

og sanser dog alt, hver Blomst og hvert Strå,

Dagen den lyse og Himlen den blå,

hvælvet af Solstråler over min Lykke.

Og du smiler, du deilige, deilige!

Alt var dig, ja, alt var dig,

Dagens Jubel på min Vei,

Dagen, da den skyløs hælded,

Dagen, da den brast bag Fjeldet.

Å farvel, du lyse Dag,

som nu segner mat og svag,

Roser, Roser, Roser røde,

skal i Afskedsstunden gløde!

Jeg kan ikke sove,

skjønt Natten er inde,

jeg kan ikke sove, jeg

raver i Blinde.

Og om jeg end lukked

mit Øie til Hvile,

Så var det dog blot for i

Drømme at smile.

Så var det dog blot for

at åbne det atter

i skjælvende Glæde, i

syngende Latter.

Jeg kan ikke sove;

thi Elskte du våger

i Længslernes Vanvid, i

Drømmenes Tåger.

Du er overalt som

den Gud i det høie,

i Dagen, i Natten, der

tynger mit Øie.

Du er i min Søvn, i

hver Drøm, i hvert Minde, —

jeg knæler for dig, du min

Sjæls Herskerinde.

Hulkende synker jeg

for dine Fødder,

hulkende synker jeg —

Og jeg stormer ør og hed

ud i Sommernattens Fred,

vil den ganske Verden trykke

til mit Bryst i Gråd og Lykke.

Mod det gyldne Himmelskjær

luder drømmetunge Trær,

alle små Buske sover,

alle små Buske sover.

Blot en Stjerne bleg og stum

i det store Himmelrum,

blot én Stjerne, blot én Stjerne

i det natteblåe fjærne!

Og det var en Juninat fredfuld og stille,

en Nat, der i blød og dog halvvågen Slummer

ømt syntes at dølge et Savn og en Kummer.

Men som de i Natten var tændte til Høitid,

til Høitid og Fest stod Kastaniernes hvide,

de brændende Blomsterlys Side ved Side.

Her havde jeg vugget de skjæreste Drømme,

så sommernatsgyldne, her havde jeg plukket

de blegeste Blomster og sværmet og sukket.

Og alt hvad mit Liv havde lykketørst suget

af Nætternes Elskov, nu lå det som presset

i glødende Duft under Løvet og Græsset.

O, kunde jeg blot, ja, da vilde jeg slide

mig løs af mit Liv og i kvalmende Lede

til Jorden mig kaste og knæle og bede!

I Duft under Buske og Blomster og Blade

lå Minder og gløded, og Blomster og Buske

stod tause, som kunde de ingenting huske.

Slet ingenting huske! — Da strøg gjennem Natten

et Ildpust. Det fødtes af Nætternes Hede,

af Elskov og Minder og kvalmende Lede.

Og Træerne, Buskerne, Bladene sitred,

og Blomsterne bøied sig sammen i Smerte

og skjalv som mit eget ømt-skjælvende Hjerte.

II.

Capri 93.

Ved Solopgang.

er ånder Sol på Golfens dybe Blå,

og lystændt over Sø og Fjelde truer

den unge Dag i Øst, hvor Tågen lå

og endnu tegner sine dunkle Buer.

Der rødmer Sol på Golfens dybe Blå,

og snart vil Dagen øde sine Luer

i Seirens Overmod, når hed den hvælver

sin Himmel, der af Ungdoms Lyskraft skjælver.

Og som et Hav, når krust af Morg’nens Vind

det løfter sig i Dagens Sol og skinner

al Livsens Lykke, svulmer høit mit Sind.

Og på dets Bølger stryger Syner, Minder

lig hvide Seil i Evigheden ind, —

Jeg hilser dem i Drømme, til de svinder,

og der er altid nye Seil, som følger

på Sindets glade, sommervarme Bølger.

Italien, du som Juninattens Slør

nu kaster leende, så Tågen letter

og flyr til Havs, dig har jeg skuet før

og stundet mod i mange lyse Nætter, —

ja, al den Skjønhed, hvormed ung og ør

du nu i Morg’nens Rus mit Øie mætter,

og al den Fjærnets Duft, du endnu dølged,

har om min Ungdoms Helte strålet, bølget.

Det var mig, som min Ungdoms Helte stod

i Glansen af din Sol og Fortids Ælde

med Tidens Vande skumknust’ for sin Fod

og raged op af dem, som vilde Fjelde, —

da var det tidt, som Byrons, Shelleys Mod

jeg kjendte frigjort gjennem Sjælen vælde

og sprang langs Stranden hed og livsberuset

og mumled deres Vers i Bølgesuset.

Den stolte Pair af England, — o, hvem kjender

og fatter ei den syge Kval, han led,

den stumme Trods, som egen Afmagt tænder,

der store Kræfter raser uden Fred!

Det var, som om han tidt med bundne Hænder

i selve Livets Lænker rev og sled, —

å, hvor det da gav Fred sig selv at døde

og lægge Sjælens dunkle Guddom øde.

En stolt Titan! Og der han ensom brød

sig Lys og Vei, af Tidskrapylet truet,

i Kval fortæret af sin egen Glød,

som andre Sjæle brændte, varmed, lued,

der tændtes Frihedsbauner og der lød

et Skrig, som reiste dem, der lå forkuet,

et Lidenskabens Skrig, der slog som Flammer

igjennem Reaktionens „Cant" og Jammer.

Hvad Under derfor, at det var hans Lyst

de salte Bølgers hvide Trods at kløve

i Sol, i Storm ved Adrias høie Kyst! —

Ah, det var Frimands glade Dåd at øve,

når Boblen lig på Havets nøgne Bryst

han skreg dem til og bad dem Kræfter prøve,

og det var Livets bedste Liv at mætte

sit Gudemod i deres blinde Trætte.

