VI BØRN

Dikken Zwilgmeyer

Nasjonalbiblioteket

Oslo 2014

Dikken Zwilgmeyer: Vi børn

Epub fra Nasjonalbiblioteket, basert på utgave fra 1890, Fr. Nygårds Forlag.

Omslag og layout omarbeidet av Lars Næsheim

VI BØRN

Af

Inger Johanne,

BERGEN.

Fr. Nygårds Forlag.

1890 — ALEX. RASMUSSENS BOGTR.

HJEMME.

EG har altid hørt voksne folk sige, at når man snakker med fremmede mennesker, og der ingen anden er tilstede, der kan forestille en, er det først og fremst høfligt at gjøre det selv. Høflige folk kommer altid frem i verden, siger onkel Karl, og jeg vil rigtignok gruelig gjerne komme frem i verden.

Altså: i hele byen heder jeg ikke andet end Inger Johanne »til byfogden« — min far er byfoged, ser I, og jeg er tretten år gammel. Nu ved I det.

Og tænk, jeg har isinde at skrive en hel bog! Hvis nogen spurgte, hvad jeg vilde skrive om, så måtte jeg svare: »Om ingenting«. For jeg har ikke det gran mere at fortælle end alle andre småpiger på tretten år. Og det er ikke greit, kan I tro, når man aldrig har skrevet en bog før! Især når tankerne løber så urimelig fort, som mine gjør. De løber rent løbsk imellem. Jeg tænker på hundrede ting, mens Peder »til provsten« for eksempel bare tænker på halvanden.

Men jeg har nu en gang fået lyst til at skrive en bog, og når Inger Johanne »til byfogden« har fået lyst til noget, så giver hun sig ikke, det kan jeg bare fortælle dere.

Nu begynder jeg altså for alvor.

Vi er fem søskende hjemme. Jeg er den ældste, og da er det jo rimeligt, at jeg først beskriver mig selv. Jeg er svært lang, og mor siger jeg er ulænkelig; desværre har jeg vist også store hænder og store ben.

»Store ben«, siger altid den ækle, blege skomager Grauer, når han tager mål af mig til nye støvler. Jeg har den største lyst af verden at dunke ham i hans pjuskede hoved, når han ligger der på knæ og tager mål, for nu har han sagt det så ofte, at jeg er kjed af det. Ellers har jeg to brune fletter nedover ryggen, og en temmelig tyk næse, som jeg mangengang er lei af. Undertiden når jeg sidder og læser lekserne sætter jeg en hårnål over næsen, for at gjøre den smalere, men det hjelper aldrig det gran, for når jeg tager hårnålen af, sveller næsen ud igjen straks.

Der er forresten en ting, som er kjedelig, og det er at alle mennesker, især alle gutter, siger at jeg er så vigtig. For det er jeg slet ikke; jeg må nu vel kjende mig selv, når jeg er så gammel, som jeg er. Men nu spørger jeg dere småpiger, som læser dette, om I synes, det er morsomt, når gutterne trækker dere i fletterne og kalder dere »Ingefær«, eller når de står og plystrer og piber nedenfor havemuren, når de vil have en ud. Jeg har sagt en gang for alle, at fletterne mine må ingen røre, og at når jeg kommer, så kommer jeg, men slig lang, ynkelig piben kan jeg ikke udstå. Men så er jeg naturligvis vigtig. Undertiden blir jeg vond, og så siger jeg: »Gå og plystr på andre dere! — Gå ned og pib på Massa, Mina og Netta dere!« Men det vil de ikke, og så står de der og piber.

Efter mig kommer Karsten. Når jeg ærter ham, kalder jeg ham bare »Kasten« — for jeg er svær til at ærte ham; det er nok skam at ærte, men når Karsten blir rød af hidsighed lige op i sine store øren er han så skrækkelig morsom. Karsten har et stort, lyst ansigt, tyndt lyst hår og store, fremstående øren, så han ser ud som en hankekrukke. Når jeg ærter Karsten, så løber han naturligvis efter mig — det er netop det, jeg vil, ser dere — får han så fat på mig, dunker han mig i hovedet, men forresten er vi de bedste venner af verden.

Efter Karsten er der et langt sprang på fem år; så kommer Olaug, men hun er så liden endnu, at hun går og lærer bogstaverne hos jomfru Einarsen. Nede i kirkebakken i det lille, gule hus med den høie trappe, har nemlig jomfru Einarsen og hendes søster Marte en liden småbørnskole. Det er mig altid en gåde, hvorfor blot den ene af søstrene skal tituleres jomfru; Marte heder nemlig bare Marte og intet andet over hele byen. Jomfru Einarsen er stor og baus, men Marte er liden, har bare et øie, men det er svært blidt, og går altid med en stor parasol med grønt uldtøi, som hun holder lige ned på hovedet. I frastand ser hun ud som en vandrende grøn sop.

Jeg er ofte nede og henter Olaug hos jomfru Einarsen. For der er altid så morsomt dernede. Når jomfru Einarsen og Marte vil snakke noget sig imellem, som børnene ikke skal høre, så snakker de P-mål. »Kan-pan du-pu snak-pak-ke-pe Pe-pe-målpål?« Jeg har listelig mange gange gået derned, for jeg vilde absolut lære mig til at snakke P-mål. Det er så kjedelig bare at kunne et sprog. Men nu kan jeg både Norsk og P-mål — det kan dere lide på.

Olaug husker altid nøie på den dag skolepengene skal betales. For den dag børnene kommer med penge får de et stort stykke brunt sukker af Marte. En gang om året er der eksamen; så kommer provsten op i jomfru Einarsens lille hus for at overhøre børnene, men da står altid jomfru Einarsen bag den der bliver hørt og hvisker først svarene.

»Jomfru Einarsen hvisker«, siger børnene sig imellem. »Ja det gjør jeg«, siger jomfru Einarsen, »hvorledes skulde det ellers gå jer, tror I vel?« Efter eksamen har jomfru Einarsen altid chokoladelag, og da drikker alle børnene hver seks kopper tynd chokolade. — Deroppe går altså Olaug på skole, men hun lærer ingenting.

Efter Olaug kommer Karl og Maja, men de er så yrende små de. For Karl er endnu så liden, at han tror, han kan række månen, når han står på en stol ved vinduet og strækker armene rigtig høit op. Han vil nemlig så gruelig gjerne have fat på månen, da han synes den ser ud til at være så akkurat passe til at trille på gulvet. Men Maja sidder endnu i barnestolen og tygger på den ene skoen sin — sådanne bitte små sko, som sålerne er ganske runde på — rækker efter alting med små, lubne hænder, siger ikke andet end øh-øh og smiler med fire bitte små, skarpe musetænder.

Vi bor i en liden by nede ved kysten. Og det er meget morsommere at bo i en liden by end i en stor, kan I tro. For i en liden by kjender en alle gutter og piger hele byen over; der er mange flere morsomme pladse at lege på, og så hele sjøen da! Ja jeg husker nok, at der er nogle småbyer, som ikke ligger ved sjøen, men det må være ækkelt.

Tænk at ha’ hele havet dundrende ind på sig, det er deiligt det. Den, der ikke har seet det, har igrunden ikke seet noget vakkert. Både sommer og vinter er det vakkert. Men især i høststormene, tror jeg, da er det ialfald morsomst. At da gå op på storvarden en dag og se udover havet — en må holde på hatten, holde på kjolen, holde næsten på hele kroppen sin, — hui-i-i-i, hvor det blæser! Hvor det blæser! — Og hele havet er ligesom rørt op i fra grunden af, dybe, sorte bølger med brede, hvide skumkammer kommer væltende, væltende, væltende — den ene sjøen bier ikke på den anden. Og slig som det bryder over øerne ude ved fyret! Det reiser sig som høie, hvide spøgelser mod mørke sjøen og den mørke himmelen — synker sammen og reiser sig — synker sammen og reiser sig igjen. Og slig fart, som der er i skyerne, og slig som det brøler udefra havet. Vi hører det over hele byen som et sus, som et brøl, som en torden.

Men da står vandet høit over bryggerne inde ved torvet, og prammene og skjegterne ligger og vugger og vugger, og de store skibe, der ligger fortøiet, duver op og ned. Det gnisser i taugværket, fortøiningen strammer og knager — og det lugter salt sjø, så en næsten smager det på tungen.

Men i sådant veir kommer havaristerne. I høst kom der en spansk damper med grøn skorsten og hvidt skrog; den lå med hele agterenden under vand næsten, da Krabbesundslodsen kom ind med den. Det er moro det, ja ikke for havaristerne da, skjønner I, men for os børn. Da ligger vi ude i både og ror rundt og rundt det fremmede skib — tilslut kan det hænde, de råber os an, og beder os komme ombord. Og da er vi ikke sene op af leideren, kan dere tro. Men ombord er der gruelig morsomt. En gang fik vi syltede ananas af en fransk skipper; ellers får vi bare beskøiter.

Når havaristerne er inde, vrimler det i gaderne af fremmede sjøfolk med brune, lange halse og brændende sorte øine. Men da er gamle politibetjent Weiby ilde ude og skriver lange rapporter til far om uro og slagsmål i gaderne. For spanjerne bryder sig ikke døiten om gamle Weiby, som går der med maven høit oppe og puster af astma.

Eller om sommeraftenerne, når vandet ligger rigtig blankt og stille, at liste sig til at låne en pram, ro rundt de runde, hollandske kufferne og snakke tysk med de små, rødbrune jungmændene, der sidder oppe på rælingen og spiller harmonika ud i sommernatten — ro rundt holmen, ligge der og vagge og plaske i det halvlunkne vand — det er moro det! — Ofte ror vi med håndårer, så det fosser om forenden. Men det er tungt at ro med håndårer, kan jeg fortælle dere — hvis dere ikke har prøvet det.

Men en sommeraften reddede Mina Trap, Massa Peckell og jeg to mennesker fra at drukne. Og da fik vi ros i avisen. Det er virkelig ganske morsomt at se sit eget navn rost på tryk; jeg skulde gjerne gjøre noget mere for at blive omtalt igjen; men jeg ved såmænd ikke, hvad det skulde være. Dengang gik det således til.

Vi havde lånt gamle Terkelsens skjegte og roede udover. Ude fra skibsværftet på øerne kom der roende en båd med fliser. Flisene lå høit både for og agter, midt nedi mellem sad der to børn og roede. Da vi kom nærmere så vi, at det var Lisa og Jørg »til feieren«. Mina og jeg roede, men jeg var så meget stærkere end hende, så jeg roede hende rundt gang på gang, og så lo vi og holdt leven. Formodentlig har Jørg og Lisa seet på os og glemt flisen sin, for med en eneste gang gik hele flisehaugen, Jørg og Lisa og prammen deres rundt. Det var fælt at se på.

»Vi — vi — vil iland — og hente hjælp«, skreg Massa. Jo der var pent tid til det! Men Mina og jeg vendte i en fart båden og var derborte i to—tre åretag; prammen lå kantret, og flisene flød så tæt på vandet som et gulv.

Men Jørg og Lisa var ikke at se!

Og så kan I tro, at Massa og Mina og jeg skreg! I ved, hvor lydt det er på vandet — nei sådan som vi skreg! det hørtes vist næsten over hele byen — jeg så folk langt inde ved bryggerne, som løb.

