STADIER

Marie

Nasjonalbiblioteket

Oslo 2014

Marie: Stadier

Epub fra Nasjonalbiblioteket, basert på utgave fra 1894, P.T. Mallings Boghandels Forlag.

Omslag og layout endret av Lars Næsheim

Stadier.

En Penneskitse.

Af

Marie.

Første Tusinde.

Kristiania.

P. T. Mallings Boghandels

Forlag.

A. W. Brøggers Bogtrykkeri 1894.

er gives Mennesker, som bærer et umiskjendeligt Præg af “at have seet bedre Dage”, om end deres Klæder er nokså luvslidte og medtagne af Tidens ublide Berørelse. Det samme kan måske i endnu høiere Grad siges om enkelte gamle Huse, der midt i sit Forfald uimodståeligt leder Tanken hen på svundne Dages Pragt og Herlighed.

Det store, toetages Skrammel af et Træhus, som forhenværende Foged Dahl beboede, kunde dog ikke henregnes under denne Kategori. Det var forfaldent nok, det manglede ikke på det; men trods de høie Vinduer, det gammeldagse Karnap og den brede Trappe, der førte op til den riflede Gadedør, gjorde det nærmest Indtryk af, at det stod der som en Skamplet for Gaden, der forresten kunde fremvise en Række af pyntelige Bygninger.

Det indre af Huset var i fuldkommen Overensstemmelse med dets ydre; thi Fattigdom og Efterladenhed havde sat sit Stempel overalt og ikke mindst på den gamle, ludende Mand, som sad ved Vinduet i Dagligstuen og dampede på sin Pibe, medens han lod det sløve Blik følge de forbigående henad Gaden.

Skyer af Tobaksrøg fyldte Værelset. De sugede sig fast ved Speilet og fortættede endnu mere de smudsige Ruder, hvor et Utal af Fluer havde Tilhold, når de ikke foretrak at gjøre en Afstikker hen til Tallerkenen med det røde Giftpapir, der var anbragt i Vindueskarmen. Og Røgen blev tættere og tættere; men den formåede alligevel ikke at skjule Hullerne i Gardinerne eller de glisende Revner i Sofaens Hestehårs Betræk, ja, det var næsten, som om den tjente til at fremhæve de talløse Rynker i det gulblege Ansigt, der med et sælsomt stereotypt Udtryk af Bekymring dukkede frem af de grålige Skyer.

Da han for syv År siden flyttede til Byen og drog ind i Huset med sin treårsgamle Datter og en forpjusket, gammelagtig Pige, havde der været adskillige graverende Rygter i Omløb om en neddysset Kassemangel osv. Men det videbegjærlige Publikum havde dog ikke kunnet få fuld Rede og Rigtighed på Sagen udenfor det Faktum, at han havde været nødt til at søge Afsked fra sit Embede med en meget beklippet Pension.

I de forløbne syv År havde Rygterne fået Tid til at fordunste. Men ikke destomindre så det ud til, at de ikke havde villet slippe Taget på “Gamlefogden”, som han sædvanligvis benævnedes både af gamle og unge; thi det var altid noget forknyt og spagfærdigt i hans Væsen, der vel kunde fortolkes som en taus, men stedsevarende Undskyldning, fordi han var til.

Kanhænde havde dette uvilkårligt øvet sin Indflydelse på hans Datter. Vist var det ialfald, at hun havde Hang til en vis sky Tilbageholdenhed, som gjorde hende lidet modtagelig for Skolekammeraternes støiende Tilnærmelser.

Når hun med Eventyrbogen under Armen sneg sig ud i det Vildnis af en Have, der lå bagom Huset, havde en sådan Udflugt til “Eventyrland” mere Tillokkelse for hende end den lystigste Leg; og det vidunderligste i Fantasiens Verden syntes hende ligeså naturligt som de dagligdagse Undere, der atter og atter trådte hende for Øie i hver svulmende Knop, som udfoldede sig til en duftende Blomst, i Skyernes vexlende Farvepragt, i alle de Naturens mystiske Åbenbarelser, der trods sin Almindelighed skar dybe Runer i Barnets let modtagelige Gemyt.

Når hun mindedes sin afdøde Moder, smeltede hendes Billede sammen med de dyssende Vuggesange, som den Gang havde havt Evne til at neddæmpe Barnesindets Uro og hentørre Tåreduggen på hendes Kinder. Men, hvis hun stundom savnede hende, da blev det hende neppe klart; thi hendes trofaste Barnehjerte hang ved Faderen med en Hengivenhed, hvori der ganske ubevidst blandede sig noget af Moderkjærlighedens beskyttende Ømhed, og denne Følelse blev en Afleder for det Savn, som hun ellers måske vilde kommet til at nære.

Han gjengjældte denne Kjærlighed på sin eiendommeligt åndsfraværende Måde; men han forstod hende ikke, og det faldt ham aldrig ind at gjøre det mindste Forsøg på at vinde Adgang til hendes Tankeliv. Derimod gav Barnenaturens underligt skjærpede Instinkt hende snart Forståelsen af, at hun ikke kunde finde Sympathi for sine små Sorger og Glæder hos ham; og Bevidstheden herom forøgede den Indesluttethed, som efterhånden blev et mere og mere fremtrædende Karaktertræk hos hende.

Derfor var hun også nu alene i sin bitre, tåresvangre Sorg.

Hun var tyet hen til Havens fjerneste Krog, hvor det ikke var sandsynligt, at nogen vilde søge hende. Men til yderligere Betryggelse havde hun desuden fundet et Skjul, hvor Nøddehækken var allertættest, og her hengav hun sig til denne løsslupne, hulkende Gråd, der som oftest lader Barnesorgen svinde hen i Tårer. Men denne Gang vilde ikke Tårerne bringe nogen Lindring. De strømmede ustanseligt; men disse nye, sælsomt betagende Indtryk, de blev der alligevel.

Hun havde ikke det svageste Begreb om, at dette var Begyndelsen til den Udvikling, som Livet og fornemlig Livets Modgang giver; men hun havde dog en vag, skræmmende Fornemmelse af, at det var Sjælens Bølger, der brusede hen over hende og, enten hun vilde eller ikke, slyngede hende ud af den Tankeverden, hvor hun hidtil havde havt så let for at finde sig tilrette.

Og hun kunde ikke sige til nogen, hvad det var, som voldte denne Uro i hendes Sind. De vilde bare le af hende, Papa Og Hulda og Maren og allesammen; ja, det var sikkert nok: de vilde bare le af hende.

Hvad der var skeet, var kun, at Livet — det brogede, bevægede Liv, som før havde været hende “en Saga blot”, — havde vist hende et af sine gjøglende Billeder, og det havde vævet sig ind i hendes Drømme og hildet hendes Tanker og Følelser med en besnærende Magt, som hun ikke formåede at frigjøre sig fra.

Det hørte til de sjeldne Begivenheder, at noget, der i mindste Måde kunde henregnes til Kunstnydelser, fandt Vei til den lille Indlandsby, hvis Beboere hverken havde Dampskibs- eller Jernbanefart til sin Rådighed. Men derfor kunde også de Kunstnere, som nu og da gjorde en Afstikker derhen, gjøre Regning på et taknemligt og offervilligt Publikum, om det end ikke var Førsterangs-Præstationer, de havde at byde.

En sådan Begivenhed var det, da Stedets Avis meldte, “at det berømte ‘Halvorsénske Linjedanserselskab’, der havde opnået en uhørt Sukces i de fleste af Europas Hovedstæder, var ankommet til Kråkeby og allerede den følgende Dag vilde give sin første Forestilling i Klublokalets store Have”.

Man kappedes om at sikre sig Billetter, og blandt den glade Barneflok, som for halv Pris nød godt af det uvante Skue, var også Fogdens lille Beate. Spændt Forventning gjorde hende usædvanligt stille og taus. Det var det magiske:

“For første Gang, for første Gang,

Det giver mangen Småting Rang”,

der her udøvede sin Virkning på hende, og hvad hun så, overtraf hendes dristigste Forventninger.

Hun var tabt i Forbauselse over den smukke Jonglørs Leg med de guldglinsende Kugler, som han kastede høit op i Luften og fangede igjen, medens han let og sikkert skred henad den stramme Linje. Og Bajadsen, der som et levende Nøste trillede hen over Grønsværet og endte med at stå på Hovedet og række Tungen ud mod Publikum, han var nu så rent mærkværdig; og det allerbesynderligste ved ham var, at han skoggerlo af alt, hvad han selv sagde, uagtet det ingenlunde var så overvættes morsomt.

Men, da den unge, deilige Pige med de lange Lokker og et forsvindende lidet Skjørt af rosenrødt Flor og Pailletter svævede opad Tauget, som nåede fra Jorden og op til et af Havens høieste Træer, da grebes Beate af åndeløs Beundring, hvori der blandede sig en egen, pirrende Frygt for, at den luftige Færd skulde tage en Ende med Forskrækkelse; men denne angstfulde Spænding bidrog snarere til at forhøie end at forringe Nydelsen.

Og hun — denne Lysalf, der bare manglede Vinger for at se ud som en af Eventyrets Alfer, — hun var sletikke bange, det var tydeligt nok; thi hun smilede uafladeligt, og Kindernes Roser blegnede ikke, og da hun stod øverst oppe under det grønne Bladhegn, var hun så glad, at hun slyngede Fingerkys ned til de ivrigt applauderende Herrer. Og Gadegutterne, der havde fået Øie på hende over Plankegjærdet, troede, det gjaldt dem, og hylede og hurraede skiftevis af Henrykkelse, og alt var såre fornøieligt.

Beate reves med af den almindelige Begeistring og klappede i Hænderne af alle Kræfter, indtil et velrettet Albuepuf og en fnisende Latter kaldte hende til Orden.

“Er Du gal da, Beate? — Ved Du ikke, at det er bare Gutter, som klapper da”? formanede hendes Klassekammerat og Gjenboerske, Hulda Bakke, med al den overlegne Vigtighed, der allerede havde fæstet Rod hos den lille, tolvårsgamle Dame ved Bevidstheden om, at hendes Moder var Enke efter Byens rigeste Grosserer, og at Penge var Nøglen til alle Ønskers Opfyldelse. “Se her, — Du kan få Resten af mine Chocoladebonbons. Jeg har spist så mange, at jeg årker ikke mere”.

Beate rakte Hånden ud efter Sølvpapirposen; men Bevæggrunden til denne Offervillighed skurrede lidt i hendes Øren og drev hende uvilkårligt til at trække Hånden tilbage igjen.

“Nå, — vil Du ikke have dem da? — Ja, gjør, som Du vil; jeg er lige glad, enten Du vil have dem eller ikke. Jeg kan gjemme dem til imorgen, jeg. Du ved vel, her skal være Forestilling imorgen også, og Mama har lovet, jeg skal få Lov til at gå hver eneste Gang. Kommer Du her imorgen” ?

“Jeg ikke — —, nei, jeg tror ikke — —. Papa har vist ikke Råd til at give mig flere Billetter; men jeg vilde så gjerne se hende en Gang til”.

“Jeg skal bede Mama, om hun vil tage Dig med”, lovede Hulda godmodigt. “Hun gjør det nok, når jeg beder hende om det”; og denne Formodning blev til Vished, da en fed, sprudrød og svedende Dame kort efter kom hen til dem, for at Datteren kunde blive i Følge med hende på Hjemveien.

“Nu, — har Du moret Dig da, Barnet mit”? spurgte Fogden, da hun med en ulmende Trang til Sympathi stod og klyngede sig ind til ham og alligevel ikke kunde finde Ord for de Indtryk, der ligesom lå og dirrede på de halvt åbnede Læber.