Men Havet elsked Shelley: Menneske halvt

og halvt en Ånd, som ei på Jord var hjemme,

Cor Cordium, alle Hjerters Hjerter kaldt,

fordi hans „Ånd“ ei kunde Mennesket glemme,

fordi han i sin Godhed favned alt,

det hele Verdensrum og gav det Stemme,

til Havet tog ham, milde Vestenvinde

bar over Land hans vemod-store Minde.

Se, disse to, som Drømmens Barneleg

alt tidlig ildned bag min klare Pande,

som var i Stormens Røster, når den steg,

i Bølgens Længselsbrus mod fjærne Strande,

når Dagen segned døende og bleg, —

dem har jeg fulgt til disse Solens Lande,

hvor Livet kjøler sine røde Luer

i Elskov under hvide Tempelbuer. —

Den samme Sol, som høi og mægtig slår

sin Himmel over fortidstore Minder,

hvis Skygger slører Tusener af År,

det er den samme Sol, som livsvarm skinner,

som modner Kjærlighedens stærke Vår

og i en ildfuld Time Børn til Kvinder,

en Vår, der i sin Magt og Rigdoms Fylde

hver Skranke vilde sorgløst overskylle.

Og om end Livet brænder hastig ned,

så er det som en Dag i Sydens Gløden

og blussende af Farvers Herlighed.

Brat flammer Dagens Ild i Aftenrøden,

der varm og gylden stråler Mindets Fred

og slukkes som et Livsens Blaf i Døden,

til Natten sine Stjernefakler tænder,

der store, stærke, elskovsfulde brænder.

Og i den dybe Nat til dæmpet Klang

af Mandolinen stiger Sang fra Jorden

mod Stjernerne, der vandrende sin Gang

ømt sitrer som i Angst for Dagens Vorden.

Hvor rig er Natten, Dagen høi og lang,

og Døden fjærn som Vintrens Liv i Norden, —

der stiger Sang, til Solens Guldblik skotter,

og Guder leger i de blåe Grotter.

Ja, her hvor Livet, ikke Drømme, gror

og af sin egen Sjønhed gjennemglødes

i Skaberlængsel, hvor et vovsomt Ord

af Handlingsmod og blanke Øine mødes, —

det er, som kunde der af denne Jord

end Undre gå, end nye Verdner fødes,

af denne Jord, hvor over Nattens Syner

den Dag i Dag Mazzinis Ildånd lyner.

De ved det ikke, men de går igjen

i Dagens Liv og styrker, truer, maner

Cavour, Mazzini, Samlingstidens Mænd.

De suser gjennem Sindene som Faner,

og selv Banditten, Stakkar, Mørkets Ven,

som aldrig drømte, hvem han har til Aner,

han tar ved Garibaldis Navn til Hatten

og ser det lysne over Fremtidsnatten. —

— Og kommer du fra Fortids-tågers Grå

med Sorg i Hjertet, gammelt Nag i Sindet, —

o, høit du løftes da i Dagens Blå

og synker ren og varm og gjennemskinnet,

til alt, som sygt og tungt på Sjælen lå,

af lyse Guder leges ud af Mindet,

og født påny du Mørkets Trængsler glemmer

for Lysets, Livets evigunge Stemmer.

Thi det er Livet, Livet, som er alt,

ei Dødens tomme, natteklamme Øde.

Hvad er vel Døden? Dø kan hver en Pjalt,

hver Dreng, som stunder mod sit eget Møde.

Nei, Livet er det! Hvor dets Stråler faldt,

der sprænger Blomster Mulden om de døde, —

kom, lad os favne det med hede Kinder,

kom, lad os kranse det med røde Minder.

Og ikke sandt: At være rigtig til,

det er af Branden i sit eget Indre

at mætte Strålerne i Livets Spil.

Og ingen ved, hvor deiligt de kan tindre

som han, der sløste med sin Livsdags Ild

og nu blot kan fortvile og erindre:

ei glitrer Solens Skin så varmt om Våren

som Livets spildte Rigdom gjennem Tåren.

For Livets Frihed! — Og i Hjemmets Tvang,

i Skolens Kval det var min vilde Glæde

at rase ud i Skog, i Mark, i Vang

og mumle: Frihed, Frihed! — snart i Vrede

og snart i Fryd, til alle Fugle sang

og Hjertet kvidred som et Lærkerede,

til hele Våren spilled, stormfødt mod mig

og råbte syngende, at den forstod mig. —

— Det er mig atter født en deilig Dag,

og over Golfens Dyb den solfuld strømmer,

mens Capris, Ischias blå Archipelag

end mindetungt i Nattedisen drømmer, —

å Gud, det er, som i hvert Åndedrag

jeg hele Morg’nens Væld af Jubel tømmer, —

kom til mit Bryst, i fjærne, nære Venner

og tag den Hilsen, som mit Hjerte brænder!

De kjæmper ikke —

De kjæmper ikke længer ved vor Side,

de høie Guder, der i Slægtens Morgen

steg af dens Trang mod Frihed, Skjønhed, Visdom.

De vandrer ikke blandt os; og de blegned,

da Syndens Lære slog de trætte Mennesker

med Anger, Frygt og syge, feige Tanker,

og Døden første Gang kom ind i Verden.

Nu sidder den på Lur bag hver en Time

og spiller som en Slanges troldske Øie,

der spotfuldt våger på sit sikre Bytte, —

og al Naturen vånder sig i Smærte,

og gjennem Skogen sukker det om Kvælden:

Den store Pan er død...

Men endnu lever han den mystisk — blege,

forrådte Skikkelse fra Galilæa;

og hvor han Hånden strækker ud, der mattes

det seiersikre Smil, der brister Trodsen,

og Mennesket søger ræd og sky som Krybet

de klamme Skygger, hvor ei Sol tør skinne.

Guder og Mennesker.