Men — der dukkede Lisas hoved op midt imellem alle flisene, og Mina og jeg halte hende efter armene op i båden. Massa måtte lægge sig over på styrbordsiden, for at ikke båden skulde gå rundt med os også. — Gamle Terkelsen bliver altid så overhændig sint, når vi tager skjegten hans ulovendes. Jeg kan nu forresten ikke skjønne, at han kan blive så vond for det, han får den altid lige god igjen. Massa, Mina og jeg har såmænd ingen lyst at sætte tilhavs ud i Skagerak og seile vor vei med Terkelsens skjegte. Men den dag var det godt vi havde taget den og ikke en liden fille pram. Idetsamme Lisa fik pusten igjen råbte hun: »Å flisa — flisa —«, men der var Jørg også lige ved — Mina og jeg greb i ham, men han var så umanerlig tung, at vi ikke orkede at få ham op. Vi bare holdt i ham og skreg og skreg, og ud fra bryggerne og Holmen kom der roende folk, flere både, mange folk; men de øieblikkene, vi lå der ud over rælingen og holdt i den halvdøde, blytunge Jørg »til feieren«, de glemmer jeg ikke. Jørg kom op i en anden båd, og så tog de os på slæbetaug. Lisa sad der som en druknet rotte og græd så hun hikstede; så begyndte Massa også at græde, og slig kom vi ind til bryggerne. Men mange dage efter kunde jeg ikke gå på gaden, uden at folk standsede mig og vilde ha greie på, hvorledes det var gået til. Det er igrunden nokså brydsomt at være berømt, men jeg liker det godt alligevel.

Når Mina og jeg siden møder den tykke »Lisa feier« på gaden, undres vi rigtig over, at vi havde kunnet orke hende den gang. Men taknemlighed findes ikke i denne verden; for mange gange siden, så jeper Lisa feier efter Mina og mig på gaden, og går bagefter os og vrikker på sig, ligesom for at vise, hvor vigtige vi er. Og det endda vi har reddet den tykke kroppen hendes fra at drukne.

Vi bor oppe på en høi bakke i et gammelt, deiligt hus. Folk siger, at det er et gammelt skrummel af et hus, men det er bare den pure misundelse, fordi de ikke bor der selv. Der er store, ældgamle lønnetræer rundt huset, som skygger og gjør det mørkt inde i de dybe værelser. Der er bjelker under taget, og gulvene disser af bare ælde, når man går hårdt på dem. Især gynger det svært etsted på salsgulvet. Når ingen anden end Karsten og jeg er inde, tramper vi ofte af alle livsens kræfter, der hvor det disser mest, for vi har lyst at se, om vi ikke kan falde ned i kjælderen. Men det gjør vi mærkværdig nok ikke.

Hele fem haver hører til vort hus. En stor have med bare plommetræer, med himmelhøie, smale stammer og en liden dusk blade og grene høit, høit oppe. Når jeg går dernede mellem plommetræerne, indbilder jeg mig ofte, at jeg er nede i syden og vandrer under palmetræer — de har vist akkurat den samme façon som vore gamle plommetræer.

Jeg indbilder mig forresten altid en hel del ting, som ikke er til i virkeligheden. Hvis jeg skulde skrive ned alle de historier og fortællinger, jeg finder på indi mig, blev det en tyk, tyk bog. Men på den måden har Inger Johanne »til byfogden« gruelig megen moro for sig alene.

Jeg har også en have. Jeg vilde ikke have nævnt den engang, hvis der ikke var den mærkelighed ved den, at der bogstavelig talt ikke vil vokse andet i den, end disse mørkeviolette toskeflabberne, dere ved nok. Hver eneste vår kjøber jeg frø for mine sparepenge, jeg planter og vander og steller, men når sommeren kommer står der alligevel ikke andet i min have end store, frodige toskeflabber. Og det er gruelig kjedelig, især for det stygge navn, de har.

Nu tænker jeg, det kan være påtide, at jeg beskriver alle os børn, vi småpiger og smågutter, som altid er sammen, og som jeg vil fortælle om i min bog.

Det er Peder »til provsten« med sine søvnige, brune øine og fregner så store som bygkorn. Peder til provsten er forresten en feig gut. Han har aldrig nogen mening, og havde han en, turde han aldrig stå ved den, hvis nogen sagde ham imod. Gruelig kuldskjær er han også, går med skjærf og våtter bare der kommer en snefille ned. Peder er forresten svært snil, og gjør alt, hvad jeg vil. Så er det broder Karsten. Han er lidt yngre end os andre, og bryr sig igrunden ikke om andet end om knapper, især sådanne som rangler, og at snakke om rigtig stærke »mænder«, især om hvormeget de kan løfte i en lillefinger i strak arm. Karsten er forresten svær til at overdrive — folk siger nok, at jeg også overdriver og sætter sauce på alting, men de skulde bare høre Karsten, siger jeg da. Forresten overdriver ikke jeg, jeg har bare en livlig fantasi. — Men nu må jeg gå videre.

Så er det Ezekiel Weiby. Han er fjorten år og har et usigeligt smalt ansigt, ikke bredere end et penal omtrent. Når Ezekiel Weiby snakker, så spruter og spytter han; det står som en hel dousch om ham, så en må passe, ikke at komme i nærheden af ham. Jeg vil virkelig en gang spørge ham, om der ikke er en feil ved hans spytkirtler. Ezekiel er forresten svært flink, og læser alle mulige bøger; men når han er ude mellem os andre, så vil han, at vi allesammen skal sidde stille og høre ham fortælle, om alt det han læser om dagen. En stund kan det være nokså morsomt også, men jeg blir snart kjed, for jeg orker aldrig at sidde længe stille ad gangen. Det er nokså rart; andre mennesker orker ikke at gå og springe, jeg orker ikke at sidde rolig, jeg.

Nils Trap er den kjækkeste af gutterne. Han har en gruelig krum næse, akkurat som en rigtig god heklekrog; han går aldrig med yderfrak, men helst med hænderne i lommen og plystrer:

»Ho hei for Låringa,

For gamle Peter Tåringa.«

Men den melodien kjender dere vel ikke. Nils Trap klatrer som en kat op i riggen på skuderne. Ja, der er dem, som siger, at de har seet ham ligge på knappen af stormasten på »Palmerston« og dreie sig rundt. Men det siger andre er løgn, for »Palmerston« er den største skude med de høieste master i byen; ligge der kunde han nok, men dreie sig rundt, nei det var han blå for.

Så er det Massa, Mina og jeg. Mina er Nils’s søster og min bedste veninde. Hun har akkurat den samme dristige form på næsen, som han, og en plombe af guld i den ene fortand. Ak, den der også havde et sligt lidet glimtende punkt i tænderne. Mine hvide, lige tænder ser så flaue ud ved siden af Minas.

Massa Peckell er tyk og magelig. Det peneste hun ved, er rigtig elendig blege mennesker, og da hun har hørt, at folk får fin, hvid hud af at drikke edikke og spise risensuppe, så driver Massa stærkt på med det. Hidindtil har hun bare opnået at få ondt for brystet af sin skjønhedskur; de tykke røde kinderne hendes er akkurat som Baldwinsæbler endnu.

Hver eneste dag, sommer og vinter, er vi sammen, alle vi, som jeg har beskrevet her. Om sommeren er der nu så gruelig megen moro alle steder, men især oppe i den store deilige hei bag vort hus — heien skal jeg forresten siden fortælle om — men om vinteren, ja hvad skal smågutter og småpiger gjøre om vinteren i sådanne ækle milde vintre, som vi nu har, det må jeg rigtignok spørge om? Ifjor havde vi ikke sne at snakke om, og iår har vi nytår alt, og jeg har endnu ikke for mit vedkommende seet en ordentlig snefille, som ikke smelter på fem minutter, eller en is, som ikke går itu, straks en stamper med hælen. Kunde jeg bare reise op til nordpolen, og gjøre hvad jeg vilde deroppe, skulde jeg snart sende nogle deilige bløde snefoner og blank, blå, glitrende is nedover til alle norske smågutter og småpiger, der går og venter.

Imidlertid er jeg glad for, at jeg er begyndt at skrive på denne bogen i vinter, ellers vilde jeg vist komme til at kjede mig halvt ihjel.

Vi er naturligvis ude nu også, men når det stormer, så som det har gjort i høst, når det suser og bruser i de gamle lønnetræer i bakken, så vi næsten ikke kan høre, hvad vi selv siger, så er det ikke hyggeligt at lege ude heller. Da tyr vi op på »vedbodkammerset« — et hyggeligt lidet kammer, som er ovenpå vor vedbod. Der står ikke andet deroppe end en kasse med rød oker, som vi smører os til på, men sandelig har vi ikke mangen moro der, alligevel. Ezekiel har rigtignok en ubetvingelig lyst til at holde foredrag deroppe, spruter og douscher som et lidet springvand. Når jeg bliver kjed, lister jeg mig bag ham og giver ham et lidet engelsk puf i ryggen, for jeg er flink til at boxe, ser dere.

»Kom an — kan du stå for et engelsk puf?« — og så snurrer jeg hænderne fort om hinanden, sådan som jeg har seet engelske matroser gjøre, og anbringer min knyttede hånd med et raskt puf midt i Ezekiels mave!

Ezekiel vrider sig som en orm, og værger sig med de smale, veke fingrene sine. Og de andre ler, og Ezekiel og jeg ler med, og så ler vi allesammen.

— — Ja slig er jeg — Inger Johanne »til byfogden«, og slig har vi det hjemme!

KRIG.

ET var vel et vinterveir den dag, som man skulde lede efter magen til. Det havde sneet dygtigt etpar dage, alle heiene og stenene rundt vort gamle hus var ganske borte, og nogle bløde, deilige, snehvide rundinger var der kommet istedet, som man fik den største lyst af verden at stupe kråke i.

Dagen før havde det tinet lidet bitte gran, men om natten havde det frosset på igjen, og da solen den dag kom op, var der strøet ti-tusinder af diamanter udover på alle kanter; det skinnede, blinkede, glitrede og lyste, så det skar i øinene.

Og opover grenene og nedover stammerne på alle de gamle træerne nedigjennem bakken, sad der bitte små hårdfrosne, glitrende sneklumper, som lyste mod den blå himmel mellem grenene. For himlen var gruelig blå den dag, det husker jeg godt.

For en pludselig ubændig glæde, der undertiden kan komme over en! Det behøver slet ikke være noget bestemt, en har at være glad for — denne pludselige glæden kan for den sags skyld komme, bare det er rigtigt, rigtigt godt veir en dag — sådan rent overstrømmende jublende kan denne følelse komme, at en synes en må skrige himmelhøit eller slå ud med armene, eller hoppe ende tilveirs — bare fordi det er så deiligt at leve.

Akkurat sådan følte jeg det den mandag morgen. Vi skulde have månedslov. Jeg stod ude på gadedørtrappen, og havde taget hat og kåbe på for at gå ned til Massa og Mina, og var så jublende glad over ingen ting, at jeg havde den største lyst til at hoppe ret op i lyse luften.

Men jeg betvang mig, for der inde i kontorvinduet hos papa så jeg politibetjent Weibys violette næse, og han troede vel, jeg var blevet tullerusk, hvis jeg bar mig slig. Når det er rigtigt glat i bakken, sådan som den dag, går politibetjent Weiby altid med brodder på benene, når han skal op på byfogedkontoret til papa. Men inde på kontoret står så gamle stabbede Weiby og letter snart på det ene ben, snart på det andet, for ikke at spigre sig selv fast til gulvet. Å du, gid han vilde gjøre det en dag!

Jeg knappede mine lange, lysebrune hansker ordentlig og pent, hanskerne gik langt opover håndledet, holdt muffen stramt ned, og skjød brystet ud og maven ind, som de voksne damerne gjør, når de spadserer på gaden. Politibetjent Weiby havde nu vel så pas forstand indenfor sin violette næse, at han så, at jeg nu snart var voksen dame.

Der fører en lang bakke op til vort hus med store træer på siderne. Der nede i bakken kom Karsten kavende og strævende med en nokså stor kasse, som han væltede kant i kant opover den speilblanke bakken. Opslaget på skindhuen hans var løst op og stod ret ud i veiret, de store ørene hans stak brændende røde frem som to store hanker. Han svedede under skindhuen, og på hænderne havde han store, hvide, hårdfrosne våtter.

»Kom og hjælp mig da«, råbte han.

Jeg så ned på mine lysebrune, stramme hansker.