Hun sendte et langt Blik omkring i Værelset, inden hun svarede. Et Streiflys fra den dalende Sol dvælede endnu derinde og spillede i de Myriader af Støvfnug, der dannede en bevægelig Axe fra Vinduet og hen til den rustrøde Kakkelovn. Hun var vant til denne smudsige Uhygge i Hjemmet; men nu var det, som om der med et faldt Skjæl fra hendes Øine, og for første Gang så og følte hun den krasse Modsætning mellem Hverdagslivets trykkende Atmosfære og den Skjønhedsverden, hun nylig havde forladt.

“Å, — Du må tro, det var deiligt, Papa”! fremstammede hun omsider, og så dukkede det lille, blege Ansigt ned på hans Knæ, og hun brast i Gråd.

“Nei, snille Dig, — hvad skal dette betyde da? — Har nogen været lei mod Beatebarnet mit da? — Hvad er det, Stubben min? — Kanhænde — e — kanhænde Du ikke var så pen som de andre Småpigerne? — Hatten din er nok ikke —”.

“Nei, nei, — det er ikke det”, afbrød hun ham lidt utålmodigt. “Det er — —, det er — —; nei, det er ingenting. Men det var så rent deiligt! Å, — hvor lykkelig Hulda er, som kan få se dem hver eneste Gang”.

“Hm, hm, — er det der, Skoen trykker”; og et Glimt af Sluhed tittede frem af de døsige Øine. “Nu ja, — giv Dig tilfreds; Du skal nok få komme der hver Gang, Du også. Om ‘Gamlefogden’ ikke har så mange Kroner at rutte med som den rige Fru Bakke, så kan han vel for en Gangs Skyld tage Spenderebuxerne på, skulde jeg mene. Jeg har såmen levet den Tid, da jeg også kunde — —. Å ja, ja, ja, — det gik nu, som det gik, med den Herligheden; det er ikke værdt at tænke mere på det. Men Du skal nok få komme der Barnet mit, — Du skal nok få komme der”, mumlede han og tændte atter Tobakspiben, som han i Øieblikkets Befippelse havde ladet gå ud.

“Nei, Papa, — Du kan umuligt have Råd til at spendere så mange Penge på mig”, sukkede Beate med et pludseligt Tilsprang til den vante, moderlige Rolle. “Fru Bakke har lovet at tage mig med imorgen, og så er det ‘Snip, Snap, Snude, nu er Eventyret ude’ for mig”.

Men mod Sædvane holdt Fogden fast ved sit Forsæt, og Følgen heraf blev, at hun kom til at overvære samtlige Forestillinger.

Hun var dybt taknemlig. Men disse tarvelige Kunstnydelser, der for hendes uerfarne Blik tog sig ud som idel Skjønhed, vakte mere og mere hendes slumrende Længsel efter Skjønhedsidealerne, og de syntes hende ikke mindre tillokkende, fordi de gled igjennem det barnlige Sind i vage, illusoriske Omrids.

Så kom den sidste Forestilling og “efter fleres Opfordring den allersidste” med Fremkaldelser, Blomsterbuketter og endeløs Entusiasme for den smukke Annabella Paoli, der fra første Stund havde været Publikums erklærede Yndling.

Beates Stemning havde hele Eftermiddagen bævet mellem Gråd og Latter; men hun bekjæmpede den første Tilbøielighed, indtil hun blev alene. Da var det, hun tyede hen til Nøddehækkens skjærmende Ly, og med al den grådige Begjærlighed, hvormed man i Barndommens og Ungdommens Dage kan frådse i sin Sorg, hengav hun sig her til en våndefuld, hulkende Gråd. Det var en gold Tåreregn; thi den lod ingen af Håbets Blomster spire frem, og da hun endelig holdt op at græde, var hun træt på Legeme og Sjæl.

Da var det, som om alle de gjærende Brydninger i hendes Sind pludselig fik Luft i en uendelig Higen efter at drage ud i Livet; og denne Higen formede sig lidt efter lidt til et brændende Ønske om, at hun kunde blive en anden Annabella, der fængslede alles Øine og Hjerter ved Kunstens og Skjønhedens forenede Tryllemagt. Og nu rakte Fantasi og Virkelighed hinanden Hånden, og hun så sig elsket og beundret som “Verdens første Linjedanserinde”, indtil hun kom til at tænke på, at hun ikke besad Annabellas Ynde og Skjønhed, og at hun aldrig kunde have Hjerte til at forlade sin gamle Fader; og de Betragtninger, der fremkaldtes ved disse to nokså væsentlige Hindringer, gav Tårerne ny Næring.

Da nåede en skingrende Barnestemme hendes Øren. Hun kjendte den godt: det var Hulda Bakke, der af fuld Hals råbte på hende, indtil hun omsider opdagede en Flig af Beates Kjole mellem Træerne.

«Kjære, — hvorfor gjemmer Du Dig for mig da”? spurgte hun nysgjerrigt, og med et forbauset Blik på Beates tårevædede Ansigt vedblev hun: “Du Alverden, — hvorfor gråter Du nu, når Du har havt så’n Moro da? — Nei, — Du er vel rar, Du! Hvad er det, Du sidder her og hyler for da”?

“Jeg hyler ikke”, svarede hun mut, og hun bed Tænderne sammen og svælgede standhaftigt Gråden, som fremdeles vilde bryde frem.

Men Hulda holdt ikke op med sin inkvisitoriske Fritten, før hun var kommet så nogenlunde på det rene med, at Beates Tårer var en Afskedstribut til det bortdragende Linjedanserselskab.

“Du Alverden”, lød det atter med stigende Forbauselse i Blik og Miner, “kan Du virkelig bryde Dig om, at det Pak reiser? — — Jo, Du, — Mama siger, slige omreisende Kunstnere er altid noget Pak; og vores Kokkepige kjender Stuepigen der, hvor de bor, og hun siger, at Direktøren, som han kalder sig, drikker Pjoltere — og det er næsten bare Brændevin, må Du vide, — hele Formiddagen, og om Aftenen, når Forestillingen er endt, drikker han sig spundsefuld, siger hun, og da banker han Fruen, hun, som sidder ved Indgangen og tager imod Billetter, ved Du nok. Og tænk, Annabella Paoli heder sletikke Annabella Paoli. Nei da, — det er bare Løgn! Hun heder Anne Bolette Pålsen, og Direktøren har kjøbt hende, da hun var ganske liden, og hendes Mama er en fæl Kjærring, som bor i Kristiania og handler med Filler, kan Du tænke”.

“Å, — men jeg tror ikke et Ord af disse Sladderhistorjer”, indvendte Beate, da Hulda stansede for at puste ud. “Var det for at fortælle mig dette, Du er kommet herhen”?

“Nei, — det var da noget andet, jeg vilde fortælle Dig. Jeg vilde” — med en liden Fnisen — “vise Dig noget, som jeg har fået i Eftermiddag. Jeg kunde ikke få vist Dig det på Hjemveien, fordi Mama var med, skjønner Du. Du så vel, hvem der sad på Bænken lige bag mig? — Nå, — så Du ikke ham! Da begriber jeg ikke, hvor Du har havt dine Øine henne. Kjære, — det var jo Olaf Strøm da, den vakre Gutten, som er Søn af Pedellen på Realskolen, ved Du vel. Og nu har Rektoren taget sig af ham og skaffet ham fri Skolegang, og han skal nok studere, for Rektoren tror, han er så svært begavet; og svært morsom er han ialfald, det er vist. Jeg ler mig næsten ihjel, når jeg snakker med ham”.

“Nu, — hvad er det med ham da”? henkastede Beate ligegyldigt.

“Ja, — nu skal Du få høre; Du må tro, det er Moro. Forleden, da jeg traf ham på en Spadseretur, gik han og ærtede mig med, at jeg havde sprukne Læber, og så sagde han, — så’n i Spøg da, skjønner Du, — at han vilde sende mig en Æske Læbepomade; og i Eftermiddag fik jeg den: en bitteliden, nydelig Skildpaddeæske, hvori der lå et Hjerte af Læbepomade, og den var indpakket i rosenrødt Papir, hvorpå han har skrevet et Vers til mig, kan Du tænke. Her skal Du se; jeg skal læse det for Dig.

‘Når dette Hjerte dine Læber — —’

Ja, — han siger ikke ‘Du’ til mig ellers; det er bare her i Verset, det, for ellers siger han naturligvis ‘De’ og ‘Frøken’. Men nu skal Du få høre:

‘Når dette Hjerte dine Læber kysser,

Da tænk på ham, der ingen Kysser får,

Som aldrig —’”

“Nei, Hulda”, afbrød Beate hende rødmende, “jeg vil ikke høre mere af dette dumme Tøvet. Det er så ækkelt, så ækkelt, og Du er også ækkel, når Du kan have Moro af sligt”.

Denne Meningsforskjel udartede snart til en af disse Trætter, der nu og da forefaldt mellem de to Småpiger; og som sædvanligt blev det Hulda, der beholdt “det sidste Ord”, da hun trak sig tilbage med den triumferende Erklæring, at det ene og alene var Misundelse, som var Skyld i, at Beate ikke kunde opfatte det pikante ved Situationen.

Men Efterspillet til denne Aftens Savn og Længsler kom næste Dag, da Beate fik overtalt Husets gamle Tjenestetyende, Maren, til at sammentvinde Klædessnorene til et Taug, som blev bundet mellem to tykstammede Træer i Havens mest afsidesliggende Hjørne. Her begyndte nu Beate sine Øvelser “på stram Linje”. Men, da det eneste synlige Resultat af flere Timers energiske Bestræbelser var en stor, blåsort Hævelse over det ene Øie og et skrubbet Knæ, opgav hun Håbet om at vinde europæisk Berømmelse ved sin ekvilibriske Færdigbed; og medens hun sad med Blyvandsomslag på Panden, og Hævelsen lidt efter lidt faldt, forsvandt også lidt efter lidt Indtrykket af Barnets første Sorg.

*****

At Hulda Bakke ved Sextenårsalder var Kråkebys mest feterede Baldame, det var et Faktum, som det aldrig faldt nogen ind at benegte. Hun var just ingen Skjønhed i Ordets strengeste Betydning; men hun besad “de røde Roser og de Øine blå”, og hendes yppige, gule Hår — yppige som hele hendes fuldt udviklede Skikkelse — havde det gulerodfarvede Skjær, der næsten altid er forenet med en blændende hvid Hud og — Fregner.

Men Herrerne i Kråkeby var enige om at lukke Øinene for denne lille Lyde; thi hun var jo den rige Fru Bakkes eneste Barn og Arving til en Formue, som sagtens kunde dække over værre Ufuldkommenheder end Fregner, selv om de i Hundedagene opnåede en Størrelse, der mindede om brunspættet Bomuldstøi.

Men nu var det Vinter, og intet Spor af Sommersolens Glød kom tilsyne på det smilende Ansigt, Speilet gjengav, da hun stod foran det og endnu en Gang mønstrede sin nye, smukke Baldragt. Hun havde allerede været på et Par Baller efter Konfirmationen; men nu skulde hun selv give det første Bal som voxen Dame, og hun var fuld af glad og tryg Forventning om Aftenens Triumfer.

En sagte Banken på Døren rev hende ud af denne beundrende Selvbeskuelse. Det var en nølende Banken, der ligesom røbede den Undseelse eller Forknyttelse, der lod den indtrædende føle det som et Tiltag, da hun endelig viste sig i Døråbningen.

“Å, — er det Dig, Beate”; og hun nikkede ligegyldigt til den unge Pige, der nu befandt sig i den uheldige Alder, som både hos mandlige og kvindelige Individer benævnes Slyngelårene. “Du kan gjerne komme herind, for endnu er det vel tidligt at gå ind i Balsalen. Det er bare Dig, der er så betids påfærde. Nu, — hvordan synes Du, min nye Kjole klæder mig”?

“Jeg synes, Du er nydelig, så nydelig”, forsikrede Beate med oprigtig Beundring.