Af det blåe Middelhav

stiger Solen ung og gylden,

og de friske, kolde Bølger

neier dybt for Majestæten.

Lyset spænder sine Buer,

Jorden løfter sig og skinner,

Havet blåner, Himlen blåner,

til de blånende går sammen.

Og de friske, kolde Bølger

svulmer høit i dagvild Glæde,

og de hvirvler som i Vanvid

om de blege Klippers Vægge.

Og i deres Farvers Vanvid

styrter unge, hvide Guder,

og de ler, de ler mod Solen

med sin hedning-glade Latter.

Det er Helios, Dagens Konge,

Lysets, Livets Gud, der stiger,

og som nu i glansfuld Høihed

skuer ned på sine Lande. —

Disse Lande har den elsket,

fra de første Stråler tændte

Ild i Druer, Lys i Templer,

Guddomsglød i unge Hjerter.

Frie Mennesker, skjønne Mennesker!

Og de stormed gjennem Livet

blussende og vinløvkranste

i de høie Guders Følge.

Fauner lo, og Støtter smilte,

men det skjønne Menneske tålte

ikke Stråleglansens Almagt,

og det brast i Knæ for Korset.

Faldne er de skjønne Mennesker,

sunkne er de stolte Templer,

knuste deres Marmorstøtter,

kun de frie Guder lever.

Ja, de lever, og de favner

i de varme, dybe Grotter,

og de ler, de ler mod Himlen

med sin hedning-glade Latter.

For en Dag! Det toner, svinger

gjennem alle Lysets Sphærer,

koger duft-hedt under Løvet

hvor de kåde Fauner raver.

Luften gløder, Skyer smelter,

Stråler suser gjennem Rummet,

til det blir så sælsomt stille

i de dybe, dunkle Grotter.

Og det blir så sælsomt stille

under Lysets brudte Buer,

ingen Blomster vover ånde,

ingen Fugle vover synge.

Hvorfor flammer alle Skyer,

hvorfor flygter alle Guder,

hvorfor skilles Jord og Himmel

i et Blodbads mørke Rødme?

Frem i strenge Processioner

stiger Mænd i grove Kutter,

og de vidner tungt om Livet

og om Livets Gang mod Døden.

Og de løfter høit mod Lyset

Korsets Træ, der signet bærer

Verdenslammet, Dødens Herre,

naglefæstet, tornekronet.

Tornekronet er hans Pande,

naglefæstede hans Hænder,

og det blege Hoved luder,

som han bar al Verdens Smærte.

Hvorfor ringer gjennem Kvelden

fjærne, alvorsfulde Klokker:

Det er Helios, Dagens Konge,

Livets Gud, som nu går under.

I det blåe Middelhav

synker Solen tung og gylden,

og de kolde Bølger lukker

over Gravens røde Blomster. —

Ungdom, Skjønhed!

Hvor fri du vist kjender dig, kraftfulde, mørkeblå,

rullende Hav, som i Glansen deroppe

reiser de trodsige, skumfriske Toppe

og sprøiter mod Solen! —

Hvor fri du vist kjender dig! —

Selv står jeg høit på en Fjeldknaus og svinger

med Stokken og ønsker, jeg blot havde Vinger, —

å Gud, hvor det blåner, å Gud, hvor det blåner! —

Jeg stuper mig i dig, o Hav, til du lukker

din kjølige Favn, hvor jeg livstørstig dukker.

Tiderne skifter som drivende Skyer,

men Livet et evigt, og Kraften fornyer,

unge Hellenere stævner med løftede

Pander til Kampdagens ildnende Møde,

kjender i Blodet et Livsbegjær gløde,

som vilde det Flammer om Jorderig spænde. —

Pigebørn, Pigebørn, hvor er I henne? –

Se, jeg står høit på en Fjeldknaus og svinger

min Stok af den blændende Solgud beskinnet. —

Ungdom og Skjønhed! — Der strømmer i modige

Bølger et græker-blåt Hav gjennem Sindet.

Til Bakkanal!

Hvor de unge Druer gløder,

hvor det tunge Vinløv glinser,

hvor det glimtvis blinker, spiller

i dets løndomsfulde Mørke!

Spændte mellem Jord og Himmel

dirrer Solens stærke Stråler,

blanke Strengeleg, der toner

Himmelkongens glade Sange.

Det er Fest, Fest for den skjønne

Sol og for dens første Druer,

Bakkantinder og Bakkanter

feirer Dagen under Løvet.

Hvert Sekund, o, det skal tindre

som en Stråle, når den bryder

Nattens Mulm og glansfuld tænder

nye Syners Fremtidsrøde!

Hvert Sekund, o, det skal blusse

tungt af Glød og Sol som Vinen,

den, vi løfter høit mod Himlen

for et evigt Liv på Jorden! —

Og de ler, de uanstændig

frække, nøgne Bakkantinder,

og de sprøiter Druesaften

i de tørste Guders Munde.

Ild af Druer, Ild af Kvinder, —

ak, det risler gjennem Blodet

vanvidssygt og tænder Livets,

alle Livets bedste Drifter.

Det er Fest, Fest for den skjønne

Sol og for dens røde Druer:

Nu velan, lad Solen skinne

og lad Druesaften flomme!

Hvert Sekund, o, det skal feires

som den blanke Dag, vi fødtes,

drikkes livsfyldt ud til Bunden,

hvor det næste perler, blinker!

Dionysos, Dionysos! —

Og de danser ind i Dagen

til Musik af Solens Stråler

hede, kåde, hidsig-vilde.

Attråstillet synker Dagen,

farvemættet brister Lyset,

taus og dagtræt sovner Natten

uden Stjerner, uden Drømme.

Men i deres Hjerter spiller

Vanvids-ildens Flamme-tunger,

vri’r sig der i Smertens Vellyst,

vækkende hver Sans til Oprør.