»Er du gal du — nei tak, far.«

»Du skal bare se, hvor snodigt det er at age nedover på denne kassen — det støder og tumler så rasende gjildt så.«

Jeg fik en brændende lyst til at forsøge, glemte med en eneste gang, at brystet skulde ud og maven ind, tog et dygjtigt tag i kassen, og der havde vi den oppe. Karsten satte sig op foran, jeg bag, og nedover gik det. Ja det kunde nok hænde, at den stødte og tumlede. Jeg troede jeg havde rystet itu, især i den værste knækken midt i bakken, men hvorledes det gik til eller ei — knak, sa det i kassen, jeg pladask i bakken på den ene kant, Karsten op i sneen på den anden, mens stumperne af kassen fløi nedover lige mod gamle madam Lands vedbod, så det gav et voldsomt klask i væggen. Begge mine lysebrune hansker sprak midt indi hånden, så voldsomt slog jeg hænderne i bakken, og mit venstre knæ gjorde bestialsk ondt, så jeg knapt kunde reise mig.

Gamle Kristen vedhugger kom ud i madam Lands vedboddør med sine rødsprængte kinder og halte op i bukserne sine.

»Dat ho?« sagde Kristen vedhugger.

Jeg værdigede ham ikke et svar. Karsten var lynende vond.

»Det var din skyld det, mor, det var du, som var så tung og ækkel — og nu er den kassen itu, og vi som skulde bruge den ieftermiddag, når vi skal have krig.«

»Krig? — Med hvem?«

»Med Tangengutterne vel — hvorfor skal de ha’ den store kleiven for sig alene og alle vi andre gutterne inde fra byen kan aldrig få komme der med en eneste kjælke en gang, før de farer på og juler en — og vi har jo bare denne fillebakken her at rende i, vi.«

»Fillebakken — du!«

»Ja jeg kalder det en fillebakke at rende i, når ma’m Lands vedbod står lige klods ned for bakken og stænger, så en næsten må vride benene af sig, for at få svinget rundt ned i kirkesletten — men nu har vi holdt krigsråd og ieftermiddag skal vi jule dem grundig op og tage bakken.«

Det hørtes forfærdelig interessant.

»Hvad tid skal dere slås da?«

»Å, du må nu aldrig tro, at vi vil ha’ dere piger med — det skal du være blå for at få vide, mor.«

Karsten vilde altid lade, som han havde greie på alting, hvad gutterne havde sig imellem, og så kommanderede de ældre gutterne ham så lystelig så — men det vilde han naturligvis aldrig være ved.

»Og så skulde vi havt denne kassen til at ha’ kugler i — sneballer da, skjønner du — vi skulde gjøre op en masse straks over middag, og så skulde vi trække kassen med sneballerne Øvregaden udover og op Bagkleiven — og så var vi lige bag på Tangsnellerne med en eneste gang.«

Jeg haltede opover bakken med mit såre knæ, men indeni mig bestemte jeg mig til, at jeg vilde ud på Tangen ieftermiddag og se på krigen, om så knæet gjorde aldrig så ondt.

Men helt inde i stuen hørte jeg i middagsstunden, hvorledes Karsten bankede og hamrede på kassen ude i vedskjulet.

Naturligvis fik jeg lusket ud af ham, at klokken halv fire precis skulde slaget stå.

Jeg havde ikke sagt et muk om, at jeg havde ondt i knæet, og klokken lidt over tre gik jeg nedover byen og indom til Massa og Mina. Jo da, de vilde være med — og vi vilde være listige, vi og, for om gutterne ikke vilde have os med, så vidste vi en gjenvei, vi, gjennem Terkelsens have — og vi løb afsted.

Ved den gjenvei, vi tog, var vi lige oppe på toppen af Storkleiven med en eneste gang. Det var rent ud en glimrende bakke. Langstrakt og flad nedover, men med en dygtig knæk til at begynde med, og det gav fart. Helt ud i Sandvigen kommer vi undertiden; men det er bare vor gamle blåmalede »Dovre« og Nils Traps »Letvindt«, som går så langt. Men det er også de bedste kjælker i byen.

Det er bare fattige folk, som bor udover Tangen, lodser og sjøfolk og arbeidsmænd. De små husene ligger spredt og uregelmæssigt, dér et lidet hus oppe på en hei, og så et lidet hus nede i en fordybning igjen.

Hele bakken yrede af børn idag, gutter og piger; der var skrig og moro og lystighed, så det stod efter. Kjælker var der ikke mange af, de rendte mest på lange bord, en seks-otte stykker af gangen, hei san, så det gik — nogle stod på ski, sådanne som de laver sig selv af tøndebånd; hjulbenede, foroverbøiede susede de nedover bakken, men på benene holdt de sig. Så kom der en på en liden elendig kjælke, og langt nede i bakken så jeg en bitte liden gut med et tørklæde om hovedet — han trak et vedtræ efter sig i en hyssing, det var hans kjælke.

Men ingen af vore gutter var endnu at se.

Vor tilsynekomst oppe på bakken vakte en del forundring. De, som kom opover, standsede, hviskede sammen og drog sig lidt undaf.

Opover bakken kom der idetsamme en sjøgut, sådan en rigtig bred, firskåren liden jungmand med skotlue og flagrende slips.

»Kom nu — hvad er det dere standser efter«, råbte han, »vi har vel lov at rende i vor egen kleiv, om der står no’en fine byfluer og ser på«. Han var i stemmeskiftningen og snakkede så høit, som var han i den værste storm ude på havet.

Men i samme øieblik stak Nils Traps krogede næse op over skråningen, og der var alle de andre også: Angemal Terkelsen, Jens Stub, Peder til provsten, Aksel Wasserfall og hele hurven af gutter bag, jeg så Karsten i bagtroppen med hele kassen stoppende fuld af sneballer.

Huf, jeg fik næsten hjerteklap.

»Hvad vil dere?« sagde jungmanden.

»Vi vil ha’ kleiven at rende i«, sagde Aksel Wasserfall, »dere skal pakke dere væk allesammen, ellers så —«

Jungmanden var kommet tæt op til Aksel. Han vendte siden til, holdt armene lidt ud fra sig, sådan som gutter gjør, når de vil ægle sig ind på en, og stirrede hele tiden ret ind i øinene på Aksel.

»Pakke sig, sa’ du — var det pakke sig, du sa’ — jeg skal gi’ dig pakke sig, jeg, dit flådde sildeben, du er.«

Og inden Aksel fik suk for sig, havde han jungmandens næve i brystet — der lå han i snefonnen, og jungmanden op på ham, men i samme øieblik var Nils Trap og Angemal Terkelsen oppe på ryggen af jungmanden igjen. Der blev et basketag, så sneen føg.

»Han bider — han bider, svinebæstet«, skreg jungmanden nede i sneen.

Aksel Wasserfall, som lå underst, havde ingen anden måde at værge sig på — han bed tvers igjennem tykke sjømandsklæder og alting.

Nede fra bakken kom endel af Tangengutterne stormende opover, men nu klemte Karsten og bagtroppen ivei med sneballerne; Massa, Mina og jeg blev rent rædde og trak os undaf. De stenhårde sneballerne føg om os i luften, den ene biede ikke på den anden, og der hvor de traf, der gjorde de ondt, det kunde jeg bevidne, for jeg fik en på kindet, og jeg måtte holde lommetørklædet på det hele tiden, så sved det.

Du for et leven! De skreg og de råbte, de holdt sig ikke i bakken længere, men ude i dybe sneen langs veien lå der gutter og sloges, og uafladelig kom der sneballer fra bagtroppen; de gnistrede om ørene på en; — men kjærringerne kom ud på stentrapperne sine rundt omkring med småbørn på armene, og råbte noget, som ingen hørte på.

Gutterne vore havde naturligvis hele tiden havt den bedste stilling, de stod jo på toppen og kastede nedover, mens Tangengutterne stod nede og kastede opover — det var ikke mange minutter om at gjøre, før Tangengutterne tog tilbens bortimellem husene. Der kom nok endnu en og anden enslig snebal susende bortenfra dem i en langstrakt bue, men det var godt at skjønne, at de følte sig slagne.

Aksel og Ludvig var de første, som rendte nedover på vor gamle, brede »Dovre«. Efter kom de andre i en lang række, men sådan som de jublede og skreg! Angemal Terkelsen kastede sig på maven på en kjælke — han skal nu altid være så kjæk han — og Jens Stub skrævs over ryggen på ham, Peder til provsten satte ivei på den røde, flade kjælken sin; den er lavet oppe i fjeldbygden og går så ynkelig, den kjælken, at alle de andre gutterne kalder den for »Lusen«. Men da blir Peder altid fornærmet. For Peder til provsten er af den slags gutter, der aldrig blir vond, men bare fornærmet.

Men midt op i al jubelen og hurraråbene, hørte jeg lidt efter lidt en ynkelig gråd. Da jeg skulde se efter, var det den lille gutten med tørklæde om hovedet som græd, han der havde trukket på et vedtræ i en hyssing. Det var Tollef, søn til vaskerkonen vor; han havde fået en snebal i øiet og vedtræet havde han mistet, og han græd og græd. Han bankede på døren til et lidet hus, men moderen var gået ud og havde stængt efter sig. Tilslut lagde han sig ned på tærskelen og storgræd.

I huset ved siden af der, hvor Tollef stod udenfor og græd, boede der en mand, som hele byen kaldte Kristen tusindkunstner. Han satte istand lamper, loddede gamle thekjedler og sligt. Det var en liden sortsmudsket mand, som stammede. Han var også kommet ud på trappen sin.

»Sk — sk — ska’ de nu også t — ta’ den v — vesle glæden fra fattigfolks barn nu«, sagde Kristian tusindkunstner, han så nedover Storkleiven efter alle vore gutter, som skreg og råbte; de sorte øinene hans gnistrede, det var ikke langt fra, jeg blev ræd, der jeg stod.

Og pludselig med en eneste gang slog det mig: for en skam — for en græsselig stor skam det var, vi havde gjort, da vi jagede de stakkers fattigbørnene fra kleiven deres.

Jeg sprang bort til kassen med sneballerne, der var endnu nogle igjen, væltede den og trampede sneballerne ned i sneen, alt hvad jeg orkede.

Jeg husker, at jeg satte mig til at græde, da jeg kom hjem. Jeg sagde til mama, at det var knæet, som gjorde ondt, for jeg slog mig, da jeg rendte på kassen; men igrunden var det det, som Kristian tusindkunstner sagde, og den-lille skjevbenede Tollef, som vi havde taget glæden fra, som jeg græd for.

Men Tangengutterne tog Storkleiven igjen siden, det kan dere lide på!

AFBRUDT SYTTENDE-MAI.

VOR levende jeg husker den dag, vi nær havde slået provstinden ihjel! Det høres rart, men det var virkelig en levende provstinde, som vi virkelig på et hængende hår nær havde taget livet af. Og det bare i pur glæde og syttendemai-turing.

Hør nu, hvorledes det gik til:

Lige bag vort gamle hus, har vi hele den store, friske heien. Hvis nogen af dere bor nede ved kysten, så ved dere nok, hvor vakkert der er, og hvad moro en kan have oppe i en slig hei. Har dere bare reist forbi med dampskibet, så aner dere ikke, hvor deiligt det kan være oppe på de nøgne grå heierne, som vender ud mod havet. Lidet jord, men meget sol; er der en liden sprække, gror der straks en makrelblomst, fine, lange græsstrå, smørblomster og katteklo. Nypetorn og ener klavrer sig fast både hist og her — og så lyngen da helt oppe på toppen! Hele fladen bortover bare de violette lyngblomsterne, klare himlen over os — og hele havet udover i en stor vid runding — ingenting, som stænger for synet.

Dette har jo egentlig ikke noget med provstinden at gjøre, men jeg måtte bare forklare, hvorledes der var oppe i heien. For deroppe var det, at Nils Trap, Ezekiel, Peder, Karsten, Mina, Massa og jeg legte mangen god dag.

Lige ved vort gårdsrum begyndte det at høine sig opover; først en liden opmuret have, så afsatser og styrtninger, store stene, små stene, stupende brat ned og så op et par skridt igjen, hvor en må bruge både hænder og fødder og gribe fat i lyng og ener for at komme op.