“Ja, ved Du hvad, — det er såmen mere, end man kan sige om Dig”, lo hun. “Du er rædsom, aldeles rædsom! Kjære, — når jeg var så snil imod Dig, at jeg bad Dig til et voxent Bal, så burde da din Papa idetmindste givet Dig en ny Kjole for Anledningen”.

“Nei, det kunde han ikke, for han har havt så mange Udgifter til Ved og Kul i den senere Tid. Og min Kjole er desuden ikke gammel. Jeg fik den til Afskedsballet på Danseskolen ifjor, og siden har jeg kun brugt den et Par Gange”.

“Ifjor! Du milde Himmel, — ved Du da ikke, at det hører Mod til at optræde med en Kjole fra ifjor? — Og Du er ovenikjøbet voxet så ifra den, at man kan se Dig langt opad Læggene, og de er rentud ynkelige, Du, — så tynde som Pibestilke”.

“Ja, — det kunde jeg tænke”, udbrød Beate modfaldent. “Jeg er sletikke pyntet til at komme på voxent Bal; men Maren sagde, jeg var nokså pen, og så — —. Kanske det er bedst, jeg går hjem igjen? — Jeg får vel ialfald ikke danse, enten jeg er pent eller stygt klædt, for jeg kjender ikke en eneste voxen Herre, og her kommer vist ingen Smågutter”.

“Smågutter! Nei, Du, — må jeg være fri for dem efter denne Dag! Men her kommer et Par af de store Gutter i øverste Realklasse; kanhænde de vil forbarme sig over Dig. Jeg skal gjerne bede Olaf Strøm, om han vil danse en liden Extravals med Dig. Han gjør det ganske sikkert, når jeg beder ham derom”.

“Nei, Hulda, — det må Du på ingen Måde gjøre. Jeg tilgiver Dig aldrig, hvis Du beder ham at danse med mig”.

“Pyt, — var det så farligt da, når han gjorde det for min Skyld? — Forresten vil jeg betro Dig, det holdt hårdt at få Mama til at indbyde ham. Pedellens Søn, forstår Du! Har Du hørt Mage til sligt gammeldags Vås? — Som om det gjorde fra eller til, når han danser mageløst deiligt og har de smukkeste, blå Øine, man vil se. Men jeg drev det igjennem, og desuden — —. Strax over Nytår reiser han jo til Kristiania for at fortsætte sine Studier derinde i Hovedstaden, og da er den Historje ude”.

“Hvilken Historje”? spurgte Beate synligt interesseret.

“Hvilken Historje! Å, Du Beate, Du Beate, — Du er lovligt dum, Du! Ved Du ikke, at han er sterbens forlibt i mig da? — Ah, — der hører jeg, det ringer på Entréklokken. Lad os skynde os ind i Salonen”.

Det viste sig snart, at Beates mørke Anelser ikke var ubeføiede. Den Mangel på Balkavalerer, som ofte er rådende i Småbyerne, gjorde sig også gjældende på Ballet hos Fru Bakke, og Følgen heraf var, at nogle af de Damer, der var mindst i Vælten, skiftevis måtte finde sig i “at sidde over”; men Beate var den eneste, som blev siddende Time efter Time og Dans efter Dans.

Hun bar sit Uheld med en vis mut Stoicisme; men hun var ilde tilmode, og for første Gang fik hun en uklar, undrende Fornemmelse af, at man stundom kan føle sig mere ensom i en Kreds af glade, leende Mennesker, end når man er alene med den Ensomhed, man selv har søgt.

De bløde, smægtende Melodier i Valsen af “La Traviata” brusede gjennem Salen, da Olaf Strøm, der havde ført op med Husets Datter, stansede i Nærheden af Beate. Musikens Toner overdøvede Ordene, så at hun ikke kunde høre, hvad de sagde. Men hun så, at han bøiede sig henimod sin Dame, indtil hans lysebrune Krøllehoved dannede den mest nærgående Kontrast mod den gulerodfarvede Hårfylde, hvorpå det næsten hvilede, og hvad han hviskede hende i Øret, måtte vistnok være meget morsomt; thi hun lo umådeligt og henkastede nu og da et Udråb, som lod til at anspore ham til at fortsætte den belivede Underholdning.

Da streifede hans lattermilde Blik hen over Beate. I det samme forstummede Musiken, og nu nåede hvert Ord hendes Øren, da han med attenårig Fripostighed bemærkede: “Nei, — men hvad er det for en Fugleskræmsel, som sidder derhenne? — Hun er da åbenbart ‘Spurv i Tranedans’. Må jeg spørge, er det et nyt Bekjendtskab, De der har lagt Dem til, eller er det Reminiscencer fra Skoledagene” ?

“Hahaha! Altid skal nu De være så ondskabsfuld, Strøm! Kjender De ikke Beate Dahl da”?

“Å, — Gamlefogdens Datter? Jo, jeg synes nok, jeg har en svag Erindring om et sådant Individs Tilværelse; men Pigebarnet voxer ikke til sin Fordel, og jeg kjendte hende sandelig ikke igjen. Forøvrigt vil jeg ikke benegte, at det er af de Ansigter, som vækker en vis Interesse. Hun leder uvilkårligt Tanken hen på ‘den grimme Ælling’, da den var på sit allergrimmeste, — ikke sandt, Frøken”?

“‘Den grimme Ælling’”, gjentog Beate fnisende “Nei, — nu er De virkelig for gal, når De sætter Øgenavne på hende også”.

“Jeg protesterer mod den Beskyldning, Frøken. Husker De da ikke Andersens Eventyr om ‘den grimme Ælling’, der blev til en deilig Svane, som alle elskede og beundrede”?

“Nei, jeg betakker mig for at læse Eventyr, jeg. Det overlader jeg til Børn og barnlige Sjæle”.

“Ak ja, — det burde jeg sagtens kunnet tænke mig. Får jeg Lov til at gjætte, hvem der er Deres Yndlingsforfatter” ?

“Nei, det får De sletikke Lov til, for jeg kan se på Deres Øine, at De vil gjætte på en af de rigtigt fæle, og det er meget stygt af Dem at tro noget sådant om mig. Men nu skal De til Straf danse med ‘den grimme Ælling’. Jo, — det nytter ikke at trække på Skuldrene og gjøre sure Miner. De skal, De skal”! råbte hun overlydt, idet hun gik bort med den Herre, der havde indfundet sig for at fordre den belovede næste Dans.

Når man er atten År og går omkring med en kronisk Frygt for ikke at blive taget god som voxen Herre, er det en nokså betænkelig Sag at danse med et opløbent Pigebarn, der ovenikjøbet er «a nobody», som ingen uleiliger sig med at tage det ringeste Hensyn til.

Men på den anden Side var Olaf Strøm ikke ganske blottet for en vis Ridderlighed i Tanker og Følelser, der mangen god Gang havde forledet ham til at optræde som Forkjæmper for de små og underkuede blandt Skolegutterne.

En lignende Følelse var det, der nu drev ham hen til Beate, da hendes nedslagne Miner klarligt forrådte, at hun havde hørt deres uvorne Bemærkninger. Han slentrede et Par Gange forbi hende; så tog han overtvært, og med en halvt ubevidst Beundring over sit høimodige Forehavende bukkede han for hende og udbad sig den næste Dans.

Hun for lidt sammen ved Lyden af hans Stemme; thi hendes sænkede Blik havde ikke løftet sig fra Gulvet, efter at Huldas kåde Påbud havde bragt hende på Toppunktet af grådkvalt Ydmygelse. Men nu hævede hun pludselig Hovedet, og de mørkegrå Øine udslyngede et Lyn, som med et fik hans overlegne Smil til at forsvinde.

“Nei, jeg vil ikke danse med Dem”, udbrød hun med dirrende Stemme, “å, — ikke for nogen Pris i Verden”!

Han var endnu så ung og ufordærvet, at han kunde rødme ved Tanken om den Krænkelse han havde tilføiet hende; og han rødmede lige op i Håret, og et Øieblik så det ud, som om han nærede en stærk Tilbøielighed til at flygte. Men ialfald bekjæmpede han den; thi i det næste Nu sad han ved Siden af hende, og det Smil, der spillede om de friske, røde Læber, var så godt og hjertevindende, at det nok kunde vække en fjortenårig Piges Tillid.

“Ah, — De er vred på mig, fordi De har hørt, hvad Frøken Bakke og jeg nylig stod og sludrede om”, begyndte han ivrigt. “Men kan De, som har læst det smukke Eventyr, — og jeg kan se det på Dem: De har ikke alene læst det, men også opfattet dets symbolske Betydning, — kan De virkelig være vred på mig, fordi jeg i et Anfald af inspireret Overgivenhed har forudsagt, at den Dag vil oprinde, da Ællingen er bleven til en deilig Svane? — Og da vil det gå akkurat som i Eventyret. De husker det vist: ‘— — og alle sagde de: “Den nye Svane er den smukkeste, så ung og så deilig”! og de gamle Svaner neiede for den’. Men, når den Tid kommer, vil jeg minde Dem om iaften, og da vil De måske tilgive mig. Eller kanhænde” — og et udpræget Selvbehag tittede påny frem af Øienkrogene og fandt Tilhold ved Mundens bløde Linjer, — “kanhænde vil De være ædelmodig og allerede nu tilgive min dumme Åbenmundethed”?

Medens han holdt sin lille Forsvarstale, havde hendes Blik med barnlig Frimodighed dvælet ved hans Ansigt. De fagre Ord, der var så helt forskjellige fra, hvad hun var vant til at høre, vandt let Adgang til hendes Gemyt; og alligevel var det, ligesom Barneinstinktet trådte hindrende i Veien for en tryg Hengivelse i, hvad Nuet havde at byde af nyvakte og tillokkende Indtryk.

“Jeg ved ikke rigtigt, enten jeg er vred på Dem eller ikke”, svarede hun nølende. “Å jo, — jeg tror nok, at jeg allerede nu kunde tilgive Dem; men — — det var meget stygt af Hulda, at hun bad Dem om at danse med mig, for jeg havde sagt, at hun på ingen Måde måtte gjøre det”.

“Hulda! Pyt, — hvem vil bryde sig om hende? — Hvis jeg var i Deres Sted, vilde jeg netop danse med mig på Trods”.

“Men jeg synes, det så ud, som om De brød Dem meget om Hulda, da De —”.

“Å, — lad os nu være enige om, at vi ikke vil tale mere om det”, afbrød han hende hastigt. “‘Skinnet bedrager’, skal De vide, og når man er i Hønsegården, får man kagle med de Høns og Ænder, man er kommet i Kast med. Sig mig, — e — er De glad i Andersens Eventyr”?

“Ja da”; og synligt lettet ved at kunne forlade det kildne Emne, bed hun villigt på den Krog, han kastede ud for hende; “men det er mange Eventyr, jeg liker bedre end ‘den grimme Ælling’. Eventyret om Grantræet, kan De huske det”?

“Ikke så ganske nøie; men hvis De vilde sætte mig lidt på Glid, så —”.

“Det stod langt ude i Skoven og længtede og længtede efter at drage ud i den vide Verden; og så kom der Folk, som huggede dybt ind i Marven på Træet, og det faldt henad Jorden med et Suk. Så blev det taget til Juletræ og pyntet med Lys og Stjerner og Sukkergodt; og da frydede det sig og troede for vist, at nu var det kommet ud i Verden. Men bagefter fik det Plads på Mørkloftet, og der måtte det stå i Mulm og Kulde, indtil det blev hugget op til Ved og lagt under Bryggekjedlen. Da tænkte det for sidste Gang på Solen og de gyldenrøde Skyer og Fuglene og alle Kammeraterne i Skoven, og så længtede det ikke mere, for da brændte det op. Stakkels lille Grantræ! Det gik sørgeligt med det”.

“Men liker De da bedre de sørgelige Eventyr end de, der ender i Fryd og Gammen”?