Rases skal det ud i Natten,

hvines skal det ud i Natten,

stormes jublende til Døde

under Skin af tændte Fakler!

Og den store Pan skal blæse

Fløite i de dybe Skoge,

og den store Nat skal suse

vågen gjennem Skogens Kroner!

Det er Fest, og drukne flokkes

Bakkantinder og Bakkanter,

nøgne, ravende Mænader,

småe, springende Silener.

Og i Spidsen Dionysos,

Guden med den brede Nakke,

med den epheukranste Pande

og de vellystkruste Læber.

Og nu ler det om hans Læber,

Kraftens, Overmodets Latter,

og der glimter grusom Glæde

i de stærke, stolte Blikke:

Lad dem tone alle Fløiter,

lad dem røres alle Pauker

og lad alle Fakler svinges,

høit mod Guderne i Himlen! —

— Blege lyser deres Åsyn

i det vilde Skin, de kaster,

kun de sorte Øine tindrer,

kun de åbne Munde brænder.

Efter dem som Stormens Skygger

Håret, løst for Veir og Vinde, —

Evoe! — De jager, jager

over Bjerge, gjennem Skoge.

Jage, jage sig til Hvile,

rase, rase sig til Døde, —

blege lyser deres Åsyn,

åbne brænder deres Munde.

Dit er Riget!

Kan du tømme Livets gyldne

Skåler i den vilde Aften,

vågne mættet næste Morgen

som en Gud af Druesaften, —

le i Solens fulde Stråler,

la’ dem blanke overskylle

Sindets frie, klare Himmel

i sin Glans og i sin Fylde:

Synd da, Sjæl, med glade Øine,

lev, berus dig i din Vælde,

ran de røde Læbers Blomster,

før de falmer bort af Ælde!

Hvad du vil! Thi dit er Riget,

din er Magten, din er Retten,

det er Herrens Kald blandt Folket,

stærke Søn af Gudeætten!

Sid ikke. —

Sid ikke i Skyggen af kolde År

og våg over døde Minder,

spring ud, spring ud i den stærke Dag,

som luer af Mod, når den rinder.

Og hvis du er rig, da er Livet rigt,

da synger det dig imøde;

thi du er Livet; spring ud og lad

de døde begrave de døde.

Der sløses med Kræfter i Vårens Storm,

der favnes i unge Dage,

og vi er Guder, Guder på Jord,

der leende tramper de svage.

Vi kjender ei Had, vi kjender ei Nag,

ei Frygt eller dådløs Anger,

og Jorderig er vort skjønne Hjem

og Solen vor himmelske Sanger.

Vor himmelske Sanger, vi følger dig

til Sommer og fjærne Fester:

svingende Toner, der svulmer, dør

i Bruset af Livets Orkester.

Strålende Hav!

Strålende Hav, som nu vugger derude

i Ynde og Smil lig et Barn på sin Pude,

dovner i lysglade Drømme og smyger

dig frem mellem Klipperne, kysser og stryger

dem rene i Solen, til atter du vandrende

ind i din Evighed favner og speiler

Jorden og Solen, og Skyen, som seiler,

aldrig dit trofaste Åsyn forandrende;

tumler på Skøi med den længtende Skude,

lader de leende Lysbølger spille

ind i dit guldblå Dyb, om de vilde, —

strålende Barn som leger derude!

Hvor er det muligt, at du, som kan tindre

og lyse idag af slig himmelhøi Glæde,

imorgen påny kanske tordner af Vrede,

som ikke din Fryd du vil mere erindre,

men hævne dig på den med Hårdhed og Kulde,

jage i Uveiret, hugge og rulle,

truende skjøn, der du pisker i Fråde

Klippernes Trods uden Frygt eller Nåde?

Du, som jo bare er Ungdom og Lykke

og ved ikke, hvad du for Godhed skal gjøre,

men fatter hvert Gråstenskjær ind i et Smykke

af flydende Sølv, til det løftes i Solen

og ler som det herligste, skinnende Stykke!

Skinnende Hav, som nu vugger derude

i Ynde og Smil lig et Barn på sin Pude,

dægget og kysset af Solstråler blide:

Jeg er jo også som dig, skal du vide! —

Kan jo nok glitre og perle og spille

i Strålernes Latter, i Havblik og Stille,

til jeg må Stormens Fortvilelse ride,

til jeg må selvødelæggende øse

Livsglæden ud i det vildeste vilde,

storme med Kræfterne, rase og sløse,

som jeg en Kval, ja, en Kval vil forløse, —

jeg er jo også som dig, skal du vide;

og dog er der det, jeg ved større at nævne,

det er Beherskelsens mandige Evne,

det er i Stilhed sin Livskval at lide,

strålende Hav, som vugger derude!

Nyt Liv.

Syg har jeg været så længe,

syg på mit Legem og syg på mit Sind,

at nu er det rigtig som Solens Skin

spiller på nyspundne Strenge, —

nu gynger Modet, og nu er det atter,

som jeg kan svinge mig høit på en Latter, —

Latteren, den er just Frihedens Gave,

Latterens Liv over Fædrenes Grave:

Frihedens Kongebørn, kom, lad os le,

så vil der nok blive Vår, skal I se,

bede med Pokkeren,

bande med Klokkeren,

lyse med Solen og skyes med Sorgen,

hilse den skinnende Glæde Godmorgen!

Strada Roma.

Jeg gik på Strada Roma i Neapel,

den Glædens solskinshvide By, der stiger

af Hav og Lys og Sølvskum som Gudinden,

vor fælles Venus, da i Morgenvinden

hun lo for første Gang sin blanke Latter

ud over Jordens skjønhedstørste Riger; —

jeg gik på Strada Roma, hvor man skriger,

hvor Sydens Sol i himmelsk Nåde skinner

på Æsler, Præster og på faldne Kvinder

og rig og gavmild Purpurtråde spinder

i Proletarens Pjalter, der han hviler

sig til Paladsets Mur og livsstolt smiler.