Omtrent midtveis opover heien er der et nokså stort fremspringende klippestykke, som det bare fra den ene kant, og det endda med vanskelighed, er muligt at komme op på. Dette er vor fæstning. Vi har her både batterier og bastioner, kuglekammer, krudtkammer og fangehul. Deroppefra har vi den prægtigste udsigt nedover byens lave, lysmalede træhuse, og de små lubne lindetræer, som kryber opigjennem gaderne. Menneskene dernede ser fra vor fæstning endnu ud som stoppenåle; lige oppe på toppen bliver de til yrende små knappenåle.

Så var det en 17de mai. Jeg husker det så tydelig; våren var kommen så tidlig, at vi alt havde fint, ungt birkeløv og høi, mild luft. I flere dage havde vi talt om en fest, som vi vilde holde i fangehullet, for der var vi fuldstændig useet af alle. Der skulde være salut, taler og sang. Peder og Karsten var fast ansatte kanonerer; med megen møie havde vi båret store stene op på fæstningen; disse blev da med al magt kastede nedover styrtningen igjen. Dette var vor salut; der var ikke lidet smeld i det, kan I tro! Gutterne skulde skaffe vin, og vi kager og glas. Vi fik forresten aldrig andre glas med os op i heien end sådanne, som foden var slået af. Jeg syntes dengang, det var græsselig småligt af mor, at vi ikke kunde få ordentlige glas.

Ezekiel holdt festtalen. Jeg ser endnu hans tynde, blodløse fingre om det stetteløse glas, mens han sprutede og talte om »vor unge frihed, som satte blomst på frihedsdagen«. Jeg havde nylig læst hele talen i et gammelt barneblad og måtte jo nødvendigvis betro denne min opdagelse til Mina; de andre vilde vide, hvad vi lo af, og tilslut hviskede og lo alle tilhørerne sig imellem; men Ezekiel klemte på. Efter talen blev fire stene kastede udover. Karsten var strålende: »Å du, å du, hvor det smald!«

Siden talte Ezekiel for Sverige; efter talen foreslog han, vi skulde synge: »Se hist ved østersaltets vove« — men da ingen af os kunde melodien, og Ezekiel selv ikke havde en tone i livet, så gik det ikke. For det kunde jo ikke nytte os, at han forsikrede, at han hørte melodien tydelig indeni sig. Så talte Nils Trap for kvinden; jeg husker, hvor jeg beundrede de korte, fyndige ord: »Et hurra og fire skud for kvinden!« Ikke en snup mere. Jeg syntes, det hørtes så overordentlig mandigt. Peder styrtede op på fæstningen for at affyre skuddene, Karsten efter som en kamphane med håret ende tilveirs. Stenene for bragende nedover — øieblikket efter hørte vi et ynkeligt klageskrig, og Peder kom løbende ned i fangehullet, askegrå under sine fregner.

»Å mor — mor — — «

Vi styrtede op allesammen; dernedenfor fæstningen, lige nedenunder styrtningen stod den lille pukkelryggede provstinde med et violet tørklæde om hovedet og en liden smal hånd løftet i veiret. Stenen, som var bleven afskudt til ære for kvinden, lå mindre end en alen fra hende!

»For Guds skyld, barn! For Guds skyld, barn!« — hun kunde næsten ikke tale af skræk.

Endnu den dag idag kan jeg angre på, at jeg ikke løb ned til hende og fulgte hende nedover heien igjen. Det faldt ingen af os ind, tror jeg. Da vi hørte, at stenen ikke havde truffet hende, men at hun bare var bleven så dødelig angst ved at se den store sten i luften lige over sig, var det ikke langt fra, at alle vi deroppe på fæstningen syntes det var lidt utidigt af provstinden at skrige sådan op.

Provstinden krabbede sig nedover igjen alene, hun var bare gået derop for at se efter et hvidt sengeteppe, som hang på en busk for at tørres.

Men vor feststemning havde ligesom fået et knæk.

Karsten fægtede med knyttet hånd ud i luften, som han pleiede, når han blev ivrig. Det var nu slet ikke så farligt, forsikrede han; for hvis han havde været provstinden, så havde han naturligvis seet, hvilken vei stenen tog i luften, og tog den så den vei — så kunde han jo løbe til siden — sådan — og tog stenen den anden vei, så kunde man jo bare løbe til den anden side. Forresten, hvis provstinden havde været, som hun skulde være — så stærk som Nils Heia f. eks., så kunde hun jo have stået ganske rolig, taget sigte på stenen, taget imod den med hænderne — og vinglet den bort. Ja, for tror dere ikke, at Nils Heia havde gjort det på den måden? Tror dere ikke, han var stærk nok til det?

Men skrækken kom over mig bagefter: tænk, om Peder havde slået sin egen mor ihjel! Jeg husker så tydelig, at jeg ikke vilde have hverken vin eller kage mere, og Nils Trap erted mig med, at jeg var blevet ganske hvid på næsen af angst.

Men som vi sad der og så på hverandre og ikke rigtig kunde komme igang med noget igjen, hørte vi pludselig en stemme:

»Peder.«

»Det er far«, sagde Peder og huked sig dybt ned, endda han umulig kunde sees nedenfra.

»Hys — ss — ti stille — hys!« — vi lå over hverandre i en haug, rædde og stille.

»Peder«, kom det dernedenfra igjen, »kom ned på øieblikket, jeg ved, du er deroppe«.

»Hys — ti bare stille, ikke et muk.«

Dødsstilhed.

»Ja kommer du ikke nu på timen« — — provsten var rasende; vi hørte det på stemmen.

»Jeg må gå«, sagde Peder og reiste sig op, »jeg må — jeg må« — han klavrede op, vi andre keg med bare hovederne op for at se hvorledes det gik.

Dernede stod provsten uden hat i bare paryk og lynende sint. Det var ikke godt at være Peder nu. Han klavrede uendelig langsomt nedover. Provsten truede op til alle vore seks hoveder, der stak op af fangehullet:

»Ja kom bare en anden gang slig — kom bare — I skal få kjende det på rygstykkerne jere — store mennesker, som dere er — at slå folk ihjel med stene!« —

»Ja, men vi slog jo ikke ihjel nogen«, råbte Karsten.

Jeg blev rent forfærdet over Karsten, at han turde råbe slig til provsten, som imidlertid ikke tog den mindste notits af ham; Peder var nemlig endelig kommet indenfor hans rækkevidde, så han fik andet at gjøre.

Først en ørefigen på den ene side:

»Jeg skal lære dig, jeg« — så en ørefigen på den anden side: »Næsten slået din egen mor ihjel — «, og han slog. Men tænk: endda jeg havde så gruelig ondt af Peder, så ondt, at jeg tror, jeg gjerne skulde have taget slagene i hans sted — vi var jo lige skyldige — så var der noget så græsselig spændende ved at se på Peder og provsten dernede, at det næsten føltes som en skuffelse, da provsten tog Peder i den venstre øreflip, og drog ham med sig nedover. Gutterne havde nylig anlagt en liden vei nedad heien og ind en liden bagport i provstens have. Det kom godt med for Peder nu, at der var nogenlunde banet vei, da han blev ført afsted ved øreflippen.

»Nu kan dere lide på, at Peder får juling«, sagde Karsten, — han følte også det spændende ved øieblikket. »Men var det mig«, han blev meget ivrig, »så vilde jeg lægge mig på ryggen og spænde med benene i luften, så ingen kunde komme mig nær. Han skulde ikke få slå mig, nei, det skulde han være blå for.«

Det var rent forbi med festen. Ezekiel foreslog, vi skulde drikke vinen i en fart, — kagerne delte vi ligelig — og så klavrede vi nedover; men vi tog vor havevei, ikke provsteveien. Vi bare hviskede, talte ikke høit, før vi var nede. — Vi fik skjænd, dygtig skjænd af provsten, men mama græd næsten, da hun hørte, for en ulykke vi nær havde gjort. Og mamas tårer husker jeg meget bedre nu, end provstens skjænd.

Da vi siden spurgte Peder, hvorledes det var gået ham, svarte han ikke, men bare smilte mat.

Ja, slig gik det til!

EIEBAKKE.

EG har lyst at fortælle lidt om en lærer, vi havde her nylig, som hed Eiebakke. Ikke fordi, at der er noget morsomt at skrive om ham — nei, det er bare, bare sørgeligt, men fordi det kanske kunde lette mit hjerte — for jeg var lei, afskyelig lei mod ham, og nu angrer jeg det så usigelig. Og nu er han død, og selv om jeg angrede mit hjerte itu, eller krøb på knæ alle mine dage, kan jeg dog ikke så meget som få bedt ham om forladelse engang. Det er det sørgeligste af alt. Jeg har ofte tænkt, at større sorg findes nu vel ikke i verden. Og tænk, den har jeg, Inger Johanne, alt prøvet, endda jeg ikke er mere end tretten år gammel.

Jeg husker så godt den første dag, Eiebakke kom på skolen. Idetsamme bestyreren fulgte ham ind i vor klasse, snublede Eiebakke i dørstokken, og bardus der lå han på alle fire, og alle vi småpiger, brast i en latter, som aldrig tog ende. Jeg lo længere end alle de andre, for når jeg først er begyndt at le, har jeg så uendelig ondt for at holde op igjen. Uf det er mange gange leit at være så lattermild!

Jeg kunde ikke kaste et eneste blik på det tynde ansigt med den vridde næsetip, som stod deroppe på kathederet, før jeg måtte le igjen. Han sagde ikke et ord om, at vi lo, men så bare sørgmodig ned på os.

Det var forresten ikke mange dage, før vi opdagede, at Eiebakke var generet for os. Tænk, generet for os, som gik med korte kjoler og fletter nedover ryggen! På en måde var det jo nokså morsomt, akkurat som vi skulde være voksne damer alt, men kjedeligt også, for vi troede ikke, han kunde være flink, når han generede sig for nogle småpiger.

Det pleier gjerne være sådan på skolen, og ude når vi leger også forresten, at det er jeg, som finder på alting, og så gjør de andre, hvad jeg siger. Og sådan var det ligeoverfor Eiebakke også. Jeg syntes han var en sådan inderlig rar liden tusselad af en mand; det stive, lyse håret hans stod ret tilveirs, øinene så så forskrækkede ud, og frakken hans var altfor vid over brystet, så han satte den over hinanden med en stor knappenål.

Det, der fra først af gjorde, at vi begyndte at plage ham på alle måder, var igrunden det, at han var så rar, når han pudsede sin næse. Når Eiebakke skulde foretage denne operation, dukkede han nemlig helt ned bag kathederet, og var en lang stund aldeles skjult for vore øine. Bagfra kathederet kom der nogle fine forsigtige pudsninger, som gjaldt det at være særlig forsigtig. Når Eiebakke da kom tilsyne igjen var han ganske rød i ansigtet og så skyldbevidst ud. Jeg havde seet på dette nogle gange, da jeg faldt på, at næste gang, Eiebakke skulde pudse sin næse, skulde vi allesammen dukke os ned under pultene så der ingen var at se, når Eiebakke kom op igjen. Hvis han da spurgte, hvad det skulde betyde, skulde vi svare, at vi bare pudsede vor næse.

Alle de andre var øieblikkelig villig og næste gang Eiebakke forsvandt bag kathederet, dukkede vi alle under pultene. Min plan lykkedes forresten ikke helt; vi måtte komme frem igjen af os selv, for Eiebakke sagde ikke et muk, da han kom op bag kathederet igjen. Da jeg endelig dukkede op fra pulten, stod Eiebakke der rød som et dryppende blod. Han skjønte godt, at vi holdt skøi med ham. Fra den dag begyndte det, at vi var leie mod ham.

Når Eiebakke skulde læse inde hos os, hang han i begyndelsen altid sit ydertøi ind i vor klasse. En gammel yderfrak, som var fedtet på kraven, og med lappet foer, og en hat, der var ganske grøn i pullen af sol og regn. Det kunde undertiden hænde, at han hang sin hat og frak ovenpå vort tøi på den overfyldte klædeshænger.