“Å nei, men — — det er, ligesom jeg forstår dem bedre, når de er sørgelige. Jeg kan så godt forstå, hvordan Grantræet stod og længtede, og altid længtede det, enten det stod hist eller her”.

“Akkurat som De selv higer og længter efter Livet derude i den vide Verden, — ikke sandt, Frøken Dahl”?

“Jeg!? — De sidder nok og ler af mig nu”, lød det fornærmede Svar.

“Nei, jeg forsikrer Dem, det falder mig, ikke ind at le. Men — — nu begynder vor Dans. Jeg beder Dem, lad mig have den Fornøielse at danse denne Polka med Dem”?

Hun var fast besluttet på at svare “Nei”, men hun kom dog til at svare ,,Ja”; og da han førte hende tilbage til hendes Plads, strålede Øinene af Glæde og Lyst, og de zarte Roser, som Dansen havde fremlokket på hendes Kinder, fik en dybere Farve, da han tilhviskede hende: “Men De danser jo som en Sylfide”!

Kotillonen skulde just begynde, da Maren indfandt sig for at afhente sin lille Frøken.

Hun var træt og kjed af at gjøre Tjeneste som “Væggepryd”; men et ulmende Håb om, at Olaf Strøm måske vilde tage hende op i nogle af Kotillonturene, var Skyld i, at hun alligevel protesterede mod at gå hjem før Ballets Slutning.

“Jo, Beate, — det er da bedst, Du følger med”, formanede Pigen med noget underligt brudt i Stemmen. “Fogden fik et af Anfaldene sine, strax han havde lagt sig, skal jeg sige Dig, og han blev så svært dårlig, at jeg måtte hente Doktoren i Hui og Hast, og da han —”.

Hun hørte ikke mere; thi ved det første Ord om Faderens Sygdom sprang hun iforveien, og længe før Marens gamle Ben kunde indhente hende, stod hun ved hans Sovekammerdør.

Sagte og forsigtigt åbnede hun Døren. Natlampen brændte derinde og spredte et svagt Lys over Værelset. Hun listede sig lydløst hen til Sengen. Å, hvor godt og trygt han sov! Han lå så stille og ubevægelig; ikke engang, hans Åndedrag kunde hun høre, da hun med en vag Følelse af Angst bøiede sig over ham, indtil hendes Læber berørte hans Pande.

Hun veg tilbage med et høit Skrig; thi hans Ansigt var isnende klamt og koldt, og som et Lyn slog den Vished ned i hendes Hjerte og Sind, at det var Dødens tyste, høitidsfulde Ro, der havde sænket sin Fred over ham, og at han aldrig vilde vågne af den Søvn, som havde sat sit Stempel på de voxgule Træk.

Hun havde et dunkelt Begreb om, at Maren kom ind og under Gråd og Jamren forklarede, at den sidste hårde Kamp allerede var udstridt, og nu stod blot til Rest at folde hans Hænder og iføre ham det hvide Ligsvøb. Men det var, som om Ordene nåede hende fra en uendeligt fjern Afstand, og en sælsom Brusen fyldte Rummet og trængte også ind i hendes Hoved. Den blev stærkere og stærkere, indtil den pludselig forstummede, idet hun tabte Bevidstheden.

Nogle Dage sneg sig hen med Forberedelser til Begravelsen.

Overseet og upåagtet havde han levet iblandt dem; men nu, da han var død, var Kråkebys Embedsaristokrati enig om, at Gamlefogden i Egenskab af Embedsmand burde få en pen Begravelse, og man var nu ligeså redebon til at vise ham “den sidste Ære”, som man før havde været, da det gjaldt at holde ham under Tilsidesættelsens Åg.

Imidlertid sad Beate Time efter Time og Dag efter Dag inde i Ligstuen og stirrede med grublandet Sorg på det Klæde, som skjulte den dødes Ansigt. Hun var tilsyneladende rolig; thi en knugende Tyngsel havde lagt sig over hendes Tanker, men hun følte det dog dybt og smerteligt, at han, der på sin Vis havde været så god og kjærlig mod hende, aldrig mere vilde have et Blik, et Ord eller et Kjærtegn tilovers for sit Barn. Og hun følte, at denne ensomme Sorg var vidt forskjellig fra alt, hvad der hidtil havde syntes hende tungt at bære; thi det var Livets Alvor, som her trådte hende imøde med en Dom, der var ugjenkaldelig og fuld af mystisk Rædsel.

Så kom Begravelsesdagen og med den en Masse Kranse, som forvandlede den skumle Kiste til en duftende Blomsterhøi; og fint antrukne Herrer med Sørgeflor om Hatten og høitidelige Miner “indtog en goûter” på Salen, der aldrig havde været benyttet i Fogdens Levetid. Da de tilsidst bar Kisten ud på Ligvognen, og Kirkeklokken begyndte at ringe, forekom det Beate, at den klang mere dumpt og sørgeligt end nogensinde tilforn; men ikke destomindre bragte det ene med det andet hende i en vis løftet Stemning, som tvang Sorgen og Savnet til at træde tilbage for al den Hæder, man viste den afdøde.

Men om Eftermiddagen, da Maren holdt Kaffesmaus for de to gamle Koner, der havde hjulpet hende “at lægge bort Gamlefogden”, og Beate blev alene i Dagligstuen, hvor Tusmørket indhyllede alle de kjendte Gjenstande i dunkle Skygger, da vandt Sorgen atter Overhånd, og i Følge med den listede en overtroisk Frygt sig ind på hende. Hendes higende Længsel dvælede uafladeligt hos den døde; men alligevel gøs hun ved Tanken om, at han med et kunde dukke frem af Mørket og lade Hånden glide hen over hendes Hår, som han pleiede at gjøre, når hun sad på Skammelen ved Siden af hans Lænestol derhenne.

Hun drog Kjoleskjørtet helt over Hovedet og krøb op i Sofahjørnet. Da syntes hun, det puslede tæt ved hende, og hun for i Veiret med et Forfærdelsesråb, da en Hånd forsøgte at trække Kjoleskjørtet tilside.

“Kjære, snille Dig, — Du må ikke være ræd for mig da”, lød det venligt og deltagende. “Jeg tænker nok, Du bliver glad i mig, når Du får høre mit Ærinde. Jeg kommer for at hente Dig hjem til os, og hvis Du vil love at være snil og hyggelig mod Hulda, så er det mit Forsæt, at jeg vil beholde Dig og opdrage Dig, som om Du havde været mit eget Barn. Hvad siger Du til det, Beate? — Du har sandelig Grund til at takke Gud. Ak ja, — han ved at vende alt til det bedste, og det har han nu også gjort for Dig”; og Fru Bakke blev så rørt over sin egen Ædelmodighed, at hun brast i Gråd, og medens hun trykkede Beate ind til sit moderlige Bryst, antog hendes fede Ansigt en så pæonrød Farve, at man nærmest måtte befrygte et pludseligt Anfald af Apoplexi.

Hvis Beate fandt, hun havde Grund til at takke Gud for det Tilflugtssted, som blev hende tilbudt, så var det ialfald en taus Takkebøn, hun opsendte; thi ingen Lyd kom over hendes Læber. Men, da Fru Bakke hjalp hende Reisetøiet på, lod hun det ske, og hun vedligeholdt den samme passive Føielighed, da hun betrådte sit nye Hjem.

Men, da hun sad der, omgivet af Overflod og Velvære i stort og småt, var det, ligesom al den Uhygge og Fattigdom, der havde været det overveiende Element i det gamle Hjem, med et udslettedes af hendes Erindring. Hun mindedes kun, at der havde hun levet sammen med ham, som var den eneste, hendes trofaste Barnehjerte havde elsket; og denne Tanke udviklede sig lidt efter lidt til en håbløs Erkjendelse af, at det daglige Samliv med dem, man har kjær, og den freidige Forvisning om Hjemmets værnende Ly, skattes først tilfulde, når det tilbageskuende Blik ser det gjennem Savnets Tåreslør.

Den følgende Uge blev der afholdt Auktion over Fogdens Bohave og øvrige Effekter, og et Par Dage senere flyttede Maren ind på Fattigstuen, hvor Fru Bakke ved sin Formåenhed havde skaffet hende en Plads. Og nu stod Huset igjen øde og forladt, og Haven blev mere og mere lig et Vildnis; men for Beate var og blev den hendes tabte Paradis, hvor hun havde bygget de deiligste Luftkasteller og befolket dem med Fantasiskabninger fra “Eventyrland”.

*****

“Kan De begribe, at hun vil have ham”? var det Spørgsmål, som de unge Damer i Kråkeby ikke kunde blive kjede af at drøfte, da Nyheden om Hulda Bakkes Forlovelse med den rige Godseier Vold fløi fra Mund til Mund.

Imidlertid lod det sig ikke benegte, at en Flerhed af dem, der nu var allermest indignerede over Huldas slette Smag, tidligere havde sig nokså beredvillige til at blive Herskerinde på Hr. Volds “Furuly”, som lå nogle få Kilometer fra Byen; thi, uagtet den Godseiertitel, man tillagde ham, nærmest måtte betragtes som en Høflighedsform, så var dog den smukke Landeiendom ikke at kimse ad, og hans flotte Levevis satte det udenfor al Tvivl, at han var rig.

Hvor denne Rigdom skrev sig fra, det hørte til de problematiske Spørgsmål.

Man var ganske på det rene med, at han kostede mere på sit lille Gods, end det indbragte ham. Men, medens nogle påstod, han havde vundet en betydelig Sum i Lotteriet, vidste andre at berette, at hans hyppige Reiser til Kristiania havde sin Grund i, at han spekulerede i Huse, idet han benyttede Anledningen, når der tilbød sig noget for Røverkjøb. Og enten han da lod disse Huse indrede til Rigfolks eller Fattigfolks Behov, så skeede det altid med Pengemandens skjærpede Blik for, hvad der kunde indbringe det mest mulige; thi at Vold havde det rette Greb på “at lade Kapitalen arbeide”, det var ialfald en Kjendsgjerning, som ikke tilstedede noget Tvivlsmål.

Derfor var også Fru Bakke vel tilfreds med de Oplysninger, han gav hende, da han fremstillede sig som hendes Datters Beiler; og når hun afhandlede den forestående Begivenhed i en Kreds af livligt interesserede Fruer, slog hun Bom for alle pessimistiske Ytringer med den Erklæring, at “hvis Hulda ikke brød sig om den lille Aldersforskjel af treogfirti År, der lå imellem dem, så kom det ingen anden ved”.

Og Hulda var idel Smil og forsikrede enhver der vilde høre på hende, at hun var “så uhyre lykkelig”, og det lod til, at hun trods hans treogsexti År, Gebiss og Helparyk så Fremtiden ligge for sig som en stedsevarende solbestrålet Sommerdag.

Bryllupet skulde feires så hastigt som muligt. I Henhold hertil blev det strax efter Forlovelsen besluttet, at Fru Bakke og Hulda, ledsagede af den ømme Elsker, skulde gjøre en Tur til Kristiania for at gjøre Indkjøb til Brudens Udstyr. Da de efter et fjortendags Ophold i Hovedstaden vendte tilbage til Kråkeby, troede man at bemærke, at der var trukket nogle lette Skyer for Solen. Men de spredte sig snart; thi de travle Bryllupsforberedelser lagde så udelukkende Beslag på Huldas Tid og Interesser, at hun ikke havde en Tanke tilovers for noget andet.

Det var Aftenen før Bryllupet. Med Beates Bistand havde hun holdt Generalprøve på Brudedragten, og alt var i bedste Stil. Ikke destomindre havde den spændende Akt efterladt et bekymret Udtryk på hendes Ansigt, og det så ud, som om en Afskygning heraf også kom tilsyne i Beates Blik, hver Gang det dvælede ved den unge Brud.

“Hulda, — er Du virkelig glad, når Du tænker på, hvad der forestår imorgen”? brast det pludselig frem med en liden Bæven i Stemmen.