En Livsluft over al den vilde Vrimmel,

et Skrig af Jubel mod den hede Himmel, —

og jeg skreg med, som om jeg her var hjemme

og gjenfandt Magten i min egen Stemme,

dens Glans, dens Klang. Jeg jubled ud af Mindet

hver tæringssyg Rebel, som herjed Sindet,

hver Solens Fiende, hvor han dydsbleg spøger

i vore Kirker, Hjem og „trætte" Bøger,

hver klynkende, fordrømt Poet i Norden

die jungen Geister, som begræder Jorden, —

jeg skreg dem ud i Solens Brand og vælted

mig i en Vanvidsrus, en Storm af Kræfter,

som intet vilde, intet higed efter.

Blot Latter, Latter! — Til det hele smelted

ind i en Farvedrøm, og Æsler, Præster,

jeg selv og alle Napolis Banditter

til Lyden af det døende Orkester

mod Himlen bares i et Stråleglitter,

og Mørket faldt. Og skal jeg være ærlig,

er Kvinden i Neapel skjøn og kjærlig.

Og skjøn og kjærlig drak jeg gul Falerner

og skålte med de store, stumme Stjerner.

Men hvad I vil! — Her er dog sandt for Dyden

et Paradis for mig og for min Lige,

ja, Gud velsigne Lasterne og Syden,

hvor man kan elske, drikke Vin og skrige!

Å Gud ske Lov!

Å Gud ske Lov, at Natten dog er svundet,

den dumme Nat, hvori jeg utålmodig

mod Dagens første Dæmringsbud har stundet

som et Geburtsdagsbarn. Nu rødmer Lyset,

nu skjælver Luften svagt for Morgengyset,

og Havet svulmer i en sølvblå Strime

og varsler om det store Unders Time.

Jeg står i Dagens Gry med blanke Kinder,

med Blodet tørstende i alle Årer,

med Frihedsskrig på Læben: Se, den rinder! —

Der råbes Svar af lattermilde Guder,

der tændes Fremtidssol i vågne Ruder,

og gjennem Tågen stiger Marker, Enge

som et i Natten drømmevirket Klæde

af duggsprængt Spindelvæv og hvide Tårer,

der drypper funklende til Jord af Glæde.

Jeg hilser dig, du Dag for mine Længsler,

for mine stærke, flyvesyge Længsler,

jeg hilser dig, du Dag for mine Planer,

for mine glade, stolte, nye Planer! —

Og se! Der nu jeg går med Brand på Kinden,

står Trær og Buske, vaiende for Vinden

og suser foran dem som friske Faner. —

De suser foran Livets store Stevne,

hvor også jeg vil prøve dig, min Evne

og kjende alle Kræfters Buer spændes,

i Handling mættes og af Handling tændes.

For jeg er ung! — og gjennem Sjælen strømmer

en Anelsernes Verden, hvor jeg drømmer

i ensom Lykke. Bange, bange træder

min Fod, som om Tilgivelse den beder

for hvert et Skridt; det myldrer jo i Trængsel

og kryr af Liv, af Liv i Skaberlængsel,

af Liv, der lever denne Dag, blot denne,

men lever den i Strålefryd til Ende

på vores Jord, der nu i Jubel hæver

mig på min Gang, til leende jeg svæver,

og svævende i Rummets Sol fornemmer

en Livsmusik af Millioner Stemmer,

der løftes i et Råb: Vi lever, lever!

Første Maidagsang.

Den var vor, denne Jord, den var vor,

og vi tog den i Eie og Arv

mod at dele dens Trængsler og Kår

og i Fællesskab skjøtte dens Tarv,

vi randt alle af selvsamme Rod,

og vi kjender en Adel, kun en,

og se, det er Naturens, så ren

som den harmglødet går i vort Blod.

Det var vi, som blev Stedbørn på Jord,

skjønt vi skjøtted dens Tarv i vor Sved

og som Sønner af rigeste Mor

kanske trængte lidt Kjærlighed med;

vi er Trælle, ja Trælle på Jord,

og vort Livskald ved Dag og ved Nat

er at made de få, som har sat

sig til Fest ved det bugnende Bord.

Men vort Jordliv er et, det er et,

og hvert andet er Drømme og Digt,

nå, så er det vel også vor Ret

at få leve det solfuldt og rigt!

Vi vil leve det solfuldt og rigt,

som det sømmer sig Menneskernes Æt,

for det er ikke bare vor Ret,

det er også vor stormende Pligt.

Kammerater! Der suser et Tog

over Jorden, så langt som den når,

og det tordner i hundrede Sprog:

Den er vor, denne Jord, den er vor!

Den er hans, den er din, den er min,

lad os dele dens Kår uden Nag,

hvis det ikke på Handlingens Dag

skal stå Skræk af dens kamprøde Skin.

Kammerater! Der truer en Ild

over Jorden, så langt som den når,

det er Viljer, som ikke slap til

og nu brænder i Længsler og Sår,

det er Hadet, det flammende Had

mod en Tid, da hver Evne, vi har

er i Ørknen et Råb uden Svar,

skjønt de tidt i Fortvilelse bad.

Lad dem trampe hver Vilje i Glød,

lad dem reise hver Evne til Strid,

lad dem mætte sin Bug af vor Nød, —

for der kommer, der kommer en Tid! —

Under Fanerne modigt og tæt

i den vågnende Fremtidssols Skjær,

Kammerater, så mange vi er,

for vort Jordliv, dets Frihed og Ret!

Den væbnede Fred.

(Fremsagt på den literære Varieté).

Mit Navn er Freden, og hvor jeg færdes,

der gror dit Arbeid i Håb og Glæde,

der bølger Kornet for Sommervindene

lig lyse Tanker i Menneskesindene,

og Engen grønnes for Sol og Væde.