»Den ækle frakken og hatten — isch — nei, det vilde jeg da virkelig sætte en stopper for.«

Alle de andre syntes også, at det var rent ud væmmeligt af Eiebakke, at han skulde hænge sit ydertøi inde hos os. Først flyttede vi alt vort tøi undaf, så hans hang ganske alene på den ene side. Nei, Eiebakke forstod ikke nogen ting — den næste dag hang hans hat ovenpå min nye filthat — jeg, asen som jeg var, jeg tog Eiebakkes hat og kastede den på gulvet. Dagen efter hang Eiebakkes hat og frak igjen på klædeshængeren, men da tog Kima Pirk og kastede både hatten og frakken på gulvet, og hatten gav hun et spark idetsamme, så den fik et lidet hul oppe i pullen. Før Eiebakke gik fra skolen den dag, stod han uendelig længe nede i skolegangen og gned og pudsede hatten og frakken med et blåtærnet lommetørklæde. Siden kom Eiebakkes ydertøi ikke mere ind i vor klasse; han kjøbte sig ikke nogen ny hat, men gik med den gamle med hui i pullen.

Det var fast takst, at ingen af os lærte vore lekser for Eiebakke. Det var nu værst for os selv, men vi gjorde det igrunden bare for at plage ham. Når vi så ikke kunde noget, stod Eiebakke der og forklarede og forklarede og skrev på tavlen, men nedover pultene snakkede og knisede og lo vi. — Der var sjelden nogen, der sad på plads i Eiebakkes timer; vi fór fra den ene pult til den anden. I regnetimerne, når Eiebakke vendte ryggen til og skrev på tavlen, legte Mina og jeg Sidsten rundt pultene; vendte Eiebakke sig da om, dumpede vi ned på den første den bedste plads, og så yderlig uskyldig ud.

I Norgeshistorie fuskede vi hele klassen over. Netta havde en gammel Norgeshistorie med løse blade. Alle Nettas løse blade gik på omgang i hele klassen. Vi havde bladet foran os på pulten; den der sad på pulten foran, måtte da sidde på et vedtræ for at blive høi i sædet, så det forræderiske blad bag ryggen kunde blive godt skjult. Men Eiebakke sagde ikke et ord, ikke et eneste ord til os, hvad vi så foretog os. Det kunde hænde, når vi en dag holdt usædvanlig spektakel, snakkede i munden på hinanden og lo, at Eiebakkes blåtærnede lommetørklæde kom op, og at han tørrede sveden af panden og hænderne, som om det anstrengte ham at undervise; når så klokken ringte, smøg han hurtigst mulig ud af klassen.

En dag kom Kima Pirk stormende ind: »Nei, jeg skal fortælle dere noget — tænk Eiebakkes mor er en gammel fattigkone —«

»Det er ikke muligt.«

»Du bare lyver, mor.«

»Hvorledes kan du vide det?«

Vi spurgte i munden på hverandre.

»Jo hun bor nede hos Eiebakke i jomfru Einarsens hus — hun kom til byen igår — hun er klædt som en gammel fjeldkone — og hvis det ikke er sandt, kan dere gjerne kalde mig en krok.«

Vi blev enige om, at det var rent ud skandaløst af Eiebakke at have en gammel, fattig fjeldkone til mor.

Å, hvor jeg angrer — hvor jeg angrer, slig som jeg var!

Samme eftermiddag og mange dage efter gik jeg forbi jomfru Einarsens hus, for jeg havde lyst at se Eiebakkes mor. Men jeg så aldrig noget til hende.

Tænk, at han havde en mor, som gik med tørklæde på hovedet — fra den dag var vi endnu leiere mod Eiebakke, end vi havde været før. Han måtte aldrig indbilde sig, at vi vilde lære noget af ham — nei tak, far — ikke var det vist stort, han kunde heller!

En dag i Eiebakkes time kom jeg tilfældigvis hen i vinduet. Nede i skolegården stod der en liden gammel kone med et stort tørklæde virret om hovedet, sådan som fjeldfolk bruger det. Hun holdt hænderne under forklædet og så sig om. Jeg skjønte med en eneste gang at det var Eiebakkes mor; men ved dere, hvad jeg sagde?

»Der står en gammel fjeldkone nede i gården, Eiebakke, hun går vist og ber.«

Ja, tænk, det sagde jeg, bare for at gjøre Eiebakke ondt og for at de andre skulde synes jeg var kjæk, som turde sige det!

Jeg glemmer aldrig det blik, Eiebakke sendte mig; han skjønte, at det var hans mor, der stod nede i gården — alle de andre småpiger stormede hen i vinduet, tilsidst kom Eiebakke også. Han så et øieblik ned på den gamle kone og blev stupende rød i ansigtet:

»Nei, det er min mor«, sagde han ganske sagte. Jeg fik et stik i hjertet med det samme, men jeg lod som ingenting; klokken ringede netop, og Eiebakke skyndte sig ud.

»Du er brillant, Inger Johanne.«

»Det havde han godt af, den simple fyren.«

»Nei at du turde sige det, jeg må sige, du er kjæk.«

De lo allesammen — men hvor jeg angrede — å så forfærdelig! Men det kunde jeg naturligvis ikke sige.

Samme eftermiddag fik Olaug mæslinger, og jeg skulde op til jomfru Einarsen for at sige, at hun ikke kom på skole på en tid. Den dag havde jeg ikke lyst at træffe Eiebakkes mor, og så sad hun netop på trappen, da jeg skulde gå ind.

»Jeg sidder her og soler mig jeg«, sagde hun og så op på mig med et par venlige, gamle øine, der lå langt inde i hovedet. »Du går vel på skole for han Lars, du«, sagde hun videre, »for han Eiebakke, mener jeg; det er gjild gut det, og gjild lærer også, kan jeg tænke«.

Jeg blev stående i trappen, men jeg var ikke istand til at sige et eneste ord.

»Å så snille, som dere er at læse med, siger han — de er så snille og sidder så stille, mor, siger han — hver eneste dag siger han det, og Gud inderlig lønne dere for det. Det er bare moro altsammen, mor, siger han. Gud fader ske lov og tak i sit rige — og tak skal du også have.« —

Hun vilde tage mig i hånden og takke mig — jeg trak hånden til mig, jeg kunde ikke, jeg kunde ikke tage hende i hånden, der kom en stor klump i halsen på mig, akkurat, som om jeg vilde begynde at græde.

»For han er så lidet frembærslig, han Lars, ligesom så inderlig lidet frembærslig, det har han altid været, så det er en stor nåde, at det går så godt på denne fine skolen, han er kommet på« — hun ruggede frem og tilbage, og så strålende fornøiet ud.

»Og så snil, som han er! — Jeg boede i en liden stue oppe i Silgjord, jeg, ser du, det var ikke meget til levemåde, det skal være vist, men så skrev han Lars, at jeg måtte komme. — Nu må du komme til mig, mor, skrev han, for nu har jeg det godt, skrev han. Og nu får jeg kaffe to gange om dagen og fjærdyne i sengen — jo—jo san. — Det eneste jeg ønsker nu, er, at jeg havde en rive og en liden dot hø at rake i — riven skal han nok skaffe mig, siger han Lars, men det blir værre med høet, siger han Lars.«

Å Gud, hvor det er frygteligt at angre! Jeg kunde ikke sige farvel til Eiebakkes mor engang, jeg sprang hjem — — å, sådan som jeg græd! Mama kunde ikke skjønne, hvad jeg græd for, og det var så leit, så leit at sige det. Tænk, at Eiebakke havde sagt, at vi var så snille, vi som ikke tænkte på andet end at være lei mod ham!

Men samme nat fik jeg også mæslinger, og det varede flere uger, inden jeg kom på skolen igjen. Da jeg blev frisk, var Eiebakke ikke mere på skolen; han havde fået en post i en anden by, og nogle måneder efter hørte jeg, at han var død. Men endnu kan jeg ikke tænke på Eiebakke og på hans mor, som vilde takke mig — uden at det stikker mig i hjertet.

Og tænk, så kan jeg aldrig få bedt ham om forladelse engang.

JULEBUK.

ET var ifjor jul, vi gik julebuk, og et måneskin var det den aften, som var deiligt. Der er aldrig så vakkert hjemme i vor by, som i måneskin, det siger fremmede folk også. Nede i gaderne og opover heiene skinner månen så klart, som jeg tvivler på den gjør noget andet sted på jordkloden, og udover havet ligger den brede, glitrende månestribe og dirrer og glinser som sølv.

Massa, Mina og jeg havde klædt os ud oppe på mit værelse. »Hvis nogen spørger, hvor dere er fra«, sagde mama, da vi var færdige, »kan dere trygt sige: fra fantasiens land, jeg synes dere ser mig ud til det«.

Massa havde en gammel lyseblå kjole med gul silkebord nedentil kjolekanten. Mama gjemmer den gamle kjole efter oldemor Krag; der er noget så koseligt, muntert ved sådanne gamle kjoler med bitte små, korte liv og store pufærmer. På hovedet havde hun en liden grøn fløielshue; nedenunder huen hang Massas store askegule hår nedover ryggen. — Mina var klædt i ældgammel silke fra top til tå, brunblomstret silkekjole med slæb, grønt silkeschawl og en stor hvid silkehat, der gik fremover kinderne. Da de andre var færdige, var der ingenting igjen til mig, jeg måtte derfor tage et hvidt underskjørt, en hvid nattrøie og en stor gammel italiensk stråhat fra mamas ungdom. For at pynte mig lidt op tog jeg en pen udskåret national-tine i den ene hånd og en rød parasol i den anden. Allesammen havde vi naturligvis masker, store papmasker, der gik helt nedover hagen, med vældige næser og stærkt røde kinder.

Å for et måneskin det var den aften! Jeg skulde gjerne påtaget mig at læse en hel side af en engelsk salmebog i bare månelyset. Dere ved sådanne engelske bøger med fin, gnidret tryk. Og der stod vi nede i vor bakke græsselig oplagt til alskens skøierstreger. Jeg ved ikke, hvem det var, der foreslog, vi først skulde gå til madam Land, men vi var alle tre øieblikkelig villige. Vi listede os sagte op ad hendes gadedørstrap. Men nu vilde ulykken, at madam Land har et stort jernlod på sin gadedør for at den skal smelde igjen af sig selv, skjønner dere. Hvorledes det nu gik til, ved jeg ikke — vi gik sandelig så forsigtig i døren — jeg har snarest en mistanke om, at det var en lumskelig fælde madam Land opstillede for sådanne sene gjæster som os — for jernloddet fór med et dundrende smeld i gulvet. Vi blev så forfærdet, at vi alt stod på spranget ud af den mørke gang igjen, da madam Land og hendes mand — for ma’m Land har virkelig en mand, endda aldrig nogen snakker om ham — kom styrtende ud med lampe og lys.

»Nei tak«, råbte madam Land, såsnart hun fik se os, »sådant noget juggel vil jeg ikke vide noget af. Ud med dere igjen — og det fort«.

»Nei, lille Marie«, sagde hendes mand — han er fra Danmark, Land, og snakker så sødt og klusset — »du skulde dog bede småfrøknerne ind, det er ikke folk fra gaden dette — Marie«.

Land var tydelig nok blevet imponeret af Minas silkedragt. Madam Land brumlede noget om, at det var hende ligefedt, hvadslags folk det var, men Land havde alt åbnet døren og bad os yderlig artig »spadsere ind«. Der var hedt, som i en bagerovn, inde i stuen, og en tobaksrøg så tæt og kvalm, at jeg troede, jeg skulde miste pusten bag masken. Land bukkede og bukkede og satte tre stole frem midt på gulvet.

Nu havde vi aftalt hjemme, at vi bare vilde tale P-mål, for da kunde jo ikke et menneske kjende os.

»Er det tilladt at spørge, hvor disse tre nette unge damer skriver sig fra da«, spurgte Land.

Massa tog ordet, men hun har aldrig været flink i P-mål, derfor gik det også rent galt.

»Pra-pra fan-tan-ti-si-pi-ti-si-pi-hi —« det gik rent i bal for hende. Mina og jeg kvaltes næsten af latter og varme.

»Hillemænd«, sagde Land, »det er nok langveisfarende folk dette, du må komme med en skjænk, lille Marie«.