“Ja, naturligvis! Hvorfor i Alverden skulde jeg ikke være glad? — Hvordan kan Du falde på noget så urimeligt”? spurgte hun skarpt.

“Å, — Jeg bare troede — —, jeg syntes, Du så lidt bedrøvet ud”.

“Nei, langtifra, — bedrøvet er jeg ikke”, forsikrede hun i den samme irriterede Tone, “men jeg kan ikke negte, jeg sidder og ærgrer mig over — —. Hør, ved Du hvad, Beate, — hvis Du ikke var det mest egoistiske Menneske, Jorden har i Eie, vilde jeg ikke have nødig at forklare Dig, hvor harmeligt det er, at mit Bryllup indtræffer på en Tid, da jeg er så overstadigt fregnet. Og jeg ved ingenting, som kan fordrive dem. Jeg har brugt alt optænkeligt, og idag har jeg gjort et sidste Forsøg på at dække dem med poudre de riz; men da bliver de først rent afskyelige. Å, — jeg kunde gjerne gråte af Ærgrelse”!

Nogle lattermilde Glimt, der havde en stærk Tilsats af Humorets ætsende Salt, trængte igjennem det tankefulde Alvor, som hidtil havde været fremtrædende i Beates Øine. En liden Stund kjæmpede hun imod; så formåede hun ikke længer at betvinge det Lattervæld, der perlede frem fra de friske, røde Læber og blottede en Række blændende hvide Tænder, og Huldas indignerede Miner æggede blot til fornyede Udbrud af denne uimodståelige Munterhed.

“Nei, nei, — vær ikke sint på mig”, bad hun omsider. “Det er så stygt af mig, at jeg ler; men det er altfor komisk, at en ung Brud Aftenen før Bryllupet er helt optaget af triste Betragtninger over — sine Fregner”.

“Å, — Du da! Hvad ved Du om, hvorden en ung Brud er tilmode Aftenen før Bryllupet? — Du ved jo ikke engang, hvad det er at være forelsket”.

“Nei, — i Grunden har Du Ret; jeg taler ‘som den blinde om Farverne’. Men der siges jo, at hvad de ikke ser, det kan de alligevel opfatte ved Berørelse, og således føler de sig frem til en Forestilling om alle Lysets skjønne Farver”.

“Nu ja, — hvis nu Du var i mit Sted, hvad vilde så Du tænke på iaften da”?

“Hvis jeg var i dit Sted? — Nei, det kan jeg sletikke forestille mig. Men, hvis jeg elskede en Mand så hjertevarmt og inderligt, at en Forening med ham syntes mig at være Livets høieste Lykke, da vilde jeg kanhænde Aftenen før Bryllupet tænke på, at jeg herefter skulde være den, der gjorde hans lyse Timer gladere og hjalp ham at bære Byrden, når de mørke —”.

“Isch, nei, — må jeg være fri for at høre mere af dette sentimentale Tøieri”, afbrød hun hende utålmodigt; “og hvis Du tror, jeg vil sidde og kukelure ude på ‘Furuly’, da tager Du såmen feil. Jeg vil more mig, jeg, og da får jeg andet at bestille end at hjælpe Vold med — — ; ja, — hvad var det nu, Du sagde”?

“Å, — det gjør vist hverken fra eller til, hvad jeg sagde, og desuden erklærede Du jo netop, at Du ikke vilde høre det. Men kan Du huske et Digt, som jeg nylig læste for Dig, hvor en af Danmarks Digtere*) besynger den Brud, han har valgt:

‘Hun er så fin og yndig som Bøgens første Skud,

Hun er så ren og hellig som Englene hos Gud

Og liflig som Fuglesang i Våren.

Hun er så let og væver som den spillende Hind

Og varm som Sommervinden, der kysser din Kind;

Ja, hun er mig det deiligste på Jorden’!

Vilde Du ikke ønske, Du lignede hende”?

“Herregud, Beate, — hvorledes var det muligt at komme til at ligne ‘Bøgens første Skud’ eller ‘Fuglesang om Våren’ da? — Når jeg undtager det om ‘den deiligste på Jorden’, så er jo alt det andet det pure Nonsens”.

Beate besvarede ikke denne Bemærkning, og Taushed rådede imellem dem, indtil Hulda atter tog Ordet.

“Det er noget, som jeg nok kunde have Lyst til at fortælle Dig”, begyndte hun nølende; “men først må Du love, at Du ikke vil være

*) Vilhelm Bergsøe. lei og kjedelig eller plage mig med sentimentalt Præk”.

Det forlangte Løfte indskrænkede sig til et kort: “Nu da”?

Men formodentlig var Huldas Trang til at meddele sig stærkere end hendes Frygt for det sentimentale Præk; thi hun vedblev: “Tænk, jeg var sammen med Student Strøm næsten hver eneste Dag, medens jeg var i Kristiania. Første Gang traf jeg ham tilfældigvis på en Kafé, hvor jeg og Mama og Vold var inde og spiste Is og Kager; men siden var det jo ikke så ganske tilfældigt. Ja, — Du må endelig ikke tro, der var Tale om Stevnemøder mellem os. Det kunde naturligvis ikke falde mig ind nu, da jeg er forlovet. Men jeg fortalte ham sådan en passant, hvor vi skulde hen, og så lirkede jeg lidt med Mama og Vold, så jeg fik dem til at gå på den Tid, da jeg vidste, Strøm var i Farvandet, og så — — så traf vi ham da, skjønner Du”.

“Ja, det skjønner jeg godt; men — — hvordan likte Vold dette stadige Følgeskab”?

“Kjære, — han likte det ikke, han, og Mama likte det hellerikke. Men det brød jeg mig ikke om, for — — Du kan ikke tænke Dig, hvor sød og vakker han er, å, — ti Gange sødere, end da han for et Par År siden var hjemme og besøgte sine Forældre”.

“Da han havde fået Non contemnendus til Andenexamen; ja, — jeg husker det. Og så reiste han igjen efter nogle få Dages Forløb, og hver og en i vor lille Sladderby vidste fuld Besked om, at det var, fordi han ikke kunde finde sig tilrette i de smålige Forholde i Hjemmet”.

“Ja, det var da høist naturligt”, indvendte Hulda heftigt. “Han, der i Kristiania er vant til at have Omgang med, hvad han benævner ’the upper ten thousand‘, måtte selvfølgelig finde det uudholdeligt i Pedellens Hybler. Forresten sagde man også, at den egentlige Grund til hans pludselige Afreise var den, at det var kommet en Kurre på Tråden mellem ham og Rektoren, fordi han ikke vilde gå ind på, at det ene og alene var Intriger og Uretfærdighed, som var Skyld i, at Strøm fik Non. Og Du ved, Rektoren understøtter ham, og derfor måtte det jo være dobbelt sårende, at han ikke vilde anerkjende Strøms ualmindelige Begavelse og —”.

Hun forstummede brat, da Fru Bakke glyttede på Døren og stak Hovedet ind med et mildt irrettesættende: “Nei, — men sidder Du oppe endnu da, Hulda mi? — Dere kan sandelig begge to trænge til at komme tilsengs. Jeg for min Part er så rent udmaset, at jeg knapt kan flytte Benene”.

Hun havde allerede lukket Døren, da hun påny viste sig i Døråbningen og ligesom med en indre Modvilje tilføiede: “Det er sandt, jeg får da fortælle, at Student Strøm er kommet hertil. Jeg mødte ham igåraftes, da jeg havde et Snarærinde i Byen, og da jeg i al Skyndsomhed vilde gå forbi, stansede han mig og spurgte efter dit og mit Befindende. Så bad han at hilse Dig og Vold, og så lagde han mig Ordene i Munden, så at jeg næsten ikke kunde undgå at indbyde ham til imorgen. Ja, — det var nu det! Godnat da, Småpigerne mine”.

“Hørte Du det, Beate, — hørte Du det”? hviskede Hulda og gav sin Sindsbevægelse Luft ved at knibe hende voldsomt i Armen.

“Ja, jeg hørte det, men, hvis jeg var i dit Sted, vilde jeg låne det et døvt Øre”.

“Å, — bare aldrig bryd Dig, Du! Du sagde jo nylig, at Du sletikke kunde tænke Dig i mit Sted”, var det overlegent afvisende Svar.

Den ene Fugl var fløiet ud, og Beate var Eneherskerinde i Jomfruburet, da hun den følgende Aften eller, rettere sagt, henimod Midnat sad derinde og lod Gyngestolen vugge sig ind i vågne Drømme. Snart den ene, snart den anden af Dagens Begivenheder gled forbi det indadvendte Blik med den samme uberegnelige Omskiftelighed som de brogede, ideligt vexlende Billeder i en Laterna-magica. Men, uagtet de vexlede ideligt, var det dog, ligesom hendes Blik atter og atter hendroges til det ene Billede, hvor et Par dybblå Øine syntes at udøve en magisk Tiltrækningskraft på hende.

Hun vidste det ikke selv; thi hun hengav sig aldeles ubevidst til den Fortryllelse, der her for første Gang trådte hende imøde. Det eneste, som opvakte en vag Undren hos hende, var, at det faldt hende så vanskeligt at gjenkalde sig Ordlyden af de halvt spøgende, halvt alvorlige Ytringer, der havde fængslet hendes hele Hu, så længe hun lyttede til dem. Kun de smukke, udtryksfulde Træk, som afspeilede enhver Nuance i hans lunefuldt skiftende Stemninger, stod levende for hende.

De unge Herrer i Kråkeby befandt sig på et yderst primitivt Standpunkt, når det gjaldt at konversere Damerne, og Beates tilbageholdne Væsen var lidet egnet til at opmuntre deres Forsøg i den Retning. Men derfor blev det også en forholdsvis let Sag at blænde hendes Syn og Sans, når Student Strøm benyttede Tidens brændende Spørgsmål til et åndeligt Fyrværkeri, som havde al Nyhedens Interesse for hende, medens det i hans Øine blot var et Middel til at gjøre sig interessant.

Den tomme Jagen efter at blive bemærket, der er Selskabslivets nagende Orm, havde lært ham at lægge et vist Udtryk i sit Minespil, som i Forbindelse med hans sonore Stemmes Klang gjorde det pikant, der fra en andens Mund vilde lydt som en ganske almindelig Bemærkning. Men han spillede så godt, at et Par uerfarne Pigeøine neppe kunde skjelne mellem Kunst og Natur, ja, det kunde endog hænde, at han selv undertiden var i Tvivl om, hvor det ene ophørte, og det andet begyndte.

Da hun fik Øie på ham i Kirken, kom der en Fornemmelse over hende, som om hans Blik havde suget sig fast ved hendes Ansigt, indtil han tvang hende til at se derhen. Men i det næste Øieblik tænkte hun, at det havde været endnu mere besynderligt, hvis hun ikke havde lagt Mærke til ham; thi, endskjønt han var iført den samme reglementerede Selskabsdragt som de andre Herrer, var der dog noget ved hans Person og Antræk, som bar Præg af, at hans Begreber om Finhed og Elegance var vidt forskjellige fra de, der var gyldige i Kråkeby.

Medens Præsten talte bevægeligt for Brudeparret, og Fru Bakke svømmede i Tårer, og Brudepigerne var så passeligt rørte, som det var foreneligt med “at tage sig ud”, stræbte Beate forgjæves at vende sine Tanker fra ham, der holdt hende fangen med sine Øines Tryllemagt.

Han slap hende ikke afsyne, før Herrerne begyndte at sætte sig i Bevægelse for at føre Damerne ud af Kirken. Da kom han hurtigt over til hende og bød hende Armen med et dæmpet og halvt bønligt: “Tillader De”?

“Jeg gad vide, om han kjender mig igjen, — om han husker den Aften, da han kaldte mig en Fugleskræmsel, — om han nu synes, jeg har mest Lighed med en Svane eller — — Kanhænde med en Gås”? for det hende gjennem Hovedet, da de Arm i Arm gik ud af Kirken.