Mit Navn er Freden! Og se, jeg lægger

min svale Hånd på din hede Pande

og byder Fred over alle Lande,

Fred på Jorden.

Men det er ikke Fred! — Det er bare den dumpe,

kvalmende, kvælende Stilhed før Slaget,

der brydes imorgen af Våbenbraget.

Et Hævnråb i Luften! — Og sitrende kaster

den Råbet tilbage, så Sindene skjælver

i Uro og Bæven, for hvad der skal komme,

før Dagen er omme.

Det rasler af Våben, af Rygter, som trænges,

mødes og sprænges

og hvirvles til Krudtrøg, før nogen det aner. —

Vi går på Vulkaner, vi går på Vulkaner,

og ser ingen Fremtid i Synsbrynet smile, —

en Fred, der ikke har Fredens Hvile.

Som foran et Uveir, når hele Naturen

holder sin Pust i Angst og Forventning.

Hvad er der i Vente? Alt ruller der hule

Fjærndøn fra Skyernes giftige — gule.

Der er Lyd, som varsler, Lyd, som forstummer,

Susen i Løvet, en Humle, som summer,

Fugle, som svipper sig ræd gjennem Luften.

Så slå da løs! Det får være det samme,

lad Tordenen smælde, lad Lynene flamme,

heller det, end i Længselsvånde

sidde med syg og tilbagetrængt Ånde.

Det er ikke Fred, det er bare en kvælende

Mare af Stilhed på Menneskesjælene.

Men ind under Stilheden, født af en Jernhånds

tause og tyngende Greb i vor Nakke,

raser der Kræfter.

Det er Frihedslængsler, som ikke får bølge,

Handlingens Jubel, som ikke får følge, —

ind under Stilheden vokser sig Hadet

stort og fortvilet, og kvalfyldte Tanker

tærer på Blodet, sygner og banker.

Den væbnede Fred! — Hvem skal Troldommen bryde,

så Solen får varme og Spirerne skyde?

Bølgernes Sang.

Det er Vellyst at glemme sig selv

og at mætte sit tørstige Mod

under Skyer, som drypper af Blod

en forrevet og uveirsræd Kvæld;

på hver Bølgetop sidder en Gud,

og han huier med Stormen og ler,

mens han sprænger mod Havbrynet ud,

mod den yderste Lysrand, han ser.

Og i jagende, oprørsvild Trang,

i Fortvilelsens himmelske Trods

raser Skyerne sammen med os,

og vi sprøiter dem mod på vor Gang;

vi er Vanviddets løsslupne Børn,

og vi har ikke Hjem eller Fred

som den seilende, skrigende Ørn,

der på Livsfærdens Jubel er med.

Høit deroppe, hvor Skyerne går,

har det mørknet; men ind under dem

styrter Gudernes Hærskarer frem

med det piskende Regn i sit Hår,

og de huier, de huier af Fryd,

når de ruller sig nøgne i Kamp,

til der høres en tordnende Lyd,

og de løses i Skum og i Damp.

Og der favnes i Fråde og Gru

under Rytternes natlige Trav,

men hver Favn er en synkende Grav

og hvert Favntag et rædsels-skjønt Nu,

og det skjærer som hvinende Skrig

gjennem Kamplarm og Brændingers Brag

af de Kvinder, der driver som Lig,

når den vågner, den lysskye Dag.

Som en Gjenganger gusten og bleg

lister Dagen af Skyernes Glød,

og den varsler Forfærdelse, Død

for hvert Håb, som i Dæmringen steg,

og vi vælter os hvide mod Land

i det sorgfulde, gryende Syn,

mens de Puslinger stirrer fra Strand,

mens de stirrer med Hånd over Bryn.

O, du Dødskryb, som kravler på Jord,

lyt en stjerneklar Nat til den Sang,

som vi mumler i Kval på vor Gang,

og du fatter Fortvilelsens Spor! —

For hvad er mere grusomt og ødt

end det ensomme, dønnende Hav,

når i Goldhed, af Stormnatten født,

det sig lukker så stumt som en Grav?

Og vi har ikke Hjem eller Fred,

og vor Livslov er evig påny

uden Hvile fra Gry og til Gry

at dra’ Tungsindet raslende med:

Gjennem Soldagens drømmende Døs,

under Stjernerne, til vi en Kveld

slipper Gudernes Hærskarer løs

og i Uveirslyst øder os selv.

Ved Shelleys Grav i Rom.

Og jeg ser ham gå og komme

som en Ånd iblandt de andre,

kaste af sin Sjæl og atter

fredløs, hjemløs, håbløs vandre.

Fredløs, hjemløs, håbløs vandre

ind i Nattens Stjerne-stille, —

ak, det var for stort, det store,

og det var for småt, det lille!

Hvad var Friheds stolte Attrå,

når til Jorden kvalfyldt bundet

Sjælen løfted sig i Længsel

og mod Stjernehimlen stunded?

Ingen, ingen Steder hjemme! —

Og jeg ser ham atter vandre

høi og slank med bøiet Hoved

som en Ånd iblandt de andre.

Til En, jeg holder af —

Det store, skjønne Tungsind,

som løfter Sjælen snart mod Dåd,

snart bøier den i ensom Sorg

og stundom klarer den i Gråd,

det store, skjønne Tungsind

i dine Drømmeøines Blå,

o Ven, jeg har dig aldrig sagt,

hvor dybt jeg i dem så.

Her er så trangt, her er så trist,

så mørkt, så koldt, men i dit Bryst

går tung af Livets Gråd og Sol

al Verdens Ve, al Verdens Lyst,

og endnu er det mindste Blad

af Sjælens hvide Blomst ei krust,

og ingen varm, fortryllet Nat

har Lidenskaben sust.