Marie så ikke ud til at være meget villig til at skjænke os nogen ting, men hun gik dog hen i et hjørneskab og tog frem nogle kager. Det var nogle blege, dødstegte »fattigmand« — når »fattigmand« er fæl, er den fæl tilgavns, ved dere. Jeg gruede, før jeg stak en bid i munden. At spise kage, når en har maske på og ikke større mund end en sparebøssespræk har nu forresten også sine vanskeligheder. Den smule jeg fik ind, smagte af kamfer, så madam Land havde vist sin medicin i samme skab som sine kager.

»Kanske småfrøknerne har lyst på et glas øl«, sagde Land pludselig. Han så ud som han selv alt havde drukket nogle glas.

»Nei tak — nei-pei — tak-pak« — vi reiste os alle tre. Det var forresten vist Land, som selv havde lyst på det og tænkte, han skulde lure sin Marie på denne måde.

Vi neiede og neiede, Land bukkede og skrabede og fulgte os ud, halvfuld og smilende; madam Land vridde gadedørsnøglen om med et smeld, da vi stod på trappen, og jeg hørte gjennem døren, at hun sagde noget om den langbenede byfogdens unge.

Å, hvor vi lo — madam Lands »fattigmand« bavde vi allesammen i lommen.

»Nu går vi til madam Pirk«, sagde jeg.

»Er du gal, Inger Johanne, vi tør ikke — hun er meget værre end madam Land.«

»Jo, det er så rasende snodigt — kom kom bare — kom.«

Vi listede os så stille, som vi kom for at stjæle, ind i madam Pirks kjøkken. Der var bælgmørkt, det lyste i nøglehullet inde fra stuen.

»Hys — s — ti — stille« — madam Pirk hostede inde i stuen, vi kvak i allesammen: »Nu kommer hun vist«.

Atter stilhed — halvkvalt latter ude hos os.

»Nu kremter jeg«, hviskede jeg.

»Er du gal, Inger Johanne — for alt i verden gjør det ikke.«

»Nu gjør jeg det — hmm!«

Massa og Mina holdt mig begge to for munden; jeg lo så jeg troede, jeg havde fået indvendig krampe.

»Hm-m«, en høi, stærk kremten fra mig.

En stol blev hastig skudt tilside inde i stuen, døren åbnet, en skarp lysning faldt ud på vore tre skikkelser, og madam Pirk stod i døren med hornbriller på næsen. Jeg trådte frem:

»God-pod dag-pag.«

Madam Pirk var som et lyn borte i skorstenen og greb en sopelime.

»Ud«, råbte hun, »ud med dere, jeg skal ikke ha noget af sådant noget«.

»De skal såmænd ikke få noget hellere«, sagde Mina næsvist. Udigjennem døren løb, snublede, faldt vi over hinanden, madam Pirk efter med hævet sopelime, lige ud i den måneklare gade. Det var ubegribelig morsomt at blive kastet på dør af madam Pirk.

Så gik vi til Macks.

Mack og frue har ingen børn; Mack kalder alligevel altid sin kone for Mama. De sad alene i sin store, lyse stue, da vi trådte ind. Fru Mack lagde kabale, Mack sad ved siden, røgte på en lang pibe, og pegede med pibespidsen på de kort, han syntes, hun skulde tage. Vi trykkede os sammen ved døren og neiede.

»Nei se — velkommen ungdom og glæde« — sagde fru Mack og reiste sig, »det var nogen snille ungdommer, som kommer og besøger et par gamle folk«.

Mack kom hen og pegede med pibespidsen på vore hoveder. »Op i sofaen — op i sofaen med dere alle tre.«

Der sad vi under lampen.

»Og dere går med tine også«, sagde Mack og så på den tine, jeg havde i hånden; »har dere kanske noget at sælge, og hvor er disse pene, små damerne fra da?«

»Vi er fra fantasiens land«, sagde Massa.

»Vi sælger smør«, sagde jeg.

»Nei, i fantasiens land laver de ikke smør«, sagde fru Mack.

Pigen kom ind med et umådeligt bret, — det var noget andet end madam Lands kamferfattigmand. Men jeg tænkte med sorg på, at jeg ikke havde større mund end en sparebøssespræk.

»Og så tænker jeg vi demaskerer os«, sagde Mack, »hvis vore små gjæster fra fantasiens land vil live op en aften for et par gamle folk«.

Om vi vilde! Vi tog hurtig maskerne af, men tænk, Mack sagde, at han havde kjendt mig idetsamme vi kom ind af døren. Uf, det er væmmelig, at en ikke kan være andre end sig selv.

Men fru Mack tog et glas mjød og deklamerede:

»Ungdom, du ungdom, du livfulde tid,

Tid fuld af glæde så ren og så blid;

Ungdom, dvæl endnu i min gamle barm,

Uskyldsfuld ren midt i verdens larm.«

»Det har mama selv digtet«, sagde Mack og så beundrende op på sin kone.

Tænk, den der kunde digte som fru Mack! Det måtte være deiligt. Jeg har prøvet siden, om jeg kunde, men det gik ikke, for rimene er så ækle at få til.

Senere på aftenen dansede fru Mack menuet for os. Hun holdt op i sit kjoleskjørt med begge hænder, sang med en fin, gammel stemme og så vemodigt ud for sig.

»Tra-la, tra-la — lalalala.«

»Husker du, Mack? Husker du, Mack, at de spillede den, den aften du friede til mig?«

»Om jeg husker?« Og Mack og frue så ømt og strålende på hinanden.

»Tænk, at jeg, som er sådan en styg kvinde, kunde blive gift« — sagde fru Mack til os i sofaen.

»Du styg!« Og Mack og frue kyssede hinanden midt på munden.

»Ja, nu skal vi se, børn, når dere blir gamle, om dere har gjort som Mack og mig — vi har danset menuet hele livet igjennem, og ungdomsminderne har været musiken.«

Da vi gik om aftenen, havde vi alle tre lommerne fulde af æbler og nødder og kager.

Det er gruelig snodigt at gå julebuk. Prøv bare!

I MARENS BRYLLUP.

AREN havde været Karstens barnepige og tjent hos os i mange år. I lange tider havde hun været forlovet med en tømmermand, men ret som det var, så var forlovelsen forbi. Da stod Maren borte ved skorstenen og græd og græd og vaskede et par guldørenringe, hun havde fået af sin kjæreste, for at sende dem tilbage til ham. Dagen efter hang ørenringene og lyste i marens øren, men fjorten dages tid efter stod Maren igjen og vaskede ørenringene og græd og græd — så hang de i ørene igjen — så blev de vaskede igjen — så hang de i ørene igjen — slig havde det gået så længe jeg kunde huske. Men endelig skulde da Maren og tømmermanden gifte sig; den tyvende september skulde brylluppet stå, og Karsten og jeg var buden til bryllup; da Maren før havde tjent hos provstens, var Peder også buden.

Alle gjæsterne samledes i bryllupshuset, et bitte lidet hus ude på Tangen; derfra gik vi i stor procession, brud og brudgom først, gjennem byens gader, den lange vei til kirken. Peder, Karsten og jeg gik tre mand høi straks efter brudeparret. Peder og Karsten begyndte straks at knibe og puffe hinanden, så jeg måtte gå i midten og holde styr på dem. En ved aldrig rigtig, hvor en har gutter henne, synes jeg; de kan være så hyggelige og snille, og så med en eneste gang er de så leie og vrange, som de bedst kan.

Maren græd svært i kirken. Jeg kan nu ikke skjønne hvorfor hun græd, for nu vidste hun jo, at hun ikke behøvede at vaske ørenringene sine mere. Orgelet durede høitideligt, alle vi andre sang — og så var Maren og tømmermanden gift.

Det lille hus ude på Tangen bestod bare af en liden stue, et lidet kammer og et lidet kjøkken. Da alle bryllupsgjæsterne kom ind, blev der pakkende fuldt med en eneste gang. Brud og brudgom tog plads under vinduerne, og lidt efter lidt havde alle de gamle konerne og mændene og sjøgutterne lempet sig ned langs væggene. Ingen sagde et ord. »Det er leit at gå sådan i række gjennem byen«, sagde brudgommen endelig — »jeg vilde ønske det havde været regnveir, så jeg havde kunnet gå med paraply«.

»Å, det er bare den første gangen det«, sagde telegrafbud Jebsen. Jebsen var gift for tredie gang. Jeg syntes det var stygt af ham at sige sådant for Marens skyld; men de lo allesammen, Maren også.

I samme øieblik blev døren åbnet og to piger kom ind med bretter, der bugnede af kopper med sort kaffe og tommetykke søsterkagestykker. Nu kan hverken Karsten eller jeg like kaffe. Jeg forsøgte på at slippe undaf den store kaffekop, men det var akkurat som at snakke til væggen.

»Nei værsgod da — værsgod — værsgod da« — og jeg måtte forsyne mig med en bredfuld kop. Karsten var ikke så medgjørlig som jeg. »Jeg vil ikke have kaffe — nei, jeg vil ikke have, siger jeg — men søsterkage skal jeg spise«, tilføiede han nådigt.

Jeg blinkede til ham fra den anden kant af værelset, hvor jeg sad, at han værsågod skulde være høflig og velopdragen; men Karsten skjønner sig ikke på sådanne småtterier som blinking. Peder til provsten sad klemt inde mellem to lodser borte ved ovnen. Han drak en mængde kaffe, jeg så bunden af koppen, ret som det var, op for ansigtet hans. Men over randen af kaffekoppen kastede han fortvivlede øine hen til mig. Hvad er det som står på med dig, tænkte jeg. Pigen bød ham en kop igjen — han drak og han drak — leverede den tomme kop villieløst fra sig og tog en fyldt igjen, og hele tiden stirrede han ufravendt på mig med de brune, søvnige øinene sine. Tilslut måtte jeg bort til ham.

»Men er du gal, gut, sådan, som du drikker kaffe?« Han så ynkelig op på mig.

»Ja, jeg kan jo ikke slippe.«

»Jovist kan du det.«

»Nei, de truer mig og truer mig — og nu er jeg så syg. Jeg har drukket fem kopper, dette er den sjette.«

Idetsamme spillede musiken op, der var en violin og et trækspil. De spillende stod i døren til gangen, da der var så lidet rum inde i stuen. Det var alt skummert; de tændte ikke lys endnu, men begyndte at danse med en eneste gang.

Først brud og brudgom en langsomvals alene. Så kom alle de andre efter. Brudgommen var så høi, at han rakte lige op i taget. Hele stuen var pakkende, yrende fuld af dansende par. Der var ikke stort plads til at svinge sig. Det gik forresten meget adstadigt og langsomt i begyndelsen, af og til trampede de i gulvet, så det stod efter. Når fire-fem sjøgutter tramper på en gang, så smelder det, kan dere tro. Ret som det var, kom der en ung matros, som hed Jonas, hen og bød mig op. Du — hvor vi dansede! Han vilde aldrig holde op. Hei, råbte han og trampede i gulvet

— jeg tror vi dansede en halv time. Af og til gjorde jeg et forgjæves forsøg på at stanse, men det kunde aldrig i verden nytte, Jonas holdt mig fast, fast som i en skruestikke, trampede og dansede. Hei san!

Der var imidlertid sat lys i vinduerne og på hylder rundt væggene. Lysene blafrede frem og tilbage i trækken.

»Det er akkurat som jeg danser bare med en kjole mellem hænderne — så let er du«, sagde Jonas. Skulde det være en kompliment? Jeg ved det ikke. Når man er en stor liden pige, så er det ikke morsomt at blive kaldt »bare en kjole«. Endelig slap han mig; jeg sank andpusten ned på en stol.

Men da straks efter en ny dans begyndte, så jeg, at Jonas havde mig i kikkerten igjen, — jeg blev så fortvivlet, at jeg reiste mig hurtig og klemte mig mellem spillemændene ud i gangen.

På en kiste bag døren i gangen sad Peder.