Hun fik Svar på samtlige Spørgsmål, inden han hjalp hende i Vognen.

Under det uundgåelige Ophold, som foranledigedes ved Indstigningen i Vognene, behagede en Autoritet blandt Fruerne at bevidne Beate sin Beundring over hendes smagfulde Dragt, og denne Kjendelse vandt almen Tilslutning.

Da bøiede han sig tæt ind til hendes Øre og hviskede: “‘Og alle sagde de: “Den nye Svane er den smukkeste, så ung og så deilig”! og de gamle Svaner neiede for den’”.

Der blev ikke Tid til noget Svar, men hun rødmede og smålo forlegent; thi det var jo, som om han havde læst i hendes skjulte Tanker og besvarede dem med en Spøg, der forudsatte en Fortrolighed, som i Virkeligheden aldrig havde existeret mellem dem. Men ikke destomindre slog disse Ord Bro mellem Fortid og Nutid og gav dem begge en Følelse af, at de var gamle bekjendte, der traf sammen efter en lang Adskillelse.

Hun var hans Borddame ved Middagen, og her var det, han lod Fyrværkeriet gå op; og om hun manglede Vilje, ja, måske endog Evne til at aflægge det Slør af Tilbageholdenhed, som skjulte hendes indre Liv for alle profane Blikke, så var hun ialfald en fortrinlig Tilhører og forstod at gribe Pointet på en Måde, der gav ham et nyt Syn på de Emner han behandlede.

Da Måltidet var endt, lagde huslige Gjøremål Beslag på hendes Virken. Hun skulde skjænke Kaffe for alle disse Mennesker, og da hun omsider blev færdig med dette Hoveriarbeide, var hun hed og træt og higede efter nogle Øieblikkes forfriskende Ro.

Hun skyndte sig ud i Haven, hvor Gjæsterne nu havde begyndt at sprede sig. Tale og Latter hørtes overalt i Lysthusene; men længst oppe i Haven, hvor et Asketræs ludende Grene sænkede sig over en liden Bænk, som knapt frembød Plads for to, der vilde hun gå hen og nyde Ensomhed og svalende Skygge.

Hun havde næsten nået derhen. Da stansede hun med et; thi et langt, hvidt Atlaskes Slæb, som lå henad Grønsværet, viste hende, at Bænken allerede var optaget, og i det samme bar nogle lette Luftninger Lyden af Ord henimod hende.

“Nei, — nu er De virkelig for gal, Strøm”, udbrød en velkjendt, yderst belivet Stemme. “De tror nok, De kan sige til mig, hvad De vil. Men nu er jeg gift, skal De huske, og derfor må De ikke mere komme med slige svulstige Komplimenter til mig. Tænk, om Vold vidste, at De sidder her og taler, som om han — — sletikke skulde være til”.

“Å, — Vold”! lød det hånlige Svar. “Ved De da ikke, det er en gammel Historje, som alle gamle Ægtemænd får finde sig i, at man ignorerer Ægtemanden, når hans Frue er ung, smuk og elskværdig? — Hvis De vidste, hvorledes man betragter den Ting inde i Hovedstaden, vilde De ikke være så streng mod Deres — —”.

Hun hørte ikke mere; thi Bevidstheden om, at hun spillede en Lurers Rolle, drev hende bort. Men, hvad hun havde hørt, var mere end nok for at fremkalde Tvivl, Uro og Undren.

Med en vis Iver gjentog hun atter og atter for sig selv, at de ængstende og sælsomt oprivende Tanker, der stormede ind på hende, gjaldt Hulda og ingen anden. Men de veg dog som Dug for Sol, da hun igjen befandt sig under Påvirkningen af hans Blik, Smil og Stemmens bedårende Velklang; og da han med nogle let henkastede Ord søgte at forklare, hvad han gjættede sig til, hun havde overhørt, var hun mere villig til at tro ham end sine egne Ørens Vidnesbyrd.

“Jeg så en Flig af Deres Kjole, da De nylig tog Flugten, fordi De ikke vilde afbryde min tête-à-tête med Dagens Dronning”, begyndte han, da han havde fået hende manøvreret ind i et ubesat Lysthus. “Det havde forøvrigt været en nokså velkommen. Afbrydelse, for det var et Opgjør, vi var ifærd med, og — —; ja, — De kan vist sætte Dem ind i Situationen, uden at jeg behøver at forklare den”?

“Jeg ved ikke, hvilken Situation De hentyder til”, fremstammede hun, “og jeg bryder mig hellerikke om —”.

“At høre min Forklaring”, supplerede han. “Nu ja, — det kan jeg så godt forstå. Men på den anden Side er det mig særligt om at gjøre, at De ikke skal misforstå mig, og det kunde let blive Tilfældet, hvis jeg ikke sagde Dem, at der i mine Guttedage har været et Slags Barneforlovelse eller, retteligt udlagt, Barneforlibelse mellem Hulda Bakke og mig. Jeg vil ikke være indiskret; jeg vil kun anmærke, at hun dvælede så længe ved ‘det förflutna’, at også jeg hendroges til de forlængst hedenfarne Dage, da Pebernødder og Chocoladebonbons gav Udtryk for mit Hjertes ømme Følelser. Så tog det ene Ord det andet, indtil jeg —”.

“Nei, jeg vil ikke høre mere”, afbrød hun ham med et eget, bestemt Træk om Munden, som uvilkårligt imponerede ham.

“Jeg bøier mig i Støvet for Deres Befaling”, lo han. “Men tillad mig ialfald et Spørgsmål: Har det aldrig hændt Dem, at De har truffet en eller anden, der ligesom har besiddet en magisk Evne til at fremmane det bedste i Deres Natur? — Og har De da ikke følt en higende Trang til at finde Forståelse hos dette Menneske? — De tier, Frøken Dahl, men jeg læser i Deres Øine, at De ved, hvad jeg mener, og da vil De ikke, kan De ikke forbyde mig at udtale, at jeg aldrig har følt dette så stærkt og dragende som i denne Stund”.

“Jeg tror nok, jeg ved, hvad De mener”, svarede hun langsomt og grundende; “men jeg har neppe nogensinde havt en sådan Fornemmelse overfor en Mand eller Kvinde. Derimod har jeg ofte følt, hvorledes en god Bog formår at fremmane det bedste i vor Natur, og dette tause Samvær med en begavet Ånd har været en langt større Nydelse for mig end en Tankeudvexling med levende Mennesker. Å, — hvor mangen Gang jeg i Tankerne har henflyttet mig til den Grav, hvor Charles Dickens hviler, og bragt ham min Tak og Pris for de gode og forædlende Følelser, han har vakt tillive hos mig”.

“Dickens! Ja-a, — men mon De ikke ligger lidt tilbage i Tiden, når De beundrer ham, Frøken Dahl? — Han er gået af Brug ligesom enkelte af de Blomster, der i vore Bedsteforældres Tid var Havens skjønneste Pryd, men nu er fortrængte af en mere moderne Blomsterkultur”.

“Tror De kanske, at Pintseliljer og Gyldenlakker har tabt sin Duft, fordi Gladiolus og Ranunkler er mere moderne”? indvendte hun smilende; og det var, som om de mørkegrå Øine skuede vidt ud i det fjerne, hvor de så, hvad der ikke var synligt for ham, da hun med pludseligt Alvor vedblev: “Nei, — Dickens kan aldrig gå af Brug, fordi han, idet han lader Digtning og Sandhed smelte sammen i harmonisk Enhed, iklæder det Ord og Liv, som gjennem alle Tider rører sig i Menneskehjertet. Og ved De, hvorfor jeg især er kommet til at holde så meget af ham? — Det er, fordi han på en Gang er Humorets og Hjertensgodhedens Representant. O, — det er stort således at kunne fange alle Sind og Hjerter ved sin Ånds Magt”!

Han var så fordybet i Beskuelsen af hende, at han næsten glemte at svare. Hvis han hidtil havde været i Tvivl, om disse fine, men uregelmæssige Træk kunde kaldes smukke, så var han ialfald nu på det rene med, at hun besad dette ubeskrivelige noget, der neppe kan betegnes med det lidet tækkelige Udtryk: Herretække, uagtet det unegtelig øver en uimodståelig Virkning på Manden.

Han følte stærk Lyst til at anbefale hende nogle af de Bøger, som udgjorde hans Yndlingslekture, men han manglede bogstaveligt Mod til at få Ordene frem. Da kom en Klynge af Damer og Herrer henimod dem, og Huldas lydelige Latter henveirede i et Nu al Romantik og kaldte dem ublidt tilbage til Hverdagslivets Prosa.

Nogle Timer senere, da de sidste Gjæster endelig var komne afsted, sank Fru Bakke ned i sin mageligste Lænestol og takkede Gud, fordi Bryllupet fra først til sidst havde været så vellykket, at det sandsynligvis længe vilde mindes som en Mærkedag i Kråkebys Annaler. Og med et Suk, der nærmest havde sit Udspring fra en velbehagelig Følelse af hendes egen, formående Vigtighed, nød hun Tanken om, at det næste Anliggende, som kom til at lægge Beslag på hendes moderlige Omsorg, var det Middagselskab, hvormed de nygifte vilde feire den glædelige Begivenhed.

Da Byens privilegerede Sladdersøstre havde taget de nyforlovede under Behandling, havde de vidst fuld Besked om, at Huldas Ja havde været knyttet til den Betingelse, at hun og hendes Mand strax efter Bryllupet skulde foretage en Reise til Tyskland. Men, da de seneste Efterretninger fra Udlandet havde bragt Rygter om, at Kolera var i Anmarsch, havde hun været den første til at foreslå, at Reisen skulde opsættes indtil videre. Måske var det hende hellerikke imod jo før, jo heller at optræde som Værtinde på “Furuly”, og trods Hundedagenes trykkende Hede havde hun på Forhånd afgivet sit Veto for, at Middagen skulde slutte med et glimrende Bal.

I den Uge, der lå imellem de to Festdage, havde Beate flere Gange truffet Student Strøm. Det havde idetmindste fra hendes Side været ganske tilfældigt, når hun havde mødt ham på sine Spadsereture i det såkaldte Parkanlæg tæt ved Byen. Men han havde desuden ved gjentagne Visiter åbnet sig Adgang til Huset, og uagtet Fru Bakke fremdeles var noget kjøligt stemt overfor ham, blev det i Længden nokså vanskeligt at modstå hans vindende Smil og det Forråd af levelysten Munterhed, som han bragte med sig.

Når han var alene med Beate, lod han nu og da en Alvorsstreng dirre mellem de glade Toner, men man kunde dog ikke betvivle, at Glæden var hans rette Element.

De kom snart til at stå på en så utvungen Fod med hinanden, at det ligesom faldt af sig selv, at han gjorde hende til sin fortrolige i dette og hint. Han betroede hende, at det var et Livsspørgsmål, der denne Gang havde ført ham tilbage til Hjemmet. Han kunde ikke længer finde sig tilrette med den tørre, åndssløvende Jus. Efter endeløse Tvivl var han omsider kommet til det Resultat, at han skyldte sig selv at vælge et andet Studium, som kunde udfylde hans Higen efter en stor og ædel Livsgjerning, og den håbede han at finde i Lægens ansvarsfulde Kald.

Men, inden han fattede en afgjørende Beslutning, var det nødvendigt at tale med Rektoren; thi uheldigvis var han i pekuniær Henseende tildels afhængig af denne Mand. Men, hvis Rektoren ikke vilde gå ind på denne forandrede Fremtidsplan, vilde han sønderrive alle de gamle, hæmmende Bånd og selv bryde sig en Bane i Livet. Kanhænde vilde de ærgjerrige Forhåbninger, som havde været hans åndelige Næring og Vederkvægelse, da finde sin Fuldbyrdelse derude i den vide, vide Verden, hvor der vel også måtte være en Plads for ham.