Det store, skjønne Tungsind,

som ikke ved hvorfor, hvorhen, —

ak, jeg har ikke Trøstens Dugg

at række dig, min egen Ven,

du, som blot et, blot et Sekund

vil kunne gi’ din fulde Sjæl

i Håb, i Tro, i Kjærlighed,

men også gi’ den hel, —

og derpå vandre ensom ud

ind under Kveldens Stjerneskjær

i større Længslers Magt end før,

Guds Himmel fjærn og dog så nær

og speile al dens gyldne Pragt

i Tårens Glans og synke ned

og stirre som i håbløs Bøn

mod Stjernehimlens Fred. —

Vi arme Mænd, som styrted os

i Nydelsernes hede Strøm

og slukked der hver Længsels Brand

og mareslog hver vågen Drøm,

vi hører denne Verden til,

men du, du er af Støvets Bånd

forløst og suser mægtigt bort

i Evighed og Ånd.

Men derfor elsker jeg dig jo,

du Drømmepige, i hvis blå,

dybt sværmeriske Tungsindsblik

jeg tidt min Ungdoms Uro så;

og vist jeg ved, at når du dør,

vil tone lig en fjærn Musik

af Ånderne, som i dit Liv

du aldrig skue fik.

I en syg Stund.

Tag Livets Kors og bær det,

tag al dets Nød og Jammer

og bær det stilt, selv om du skal

dig slæbe gjennem Flammer.

Hvad nytter det at flygte

fra Korset og dets Pligter,

når Byrden falder dobbelt tung

imorgen, hvis du svigter.

Det sortner for dit Øie,

og Sorgen Synet stænger,

og tidt du sætter dig vel ned

og orker ikke længer.

Dog må du altid længer;

dig vinker Målet, kjære,

og hver har jo sit eget Kors

i dette Liv at bære.

Tag Livets Kors og bær det,

og når du øiner Målet,

da kaster du det tunge Træ

med sidste Kraft på Bålet.

Det store Bål, som evigt

høit over Verden flammer

og brænder ned i Dødens Nat

al Verdens Sorg og Jammer.

Vinter.

(Motiv fra Valders).

Den sidste Tone døde hen,

og rappe, tause uden Lyd,

som om de aned Mørkets Tid,

strøg alle Fugle ræd mod Syd.

Den sidste Tone døde hen,

da blev det stilt, da blev det ødt,

da lagdes Landet vinterdødt,

og jeg sad ene der igjen.

Dog skjøn var Dagen, når i Blod

den gløded frem bag Fjeldets Rand

og slog et Tempels Strålehvælv

høit over alt det døde Land.

Da gnistred Fjeldets hvide Dragt

og perled blå i Solens Strøm, —

en brat og kort, vemodig Drøm,

en Drøm om Eventyrets Pragt.

Men var det sidste Lysskjær slukt

af Dagens rige Farveleg,

der rødmed Luft og Fjeld og Tind,

lå Sneen atter død og bleg.

Og Månen skinned blank og stor

på Landet ned, mens Top i Top

lig hvide Gjenfærd raged op

i mystisk Høihed over Jord, —

til Solen rød og vinterkold

stod frem bag Fjeldets frosne Bryn

og tændte Dagens Eventyr

påny i Glød for vore Syn,

da sank de tause Skyggemænd

for Morgenluftens første Gys, —

det er i Månens døde Lys,

at døde Kjæmper går igjen.

Det høie, vinterblege Land

er ingen øm og kjærlig Mor,

hun skuer ud ærværdig, hvid

og kjender sjelden Trøstens Ord;

hun skuer streng og kold og arm,

til Solnedgangens Luer slår

en Krans om hendes hvide Hår,

en Stråleglorie rød og varm.

Høst.

I.

Idag er det Uveir på Capri! —

Det sortner i Luften og fyger

med gulnede, stivnede Blade,

og mens står Havet og ryger, —

nå ja, det var også på Tide,

at Høsten og Stormene kommer,

for Jupiter ved, at mig ærgred

den evig smilende Sommer.

Hvor længe, o Herre, hvor længe

har ikke jeg våndet mig efter

et rigtig forfærdende Uveir

i Pagt med stærkere Kræfter;

og kjed var jeg længst af at knæle

i Andagt for Sollandets Minder

og syg af at sværme platonisk

med nøgne, hvide Gudinder.

Det sprøiter tilveirs, hvor de baded,

det knager i Piniernes Toppe,

og Skyerne, Skyerne jager

som gale Hunde deroppe;

jeg renser min Sjæl i hver Luftning

og åbner mit Bryst for de friske,

de regnvåde Vinde og lader

dem gjerne få Lov at piske.

Ja, ja, man kan trænge at hærdes,

at kjøles og klares og styrkes,

hvor Visdommen kryber til Korset,

og Bedemandsstilen dyrkes;

mig er det, som tidt jeg skal kvæles

af alt dette duftsøde, ømme,

som jeg og min Musa får Kvalme

af Vers og Mandfolkedrømme.

Kom derfor med Klarhed i Følge,

med rene og kraftfulde Dage,

med Storm, som kan øde og sprede,

hvad råddent der er tilbage;

kom blot som du vil, du forløsende

Høst med de luftstore Vidder

og rens os og klar os og styrk os

til Mænd, om du endnu gidder!

II.

Lad Regnet kun drive mod Ruden, —

i Kvæld vil vi glødes af Vinen,

af Sange om Elskov og Stjerner,

mens Pigebørn slår Tamburinen;

som bristende, solgyldne Bobler

skal Syner og Billeder stige

og speile i glitrende Farver

et drømmeblåt, endeløst Rige!

Hvad elsker jeg: Havet og Våren,

det driftfuldt, vildt eventyrlige,

den modige, fribårne Latter,

det pokkers glade, ustyrlige;

men Tiden er gold; der er ingen,

som Stordåd og Eventyr øver,

Og den, som var født til en Ridder,

blir nu blot en Landeveisrøver, —

en Dranker, en Drømmer, en Digter,

en Kunstner, som skjælvende strækker

sin Hånd efter Laurbær og Palmer

og blegner, når ikke han rækker;

jeg har ikke Laurbær om Panden,

men skinnende Vinløv det har jeg, —

I Venner, jeg var ingen Kunstner,

blot syndefuldt Menneskebarn var jeg.