»Ak, jeg er så syg, Inger Johanne.«

»Ja hvor kan du vente andet — seks kopper kaffe!«

»Hvad skal jeg gjøre, Inger Johanne?«

Jeg fik ham med mig ud i den friske luften. Der var en liden potetesager bag huset; Peder satte sig ned der, jeg tog noget fugtigt potetesgræs og lagde på hovedet hans. »Var det ikke godt?«

»Å jo.«

»Sid herude du en stund, skal du se du kommer dig.«

Det var blevet næsten mørkt. Udenfor huset havde der samlet sig en hel del mennesker, voksne gutter og børn, piger og koner; de stod helt inde i gangen og kikede, kløv op på vinduerne, råbte, lo og holdt spektakel.

»En, to, tre, fire, fem — brura frem!«

Politibetjent Weiby gik omkring derude og pirkede bort i dem med stokken, når de råbte for høit.

»Hold snavla deres — siger jeg.«

Han var altid så forstoppet af klæder, Weiby. Når han vendte den forpakkede ryggen sin til — så skreg og råbte sjøgutterne igjen: »Brura frem« — så det skranglede bortimellem de små husene.

Bruden kom ud i døren for at vise sig. Hun er gruelig gammel, Maren — vist tredive år — så hun var ikke videre pen, da hun stod der i døren. »Hurra for brura!« råbte de udover i mørket rundt huset. Weiby stod lige ned for trappen; han syntes tilslut at Maren viste sig for længe. »Gå ind igjen nu«, sagde Weiby, »nu har de seet dig nok«.

Nei sådan varme, som der var inde i stuen. Alle mandfolkene røgte tobak mens de dansede, hele stuen stod i en damp; røde, svede, fornøiede ansigter stak frem gjennem tobaksrøgen allesteder. Kristian tusindkunstner sled i trækspillet alt hvad han orkede, Severin Assersen lagde hovedet helt ned på violinen sin, og gned og gned, og gjæsterne, de dansede og trampede; der var ikke ørenlyd at få derinde.

Karsten dansede borte i en krog med en liden, tyk kone. Når Karsten foretager sig noget — det kan være den allermindste småting — så er det akkurat, som alting står på spil, inden han bliver færdig. Han dansede med konen borte i krogen, som det gjaldt liv og død.

Jeg dansede med allesammen, både med Ola Bugta, som bærer tøi iland fra dampskibene, med Even fisker, med Jonas og med en gammel mand, som halter svært på gaden; herude i Marens bryllup var han en ren kavaler. Tilslut vilde Jonas danse med mig uafladelig, så jeg måtte gjemme mig for ham bag døren inde i kammeret.

Endelig skulde vi da spise til aftens. Der var dækket oppe på loftet, mandfolkene skulde spise først. Mama havde sagt, at jeg skulde passe på, at Karsten ikke drak noget. Da derfor mandfolkene og Karsten gik op for at spise, fulgte jeg med og stillede mig i døren. Peder var også kommet derop; han sad gruelig bleg oppe ved brudgommen. Ola Bugta skjænkede en stor dram for Karsten, men inden Karsten fik fat på den, stak jeg min hånd lynsnart frem og tog glasset. Karsten sendte mig et rasende blik.

»Han er jo store karen nu«, sagde Ola Bugta, »han tåler nok en liden knert«.

»Gå ned igjen du, Inger Johanne«, sagde Karsten.

»Nei tak, far, jeg går ikke, må du tro.«

Hele tiden, mens de spiste, stod jeg bag Karstens stol; al slags drikkende, som blev sat for ham, tog jeg øieblikkelig bort. Karsten var lidt vond, for han forsøgte hemmeligt at spænde mig på benene under stolen. Men jeg giver mig ikke så let, jeg. Da også kvindfolkene havde spist, og jeg kom ned i gangen igjen, stod Peder og hang over trappegelænderet.

»Å, Inger Johanne, jeg står her og venter på dig — jeg er så syg alle steder! Å — å — å.«

Jeg fik en lys idé. »Der står en omhængsseng inde i kammeret«, sagde jeg, »der skal du lægge dig til at sove«. Jeg fik ham med mig ind kjøkkendøren og op i omhængssengen, uden at nogen mærkede det, og trak omhængene for. Der lå Peder til provsten og turede bryllup.

Hele aftenen udover gik det akkurat ligedan til; de dansede og røgte, trampede og svedede, men snakke gjorde de ikke. Alt i et var jeg inde og kikede på Peder bag omhænget. Han sov som en sten.

Da klokken var tolv vilde jeg gå hjem.

Karsten sad på en stol borte ved ovnen og halvsov. »Nu Karsten, skal vi gå hjem?«

»Langtifra«, sagde han og blev lysvågen med en eneste gang, »jeg vil ikke gå endnu«.

»Jo værsgod, nu skal du komme.«

»Nei nu skal jo moroen først begynde.«

Der stod jeg pent i det. Inde i sengen lå den ene og snorksov og her sad den anden så stiv som en trebenet krak. Det var så hedt og kvalmt derinde nu, at jeg næsten ikke kunde puste. Jeg måtte sætte mig tålmodig ned bag døren i kammeret igjen. Der ventede jeg en halv time. Karsten sad fremdeles borte ved ovnen og halvsov. Jeg kunde ikke fatte, hvorfor han ikke vilde gå. Tilslut slap det ud af ham:

»Der står en stor kurv med kager under kjøkkenbænken«, sagde han, »jeg vil ikke gå før jeg har fået nogen af dem«.

Ganske rigtig, der stod en stor klædeskurv med sukkerbrød.

»De kagerne skal de vist have til kaffen imorgen«, sagde jeg, »du vil da vel ikke blive her hele natten for et sukkerbrøds skyld?«

Karsten satte sig mismodig ned på en stol og stirrede på den fyldte kurv. Nu giver han sig vist, tænkte jeg, nu får du se, at få Peder vågen.

Det var lettere sagt end gjort. Tilslut måtte jeg tage vand og skvætte i ansigtet på ham. Han reiste sig op, men de øinene han satte på mig, glemmer jeg aldrig. Der var ikke en tanke i hans blik. Jeg lo så jeg måtte sætte mig på sengekanten.

»Se ikke på mig med de øinene, du har nu, Peder, for jeg tåler det ikke.«

Karsten havde endelig opgivet kagerne i klædeskurven. Med Peder til provsten mellem os stavrede vi ud i mørket. Peder vilde sidde på hver eneste trappe. Vi måtte trække og puffe ham frem hele tiden, vi var vist en hel time om det lille stykke vei. Da vi kom op i provstegården, havde ikke Peder den ringeste greie på, hvorledes han skulde komme ind; — tilslut måtte jeg klyve op og banke på pigekammervinduet. Kokkepigen kom ud, flyende vond på mig — det var min skyld det hele, sagde hun. Og jeg, som næsten havde trukket armene mine af led, for at få Peder hjem igjen! Men sådan er verden.

»Der kan du se, Karsten«, sagde jeg, »var det nu ikke godt, at jeg passede på dig, så du ikke fik noget at drikke?«

»Å, jeg er stærk jeg, skal jeg sige dig — ti gange stærkere end Peder — kom skal vi trække krog skal du få se — du kan tage både langemanden og pegefingeren din — jeg skal bare tage lillefingeren.«

Men jeg havde ingen lyst at trække krog ude på mørke gaden klokken to-tre om natten.

Næste dag, da jeg gik på skolen, strøg jeg indom provstens kjøkken. Jeg vilde snakke med kokkepigen, for jeg var sint, fordi hun havde sagt, at det var min skyld, at Peder var syg.

Hun stod ude i gården og skurede gryder. »Jeg vilde bare ind og sige dig«, sagde jeg, »at Peder var syg af seks kopper kaffe og stærkt øl — og ikke var det min skyld —«.

»Du kunde vel have passet på ham, du«, sagde kokkepigen, »siden du skal have så god forstand, som folk kjyter af —«.

Det var ganske mærkværdigt, men al min vrede gik over med en eneste gang.

»Peder måtte nu vel passe sig selv«, sagde jeg.

»Å, han da — stakkaren«, sagde kokken.

Jeg spankede og var lidt vigtig, det tilstår jeg, da jeg gik nedover gaden; det er svært morsomt, at folk tror en har god forstand.

Men samme dag fik jeg 4,5 i regning på skolen, så jeg var ikke fuldt så vel tilmode, da jeg gik hjem igjen.

Men Marens bryllup er det eneste bryllup, jeg har været i, alle mine dage.

VOR HANE.

ER kom en dag en mand fra Vegarsheien ind i vort kjøkken med fire levende kyllinger, som han vilde sælge. Allesammen høner, sagde han. Vi havde aldrig havt andre dyr hjemme end Storemor, vor store, sorte kat, og Karsten og jeg fik med engang en ustyrtelig lyst til at eie de fire halvstore, brungule kyllinger, der lå så tålmodige nede i bondens kurv, lagde hovederne på skakke og så op på os med små runde, sorte øine.

Hurra! Mama vilde kjøbe kyllingerne, men på den betingelse, at Karsten og jeg skulde passe dem. Om vi vilde påtage os det? Bare moro naturligvis. Jeg anede ikke da al den fortræd og spektakel, der skulde komme ud af det.

Oppe i det gamle fjøs, der hører til vort hus, og som i mange år har stået unyttet, er der et afdelt rum, som vi, jeg ved ikke hvorfor, kalder saltboden. Deroppe i saltboden indkvarterede vi vore fire kyllinger. Jeg gav dem øieblikkelig navn: Lova, Diksy, Valpurga og Carola. Karsten og jeg proppede dem med mad, og hele dagen gik de og sparkede i vor kjøkkenhave, som der forresten aldrig vokser noget i. Grund, tør sandjord og græsselig meget sol kan der jo ingenting blive af, skjønner dere.

Det første jeg gjorde om morgenen, var at lukke kyllingerne ud. Da flaksede og vingefløi de om mig i den friske, kjølige morgenstilhed under lønnetræerne. Det varer altid en stund, før solen kommer ned i gården hjemme, for heien skygger.

Lova, Diksy og Valpurga var ganske almindelige høibenede kyllinger, som sparkede bagud og plukkede den hele dag. Men Carola begyndte lidt efter lidt at opføre sig mere værdigt. Den satte benene stærkt udad og sparkede, stod lange stunder stille, ligesom lyttende efter noget, og lod altid de andre forsyne sig først. Og en vakker dag stod Carola på fjøstrappen, slog ud med vingerne og galede — et rigtig hæst, sprukkent kyllingegal — men galet havde den. Carola var blevet en hane, der var nok ingen tvivl om det. Hun måtte naturligvis døbes om igjen, og så kaldte jeg hende Carolus.

Og det er Carolus’s bedrifter, jeg vil fortælle om. Ikke det første år, den levede; da var den nokså skikkelig. Hele sommeren var kyllingerne oppe i saltboden, men da vinteren kom, blev de flyttet ned i vor kjælder for kuldens skyld. Hutetu, høns har det leit om vinteren. Sneen lå tyk opover kjældervinduet og stængte det lille grå dagslys ude, og dernede på stengulvet i fugtigheden, sad alle fire kyllingerne med hovedet dukket ned i fjærene og kukkelurede. Da kan en være glad, at en ikke er skabt til at være høne. Jeg var forresten dernede hver dag og trøstede dem. Tænk på sommeren, sagde jeg, tænk på alle betemarkerne under bjørnebærhækken, sagde jeg, og på hele kjøkkenhaven de lange solskinsdagene.

Carolus slog lidt med vingerne, men de andre gjorde ikke det engang — de havde rent givet sig over.

Men så kom sommeren.

Lova, Diksy og Valpurga lagde hver dag et pent lidet æg oppe i saltboden. For en moro det er at gå slig og lede efter æg! En går der og tusler og leder og leder — de er så fule og slue, hønerne, og stikker sig bort under bordbeter og skrammel, — men lige bort i krogen, der hvidner det, og der ligger æggene runde, hvide og ganske lunkne.

Carolus var blevet en rigtig staut hane med lange, bøiede halefjær, der skinnede som metal i solen.