Og Beates Blik hang ved hans Læber, og hun mente, hun kunde så godt fatte denne ærgjerrige Stræben efter en ædel og mandig Virken. Og når han med et nyfigent Ønske om at gjøre et Indblik i hendes Sjæleliv spurgte, om hun aldrig længtede efter at ombytte Kråkebys evige einerlei med Verdensskuepladsens omskiftelige Scener, da fortalte hun nølende og undseligt om sin Barndoms fantastiske Drømme, — om den unge Piges ensomme Vandringer i Mark og Skov, hvor Sommersol, Blomsterduft og Fuglesang havde lært hende i taus Beskuelse at hengive sig til Naturens mystiske Indflydelse, — om Skovensomhedens dybe Ro, hvor Vindens sagte Susen blev til dæmpede Røster, der bragte Bud og Hilsen fra Sydens skjønne Lande, medens Bladenes Raslen blev et Gjensvar fra selve Naturen, — hun fortalte om alt det, som hun endnu aldrig havde åbenbaret for noget lyttende Øre.

Ottendedagen efter Bryllupet rullede en hel Vognkaravane henad Veien til “Furuly”, og alle var i Selskabsstemning og følgelig særdeles oplagte til at more sig.

Augustsolen spredte sine klare Stråler over By og Bygd, og ikke en Sky var at se på den dybblå Himmel. Kun på de nygiftes ægteskabelige Himmel havde der samlet sig nogle Uveirsskyer. Men “det var der ingen, som vidste”; thi Fru Bakke og Beate, der var komne lidt før de andre Gjæster, var at regne for ingen, da de selvfølgelig ikke vilde røbe, at en Trætte mellem Husets Herre og Frue havde været Indledningen til Dagens Fest.

“Jeg tænker, det er bedst, jeg anmoder Pastor Møller om at tage Dig tilbords. Hvad siger Du til det, Lillemor”? var det harmløse Spørgsmål, som lod Uveiret bryde løs.

“Jeg siger, at jeg betakker mig for at sidde og kjede mig med det Hængehoved i to, tre Timer”, erklærede Fru Vold i en meget afgjørende Tone. “Jeg skal nok selv bestemme, hvilken af Herrerne jeg vil begunstige med mit Valg. Bryd Du Dig bare ikke om det”.

“Hm, hm, — men finder Du ikke, at jeg som Vært bør have en Stemme ved denne Anledning? — Jeg synes ialfald, at Søden min i dette Tilfælde bør rette sig efter, hvad jeg anser for det mest passende, og derfor —”.

“Derfor vil jeg ligeså godt først som sidst underrette Dig om, at det er ganske ligegyldigt hvad Du synes, for jeg har allerede iforgårs lovet Strøm, at han skal være min Bordkavaler og — — og åbne Ballet med mig”.

“Student Strøm”! gjentog han forbitret. “Nei, — det vil jeg sgu’ have mig frabedt! Det er høist upassende, virkelig høist upassende, at Du viser denne unge, ubetydelige — e — Person en sådan Udmærkelse. Du gjorde bedre i at vise ham Døren, når han Dag efter Dag render her og plager os med sine Besøg”.

“Synes Du det, Du? — Nei, jeg ved rigtignok bedre end at vise ham Døren. Det er jo den eneste gentile Herre, vi kan opdrive, så lad os endelig sætte Pris på ham”.

“Hvad behager? — Er den lapsede Døgenigt den eneste —”?

“Å, — vent lidt”, afbrød bun ham tirrende. “Hvis Du gjerne vil vide, hvad det behager mig, så vil jeg bede Dig, om Du vil være så venlig ikke at kalde mig ‘Lillemor’ eller ‘Søden min’, når nogen hører på det, for jeg kan ikke fordrage disse væmmelige Kjælenavne; nu ved Du det”!

“Men, snille Hulda, — hvordan er det, Du snakker da”? begyndte Fru Bakke sagtmodigt og med en stille Undren over, “hvad i Alverden det gik af hende”.

Men de moderlige Formaninger forstummede, da en Vogn i det samme dreiede ind i Alléen, der førte op til Huset; thi det var ikke et Øieblik at spilde, hvis Ansigterne skulde få Tid til at anlægge den stereotype Selskabsmine, før Gjæsterne indfandt sig.

“Isch, — nu er jeg bleven så rød som en Hummer, og det er din Skyld, Vold, — det er ene og alene din Skyld”; og den unge Frue for hen til Speilet og viftede sig voldsomt, indtil hun kom til den beroligende Overbevisning, at den lyse, bronsegule Silkekjole og de mørkerøde Roser i Håret alligevel klædte hende udmærket.

Da hun modtog sine Gjæster, så det ud, som om alle Skyer var forsvundne; thi hun var i et Perlehumør og lo og spøgede til høire og venstre.

Men i Beates Sind havde de stridbare Repliker efterladt et Mismod, der næsten mod hendes Vilje tvang hende til atter og atter at oprippe det Spørgsmål for sig selv: “Hvorfor har hverken Hulda eller Strøm talt om, at han har været så ofte på ‘Furuly’”?

Hun forsøgte at besvare det med den Forklaring, at de Emner, de behandlede, når han var sammen med hende, havde fængslet og, interesseret ham på en Måde, som lod Dagenes mindre betydende Småhændelser træde i Skyggen; og at Hulda ikke havde omtalt hans Besøg, kunde måske have sin Grund i, at hun udelukkende havde været optaget af Arrangementet til det forestående Selskab, når hun i Ugens Løb havde aflagt nogle Hastværksvisiter i sit fordums Hjem.

Men trods denne nokså sandsynlige Udtydning vilde Mismodet ikke vige. Medens høirøstet Tale og Latter summede omkring hende, og hendes Bordkavaler samvittighedsfuldt delte sin Tid mellem hende og Bordets Nydelser, sad hun og filosoferede over, hvor tidt disse samme flaue Bemærkninger, som han nu gav tilbedste, havde lydt for hendes Øren; og hun kjendte de forslidte Vittigheder til Punkt og Prik og vidste, hun var forpligtet til at le af Pointet, hvis hun vilde gjælde for et nogenlunde hyggeligt og velopdragent Pigebarn.

Det var et særdeles belivet Måltid, og Champagnen flød i så rigelige Strømme, at der endog kom lidt Schwung i de Skåltaler, hvormed man mangfoldiggjorde Lykønskningerne for den lykkelige Ægtemand og hans unge Viv. Og Ægtemanden gjorde gode Miner til slet Spil og lo høiest af alle, endskjønt Student Strøm indtog Hæderspladsen hos Husets Frue og lod til at befinde sig overmåde vel i dette Naboskab.

Beate sad så langt borte fra dem, at hun ikke kunde høre et eneste Ord af deres Samtale. Men hun så, at hans Øine tindrede med usædvanlig Glans, og et Overmål af Livslyst spillede om hans Læber og gav sig Luft i overgivne Latterudbrud, som fandt altfor villig Gjenklang hos hans Borddame.

En noget døsig Stemning afløste den tidligere Munterhed, da man omsider reiste sig fra Bordet. De gamle Damer gjæspede i Smug og savnede sin vante Middagslur, og de unge vaklede mellem Ønsket om at bevare Kjoleslæbets og de hvide Silkeskos fraicheur for Ballet og Lysten til at følge efter Herrerne, der nød den fortrinlige Mokkakaffe med «avec» og Cigarer i det frie.

Men Beate mente, at hendes sorte Florskjole nok kunde tåle lidt Støv. Hun var allerede udenfor Verandaen, da en dæmpet Stemme sagde: “Skynd Dem og lad os komme afsted, inden nogen af Damerne fakker os. Ah, — jeg forsmægter af Længsel efter en lang, forfriskende Samtale med Dem”!

Det gav et ufrivilligt Ryk i hende, da Student Strøm i det samme dukkede frem fra det nærmeste Buskads.

Aldrig havde hun havt en så pinlig Fornemmelse af, at hun manglede den Lethed i Omgang, der hos de fleste unge Damer skaber et Forråd af intetsigende Ytringer, som ved enhver passende Anledning kan benyttes til at give Udtryk for alt og ingenting. Men, medens hun forgjæves famlede efter Ord, der halvt i Spøg, halvt i Alvor kunde betyde ham, at denne forsmægtende Længsel ikke var gjensidig, steg en forrædersk Rødme op i hendes Kinder og røbede, at hans Følgeskab ikke var hende så ligegyldigt, som hun i sin daværende Sindsstemning gjerne vilde få ham til at tro.

“Nei, — vi vil ikke være her, hvor vi hvert Øieblik kan blive anholdte”, forklarede han ivrigt, da hun vedblev at gå opad Havegangen. “Lad os gå hen i Furuskoven på den anden Side af Huset. Det er et lidet Tjern derinde, hvor Skoven er tættest. Der vil vi ty hen og forsøge at indbilde os, at vi er langt borte ‘från Bacchi buller och tumult’, som Bellman synger, og der vil jeg i mit samvær med Dem gjenfinde mit bedre Jeg, som har været foruroligende nær ved at drukne i Champagne”.

Hun sendte ham et prøvende Blik, og atter faldt det hende ind, at det var noget usædvanligt ved den sprudlende Livlighed, der ligesom gjennemsyrede hans hele Væsen. Men hun kom snart til det Resultat, at om end denne løsslupne Livsfylde skyldte Champagnen sin Tilblivelse, så kunde den dog neppe få Navn af Beruselse.

Han var så oprømt, at han ikke engang lagde Mærke til hendes vedvarende Taushed, og han var tilsyneladende ganske tryg for, at hans Forslag vilde vinde hendes Bifald; thi han skyndte sig ind på Gårdspladsen bag Huset og åbnede Grinden, som lukkede for den vidtstrakte Skov, der hørte til Stedets Herligheder.

Da Beate endelig fandt Ord, var det, som om de sidste Timers Tvivl og Gisninger samlede sig i den halvt tilslørede Forespørgsel: “Det lader til, De er godt kjendt på ‘Furuly’”?

“Jeg? — Ja-a, å ja, — jeg har været her nokså ofte, siden den unge Frue holdt sit Indtog som ‘Furulys’ Herskerinde. Oprigtigt talt, — og vi er jo blevne enige om, at vi vil være fuldtud oprigtige mod hinanden, — oprigtigt talt, forekommer det mig, at Fru Volds Specialitet er, at hun virker som en Dæmper på ethvert Indtryk, der er skikket til at drage os op af Materialismens Sump. Kanhænde bliver dette aldrig mere påfaldende, end når hun udgyder et Styrtebad af sine Hverdagsbemærkninger over den løftede Stemning, som Naturen stundom kan fremkalde; men ikke destomindre må jeg tilstå, at mine Besøg herude har havt en vis æggende Tillokkelse for mig, fordi — —. Ja, — nu bliver De ganske vist vred, men jeg vil dog gå til Bekjendelse for Dem: det er Ægtemandens grundløse og virkelig tragi-komiske Skinsyge, der har givet mine noget hyppige Besøg den pikante Tilsætning som de ellers neppe havde kunnet byde mig”.

“Og af den Grund har De leget med Huldas Følelser og bragt Ufred ind i hendes Hjem”, udbrød hun med en hørlig Bæven i Stemmen. “Nei, Strøm, — jeg er meget mere end vred på Dem; det oprører mig, at De kan være så egoistisk. Hvis De ikke selv havde fortalt det, havde jeg aldrig kunnet tro så slet om Dem”.

Hun talte i sand Oprigtighed. Men, medens Ordene endnu dvælede på hendes Læber, sneg en ubændig Glæde sig ind på hende, og det hjalp ikke, at hun ikke vilde vedkjende sig den; thi den var og blev der alligevel.