Hvad gjør det, om Regn slår mod Ruden,

og Høsten er vild og forrevet,

når bare man engang har syndet,

når bare man engang har levet,

hvad gjør det, om Stormene rider

på fnysende Heste fra Norden,

når vi eier Sol til at hvælve

Opstandelsens Dag over Jorden!

... Forunderligt dog, hvor i Aften

et Åsyn mig langveis fra følger

med dybe, alvorlige Øine ...

det ligger i Luften og bølger. —

Høit nordpå i Vinteren sidder

så mangen en længselsbleg Pige, —

hvad længes hun mod? Å, mod Livet,

det deilige, flygtende Rige.

Og Vår følger Vår som i Drømme,

til Høsten og Stormene kommer,

og så flyver Længslerne rædde

mod Elskov og Stjerner og Sommer;

men vi, som fik Lov til at ånde

en Dag mellem Roser og Ranker,

vi ved jo, hvor tidt de på Veien

var omslynget af vore Tanker.

Lad Regnet kun drive mod Ruden,

i Kveld vil vi glødes af Vinen,

og Sjælen skal vugges i Minder

og Pigebørn slå Tamburinen.

Jeg løfter mit Glas for den Ungdom,

der soløiet, hensynsløst vover

og uden at se sig tilbage

på Trods sætter Livsspranget over.

November.

Jeg driver i Solundergangen

med stormende Hjerte langs Havet,

hvor fjærnt det sig vælter derude

i Skumfog og Blod begravet;

det er i den øde November,

og Mågerne vipper og svinger

med hæse Skrig over Graven

og driver på trætte Vinger.

Som var det et ondskabsfuldt Øie,

der skadefro, flammerødt skuer

ud over den synkende Verden,

står Solen i Vest og truer;

så dukker den varslende under,

og Mørket ta’r Magten derude, —

jeg hører Mågerne hvine

og alle Hundene tude.

Mig synes, jeg er den ensomste,

den vildeste Fugl af dem alle

og er ikke ræd for min Time,

da Dødsmørkets Fred skal falde;

man elsked vel Livet for meget

og sløste i Letsind med Gaven, —

der kommer Tid, da vi alle

svinger i Sorg over Graven.

Forladt er den synkende Verden,

og livssygt og klagende piber

de mødige Vinde i Lynget

og furer så dybe Striber;

og dog er det fast, som jeg kjender

i denne sørgmodige Aften

det risle mig gjennem Margen

og boble af Ungdomskraften:

Jeg hilser jer, skrigende Fugle

og al eders stormvante Skare,

hvor ude på Havet I duver

og stunder mod Nød og Fare;

Jeg hilser jer høit, I, som hverken

har Kjærlighedsfavn eller Rede,

men elsker Uveirets Vildhed

og frie, jagende Glæde!

Det hærder at krydse for Livet

mod Natten og Vinden og Regnet

og Frihedens Stormveirsluft ånde,

der selv den modigste segned;

og ingen der var, der var ingen,

som Dødsnattens Nødsskrig fik høre, —

hvad rager os vel de andre,

som sidder gjemt inden Døre!

Men I, som kun trives i Fare,

I ved jo, hvor Brystet tidt vider

sig ud i Fortvilelsens Vellyst,

når aller ensomst I strider!

I ved, hvor det fryder at trodse

de himmelske, grådige Magter,

de jordiske med, og gynge

i Storm til Bølgernes Takter.

Og blev end de bærende Vinger

af Stormpisket lammet før Tiden,

velan, så lyder just Afmagtens

Smertestøn hæsere siden;

så brænder vel Hugen ei mindre

hos den, som i Ensomhed følger

jer Færd mellem Jord og Himmel

og Havets slugende Bølger.

Indhold.

I.

Nu gyver det koldt derhjemme

5

Vågner som en nyfødt Gud

13

Endnu risler sødt en Drøm

14

Det er med mig som med den glade Morgen

16

I en Kjole himmelblå

17

Sindet sødmefyldt og ungt

19

Snart i Sorg og snart i Smil

20

Disse elskovssøde Breve

21

For en Lykke, for en Lykke! —

23

Og jeg takker dem jo alle

33

Se, nu synker Solen! — Stille

34

Blonde Pige med de glade

26

Men jeg nægter det jo ikke

27

Det unge, brusende Forår

29

Du mindes fra fordums Tider

30

Og jeg så dig atter gå

31

Spark mig med de småe Fødder

32

Det var engang i de fjerne Tider

34

Ak, mens jeg ødet har mit bedste Eie

38

Men du kan tro, den Tid var ung

39

Det er Sommerkvæld som da

41

Jeg går i de zarteste Vårlængslers Følge

42

Jeg gjemmer en undersød Drøm i mit Hjerte

44

Og Blomsterne dufter og dufter dog ikke

45

Alt var dig, ja alt var dig

46

Jeg kan ikke sove

47

Og jeg stormer ør og ned

49

Og det var en Juninat fredfuld og stille

50

II.

Ved Solopgang

55

De kjæmper ikke

62

Guder og Mennesker

64

Ungdom, Skjønhed!

68

Til Bakkanal

70

Dit er Riget

75

Sid ikke

76

Strålende Hav!

78

Nyt Liv

80

Strada Roma

81

Å, Gud ske Lov!

83

Første Maidagsang

85

Den væbnede Fred

88

Bølgernes Sang

91

Ved Shelleys Grav i Rom

94

Til En, jeg holder af

95

I en syg Stund

98

Vinter

100

Høst

102

November

107