Lige ned for vor bakke bor madam Land i et lidet gammelt, gråt hus. Madam Land holder også høns; en af dem var en liden, sort, spids bondehøne. Hvorledes det ulyksalige bekjendtskab var opstået, ved jeg ikke, men vor store, fornemme Carolus havde forelsket sig i den lille sorte høne. Rent utrolig forelsket måtte han vist være, for han kunde ikke være fra hende en eneste dag. Med det samme, der blev lukket op for hønsene om morgenen, lagde Carolus på sprang nedover bakken, vingefløi og fór lige ned til madam Lands port. Var porten ikke lukket op endnu, så fløi Carolus over plankegjærdet og midt ned i madam Lands hønseflok. Jeg kaldte og jeg lokkede, jeg skjendte og jeg jagede den — jo tak san — Carolus galede og skreg og fløi op på plankegjærdet; han lagde hovedet på siden, skakkede ned og så på mig, og var jeg vel af veien, var han straks ved siden af den lille sorte høne igjen den hele dag.

Hver eneste aften var jeg nede og hentede den, efterat den havde sat sig op med madam Lands høner. Det var et spektakel. Hønsene kaglede og skreg, fløi ned fra pinden, så det baskede mig om kinderne, der var ikke ørenlyd at få i madam Lands hønsehus. Men jeg holdt godt fast på min gode Carolus; han sparkede og sprællede, men jeg trykkede det glinsende, levende hanebryst. som jeg hørte hjertet banke og hamre indeni, tæt op til mig og løb hjem.

Hver eneste aften gik dette for sig. Og hver eneste aften stod madam Land og skjendte i sin kjøkkendør, når jeg skulde der forbi med Carolus.

»Jo den er blet spækket — jo den er blet gjød nu — den spiser for fire høns — der er da vel lov og ret for sligt — jo den blir spækket —« jeg hørte madam Lands stemme helt op i vor bakke.

Madam Land ser selv ikke ud, som hun er spækket. Hendes mand er rorskarl. Hun er så frygtelig sparsommelig. De fortæller ude i byen, at madam Land hver middag koger tre poteter. »To poteter til Land, en til pigen, og jeg behøver ingen«, siger madam Land. Og tænk, så måtte hun hver dag gå der og se på vor store Carolus oppe i hendes eget hønsefad. En kan jo nok skjønne, at madam Land var sint.

En dag kom madam Land op til os for at tale med mama og klage over Carolus.

Nu havde jeg ikke nævnt et ord til mama om Carolus’s opførsel den sidste tid, jeg havde nemlig en dunkel anelse om, at det da vilde gå min store, kjække Carolus ilde. Mama blev rent lei af sig og sagde, at jeg værsgod skulde holde Carolus inde. I to dage stod den inde i saltboden; den hoppede op i vinduskarmen og hakkede på de små, grønne ruder. Men den tredie dag havde jeg så inderlig ondt af den, at jeg slap den ud.

»Du skal se, den har glemt den svarte nu«, sagde Karsten. Glemt, sagde han, jo tak — Carolus var alt på spranget, skreg af fryd og fløi lige ned i madam Lands gårdsrum.

»Kom, så tjorer vi den«, sagde Karsten pludselig. Det var en udmærket idé, syntes jeg. Først fik vi fat på en lang hyssing og så ned efter synderen. Han vilde naturligvis ikke hjem igjen; hele madam Lands gårdsrum stod i et eneste skrig af opskræmte høner, sådan løb vi og jagede den, inden vi fik fat på Carolus. Vi bandt hyssingen om benet på den og tjorede den oppe ved fjøstrappen. Jeg gik ind for at læse på lekserne, men jeg havde ikke læst fem minutter, før jeg fik en besynderlig uro på mig, og måtte ud for at se efter Carolus. Der lå den på marken; hyssingen havde den snurret og dreiet om sig utallige gange — den lå bare på siden og gispede. I en-to-tre havde jeg befriet den; et øieblik lå den stille på siden, så reiste den sig pludselig, baskede dygtigt med vingerne og — nedover bakken, med udspilede vinger, som formelig sopte i marken, fór den afsted — og forsvandt i madam Lands gårdsrum.

Den aften hentede jeg den ikke; jeg turde rent ud sagt ikke for madam Land.

Da jeg gik fra skolen den næste dag, gik jeg en sving indom til madam Land. Carolus stod inde i gården og spiste med megen appetit af madam Lands grød og sure melk. Den store blodrøde kam hang nedover det ene øie, det andet øie, der var frit, vendte den mod mig, som om den vilde sige: »Jeg kjender dig nok, Inger Johannemor, men gå du din vei — her vil jeg nu engang være.« — Ja de kan nu sige om dig, hvad de vil, Carolus, tænkte jeg, men du er nu den vakreste hane, som findes i verden — og min er du alligevel.

Da aftenen kom, havde jeg udspekuleret en plan, hvorved jeg skulde få fat på Carolus, uden at madam Land mærkede det. Hun havde hønsene i et aflukke i sin vedbod. Bagsiden vendte ud til en åben plads. Høit oppe, lige under taget, var der en glugge, som altid stod åben. Gjennem den glugge vilde jeg ind og hente Carolus. Oppe i vort fjøs lå der en gammel stige; den fik jeg Peder og Karsten til at bære ned og sætte op til gluggen. Både Peder og Karsten vilde krybe op, men jeg sagde nei; en så vanskelig ekspedition kunde ingen andre end jeg selv klare.

Klokken kunde vel være ni om aftenen; det var lidt skummert alt. Jeg klavrede opover stigen og kom lykkelig og vel op på det øverste trin. Men enten det nu var stigen, som var rådden, eller Peder og Karsten slap taget dernede — det var netop såvidt jeg fik tag i gluggen og halet mig ind — der faldt stigen og gik aldeles fra hinanden i faldet.

Der sad jeg pent i det. Og sådan, som Karsten og Peder lo dernede! Jeg var så rasende ærgerlig på dem, især på Peders latter. Når Peder ler, er det akkurat som om nogen pludselig kiler ham i maven; han bøier sig sammen, vrider sig som en orm og ler uden lyd. Men Karsten lo i vilden sky.

»Vil du lade være at le, Karsten, du forråder mig jo på den måden, gut.«

»Hvorledes vil du komme ned igjen?«

»Å, jeg hopper ned herfras.« — Det var sikkert en fem-seks alen ned til marken.

»Nu går jeg ind efter Carolus; jeg slipper ham ned herfra — dere tar imod ham.«

Jeg famlede mig nedover en halvmørk trap, snublede dernede i stummende mørke over en huggestabbe og en flisehaug, og var endelig borte ved det aflukke, hønsene var indestængt i. Sagte lukkede jeg døren op og famlede med hånden langs pinden, de sad på. Men, o ve: Sha, sha, sha, ra-ra-ra, — dere gjør dere ikke den svageste idé om, hvorledes madam Lands høner kunde skrige op; det var akkurat som jeg vilde dræbe dem alle med en eneste gang. Udenfor væggen hørte jeg Karsten formelig hyle af latter, — jeg famlede omkring mig derinde i mørket, for Carolus vilde jeg finde. Jeg tror, jeg havde fat på hver eneste høne; næbbene stod vidåbne på dem allesammen, bare i ét skrig.

Da hørte jeg døren til madam Lands kjøkken blive revet op — idetsamme skridt over gården — madam Lands stemme: »Kom med stokken din. Land, der er tyver i hønsehuset.« — Døren til vedskjulet åbnedes, og madam Lands pige styrtede ind og så mig. »Det er Inger Johanne til byfogden, madam«, råbte hun.

»Er nu det hespetræet der igjen«, hørte jeg madam Lands stemme — ja hun sagde virkelig hespetræ; men til mig sagde hun bare: »Hanen din er ikke her, mor, den har ikke været her i hele dag — ikke på to-tre dage, tror jeg.«

»Ja, men den var her jo i formiddag.«

»Langtifra, du har seet feil, den er ikke her, siger jeg.«

Jeg sprang hjem rent fortumlet. Hvor i alverden var Carolus blevet af! Ledte høit og lavt oppe i fjøset — nei, ingen Carolus. Næste dag den samme sogning. Jeg var rundt i alle gårde i nærheden og spurgte efter hanen min. Nei, ingen havde seet den. Da steg der med en gang en skrækkelig mistanke op i mig: Madam Land havde hugget hovedet af Carolus!

Å, for en skam, for en skam — for en skam af hende! Sådan som jeg græd den dag! Det hjalp ikke, at de sagde hjemme, at Carolus kanske kom igjen, og selv om den blev borte, var det jo slet ikke sagt, at det var madam Land, der havde gjort ende på den — den kunde jo let have tullet sig bort selv.

Nei, det troede jeg ikke et øieblik på. Det var madam Land, der havde myrdet den, og jeg syntes det var gruelig rart af papa, at han ikke kunde sætte hende på vand og brød i tyve dage, for det havde hun fortjent.

Det eneste, som trøstede mig, var, at jeg selv slap at se Carolus i hvid sauce i et lågefad på middagsbordet.

Ja, for aldrig — aldrig i verden havde jeg smagt en bid af Carolus!

SLUTNING.

JÆRE dere!

Det er virkelig latterligt, at jeg, Inger Johanne til byfogden, nu har skrevet en hel bog, som skal trykkes. Når den så er trykt, er jeg forfatterinde. Nei, det er altfor latterligt — jeg må le af mig selv.

For det er noget skrab altsammen, ser dere — for de, som »kan« skrive, de skriver så levende, at det, som de skriver om, det ser og hører den, der læser det, i sin egen sjæl. Men dere ser ikke det gran af hele vor by, det er jeg vis på, endda jeg har skrevet syv fortællinger om, hvorledes vi har det.

Dere ser nu ikke de små røde og gule husene opimellem de grå heiene, med røgen fra piben ende tilveirs op i den klare, høie luften, og de store skibene, når de skal ud på langfart og siger langsomt udover havnen, mens matroserne trækker ankeret og synger tungt og vemodigt så det høres langt opover i byen og udover havnen:

»Der kommer jenta med kjolen grøn,

Åhå å ohi — åhå å ohi!«

Og rundt på alle heiene står der koner og børn, som vifter og vifter med store tørklæder og græder. Helt op på Storvarden klyver de, lige til de ser skibet som en prik langt, langt ude. Dere kjender ikke den friske blæsten om kinderne, og lyngen, som basker en om kjolekanten, eller vort gamle hus oppe på bakken, eller Peder til provsten eller Karsten, eller madam Pirks fornærmede næse, eller min store, deilige Carolus, som madam Land spiste op. Dere ser og hører vist ikke det gran af det altsammen, så dårligt har jeg skrevet. Og jeg kan ikke love at gjøre det bedre en anden gang hellere; for jeg tror aldrig, jeg vil skrive en bog mere.

Jeg har ladet Nils og Peder og Karsten og Ezekiel og Massa og Mina læse alle fortællingerne først, men det skulde jeg hellere ladt være, for der kan dere tro jeg kom tidsnok.

Karsten dunkede mig fire gange i hovedet, fordi jeg havde skrevet, at han var så lei, sagde han.

Nils Trap syntes, jeg havde fortalt for lidet om ham.

Peder til provsten har været fornærmet hele tiden siden, fordi jeg havde skrevet om dengang han turede bryllup i omhængssengen.

Ezekiel sprutede en hel dousch i ansigtet på mig og sagde, at alle fortællingerne manglede »holdepunkt«, — noget, som jeg forresten ikke ved, hvad han mente med — det kan også gjerne være det samme. Kanske der er andre, som vil give ham medhold.

Men Massa og Mina syntes det var så kjedeligt, bare at høre om alle smågutterne her hjemme fra, at de gad ikke læse fortællingerne ud engang.

Så det er ikke greit at skrive en bog, må dere tro.

Kjære dere, prøv aldrig på det, der kommer bare leiheder ud af det.

Adjø da.

Inger Johanne,

13 år gammel.

Innhold

HJEMME.

KRIG.

AFBRUDT SYTTENDE-MAI.

EIEBAKKE.

JULEBUK.

I MARENS BRYLLUP.

VOR HANE.

SLUTNING.