“De dømmer mig strengt, vistnok altfor strengt”; og han bøiede sig henimod hende og så hende ind i Øinene med et Blik, der voldte hende en ængstende Kval og dog på en ubegribelig Måde var blandet med en jublende Lyksalighed. “De glemmer, at Fru Vold tager hele Livet som en Leg, og da kan et sådant lidet Mellemspil i Legen hverken gjøre fra eller til. Desuden vil jeg tillade mig at fremhæve, hvad Deres Sandhedskjærlighed idetmindste stiltiende vil indrømme: hvor Egenkjærligheden er så dominerende, som det her er Tilfældet, bliver der lidet eller intet Rum tilovers for andre Følelser, og derfor — —. Nei, — se nu ikke så alvorlig ud! Kom og sæt Dem her på Bænken og sig, at De tilgiver mig”.

Hun sank ned på en Mosbænk, som var anbragt under en gammel Kjæmpefuru; men det forlangte Tilsagn om Tilgivelse udeblev.

Det blånende Tjern lå foran dem som et speilblankt Skjold, omkranset af Bregner og store Tuer af frodige Blåklokker. Gjennem en Udhugst i Skoven så de lige ind i Aftensolens Purpurglød, der kastede et sitrende, kobberrødt Gjenskin på de slanke Furustammer. Luften var tung af Træernes harpixkrydrede Duft, og en disig Varmetåge sænkede sig som et gjennemsigtigt Slør ned over Skoven. Dyb Taushed herskede mellem dem. Den eneste Lyd, der brød ind på Stilheden, var det Godnatpip, som en Fugl af og til sendte ud i sin lille Skovverden, før de sidste glitrende Solstråler forsvandt bag Fjeldkammen.

“Jeg har en Bøn til Dem, Beate”, lød det endelig næsten hviskende.

Det var første Gang, han havde tiltalt hende med hendes Døbenavn, og der var tillige noget i hans Stemmes Klang, som fik hendes Hjerte til at banke med fordoblede Slag. Hun tvang sig til at hæve de neddalende Øienlåg, men i det næste Nu aftegnede de lange, cendréfarvede Øienfrynser igjen sine lette Skygger på de blege Kinder; thi hun havde ikke Mod til at møde det lidenskabelige Blik, der uafbrudt hang ved hendes Ansigt.

Var det Drøm eller Virkelighed, når det i Øieblikkets Betagenhed syntes hende, som om Livets høieste Lykke lå hende så snublende nær, at hun blot behøvede at udstrække Hånden for at gribe den?

Hun formåede ikke at klargjøre sig det. Men, hvis han for et flygtigt Minut havde vaklet mellem Hjertets Krav og Fornuftens Fordringer, så havde ialfald de sidste vundet Overhånd, da han kort efter gjentog: “Jeg har en Bøn til Dem”; thi nu var ikke alene det fortrolige “Beate” udeladt, men Ordene havde desuden fået en helt anden Betoning, der udviskede ethvert Anstrøg af Ømhed.

“Og det er”? spurgte hun nølende, da han påny forstummede.

“Det er, at De ikke vil glemme mig, når jeg er reist herfra. Men dermed mener jeg noget mere end at beholde en liden Plads i Deres Erindring. Jeg mener, at vi daglig vil sætte hinanden Stevne i Tankens Verden, så at vi i Tankerne bringer hinanden alt, hvad der umiddelbart berører vort Sjæleliv. Og når jeg atter sidder på min ensomme Studenterhybel og ved, at jeg blandt alle de fremmede Mennesker, jeg er omgivet af, ikke eier en sand Ven eller Veninde, da vil jeg have Lov til at tænke på Dem som min Veninde eller, rettere sagt, som min gode Genius. Det er min Bøn til Dem, Frøken Dahl”.

“Deres gode Genius! Ja, — hvis mine gode Ønsker kunde bringe Dem Lykke, så — —. Ved De, at man herhjemme er af den Mening, at De har altfor mange Venner i Hovedstaden? — Og jeg har også hørt fortælle, at De er de unge Damers udkårede Yndling, og at De får flere Balindbydelser, end De vel kan overkomme”.

“Og deraf slutter De naturligvis, at de unge Damers venskabelige Følelser for mig kan vurderes efter Antallet af de Kotillonsløifer, jeg overdynges med”, svarede han pirreligt. “Ja, — det er nokså logisk, det; men jeg er nu ikke fuldt så naiv, jeg da. Jeg forsikrer Dem, når Ballet er endt, er der ikke en af dem, som bryder sig en Døit om, enten jeg ‘går i Hundene’ eller bliver et epokegjørende Lys, der opvækker Beundring og Forbauselse. Men, at dette ‘enten-eller’ skulde have lidt Betydning for Dem, det er det, som er Målet for min Higen og Tragten, — det er det, jeg så gjerne vilde have Deres Løfte og Tilsagn om, Frøken Dahl”.

“Jeg lover, at jeg ikke vil svigte ved vort Tankestevne, og da falder det jo af sig selv, at dette ‘enten-eller’ altid vil have Betydning for mig”, sagde hun med et fremtvungent Smil, der ikke var istand til at beseire Blikkets dybe Alvor.

Med et stormende: “Tak, Tak” ! greb han hendes Hånd og vilde føre den til sine Læber. Men hun trak den hastigt fra ham og reiste sig med den Erklæring, at det var ganske utilladeligt at afsondre sig således fra de øvrige Gjæster.

Det så ud til, at han tiltrådte denne Anskuelse; thi han slentrede langsomt efter, da hun slog ind på en Sti, som ledede hen til Huset, men hendes Forsøg på at få en ligegyldig Samtale igang mødte ingen Tilslutning.

Da han åbnede Grinden for hende, lod hun et hurtigt Øiekast streife hen over hans Ansigt. Hun forbausedes over den grålige Bleghed, der gav de smukke, nylig så belivede Træk et næsten sløvt Udtryk, og med stille Undren grundede hun på, om det var Eftervirkningen af den Samtale, de netop havde havt, eller om et pludseligt Ildebefindende havde bevirket denne sælsomme Forvandling.

“Strøm, Strøm, — hvor i Alverden har De været henne” ? råbte Fru Vold, da hun fra Verandaen fik Øie på ham, idet han vilde liste sig hen til et fjerntliggende Lysthus. “Her sidder vi og kjeder Livet af os, medens vi venter på, det skal blive så kjøligt, at Ballet kan begynde, og imidlertid flakker De så viden om, at det er rent umuligt at få fat på Dem. Men nu skal De også til Straf finde på noget rigtigt morsomt, som De kan nnderholde os med. De er jo så flink til at spille Komedie. Kan De ikke give en liden Scene af en af Deres Roller eller deklamere noget for os”?

“Nei bedste Frue, — De må sandelig have mig undskyldt. Min Hukommelse er for Øieblikket som en udpresset Citron. Om jeg trykker den af yderste Evne, bliver den lige tør og fattig på Indhold. Det er netop så vidt, at jeg kan skimte de Per Gynt’ske ‘Grågarnsnøster’, når de triller forbi mig og ansporer min trætte Ånd med den manende Tiltale:

‘Vi er Tanker;

Du skulde tænkt os;

Pusselanker

Du skulde skjænkt os’.

Men, enten jeg bruger mine egne eller andres ‘Pusselanker’, bliver Resultatet ligefuldt Nul — iaften”.

“Å, — det er bare Snak; men De slipper ikke så let fra os. De kan da umuligt have glemt alle de morsomme Bellmansviser, som De synger så ret con amore, og vil De ikke deklamere, skal De ialfald synge”.

“Jeg beder Dem: lad Nåde gå for Ret eller tillad mig idetmindste først at ryge en Cigar i det frie, så vil jeg benytte denne — e — Frist til at opfriske et og andet i min svigtende Hukommelse”.

“Frist”? gjentog hun med et lidet Kast på Nakken. “Hør, ved De hvad, — man kan såmen ikke beskylde Dem for at være overdrevent elskværdig. Nu ja, — så gå da! Når jeg tager Dem rigtigt i Øiesyn, ser De virkelig lidt bleg og medtagen ud”; og under Spøg og Latter, trak han sig tilbage og forsvandt i en Allé.

Ingen havde lagt Mærke til Beates Fraværelse, og da hun, før Ballet begyndte, vilde give sin Dragt et mere balmæssigt Anstrøg ved at fæste nogle hvide, levende Asters på Håret og Kjolen, trak Tiden ud, inden hun igjen viste sig blandt Gjæsterne.

Trods det frembrydende Tusmørke dvælede Herrerne endnu i Haven. Men Damerne havde flokket sig i Salonen og det lille Hjørnekabinet, hvor Pianoet var anbragt; thi derinde fandtes en Magnet, som udøvede en uimodståelig Tiltrækningskraft på dem.

Omgivet af en beundrende Dameklynge sad Student Strøm ved Pianoet, og med strålende Øine, glødende Kinder og et vist bakkantisk Foredrag, der passede ypperligt for Anledningen, sang han en af “Fredmans Epistlar”.

“‘Käraste bröder, här är behag,

Här är musik och flickor hvar dag,

Här är Bacchus buden,

Här är kärleksguden,

Här är allting, här är jag’”!

lød det jublende og ungdomsfriskt, idet Beate kom ind. Men i det næste Minut sluttede han med et Efterspil, hvor det var, som om hulkende Gråd og kåd Skoggerlatter tumlede om hinanden i underligt brudte Akkorder.

“Hvor besynderligt det klinger. Man kan høre, De spiller frit, og at De ikke har Begreb om Noder”, bemærkede Fru Vold vigtigt. “Men nu vil vi ikke have flere af disse Drikkeviser. Lad os heller få noget pent og rørende”.

“Ah, — hvis disse små, rosenrøde Øren kunde fornemme det Suk, som stundom trænger igjennem al denne burleske Lystighed, da vilde De finde Bellman rørende nok. Men uheldigvis er det kun det lette, legende: ‘Klingeli, plingeli, klingeli, plang’, der finder Anklang hos Dem”, henkastede han halvt hviskende og med et overmodigt spottende Smil. “En Valsemelodi, — det er noget for Dem. Den går i Benene, akkurat som Vinen stiger til Hovedet, og da kommer man ganske naturligt til at tænke på ham, — ham, De ved nok, — der valser så deiligt og taler ‘pent og rørende’ om ingen Verdens Ting, — ikke sandt, Fru Vold”?

“Jeg mener, De er gal, jeg”, udbrød hun synligt forbauset og forvildet; “eller kanske De har drukket for meget Punsch, medens De ‘opfriskede Deres Hukommelse’ ude i Haven”?

“Nei, min lille Frue, — nu gjør De mig skammelig Uret. Hvis jeg har drukket for meget af noget, da er det af — Lethe. Men De skylder mig et Vederlag for en så uretfærdig Mistanke, og derfor skal De nu på Forhånd skjænke mig en Extravals. Jo da, — jeg vil ikke vide af noget Afslag”.

Han sprang op, og med Armen om hendes Liv drog han hende med sig ind i det tilstødende Værelse, og medens de hvirvlede rundt, sang han til en gammel, fortærsket Valsemelodi:

“‘Komm, holdes Mädelein,

Soll meine Tänz’rin sein,

Immer mit frohem Sinn

Tanze dahin.

Olme Rast, olne Ruh

Mal zu, mal zu — —’”

Både Sang og Dans stansede brat, da de ved det sidste “mal zu“ tørnede imod Husets Herre, der ligeledes med et vist Hastværk dukkede frem mellem Portièrens rige Folder.

“Tør man spørge, hvad går her for sig”? begyndte han med slet dulgt Vrede, som fik forøget Næring ved en dæmpet Fnisen, der snart gik over til lydelig Latter.

“Ja, ’för all del’, som Svenskerne siger, gener Dem ikke, Hr. Vold; spørg De, så skal jeg mere end gjerne svare. ‘Hvad her foregår’, var det jo, De vilde vide? — Vi morer os, Hr. Vold, — vi morer os i al Gemytlighed, og jeg er vis På, at De som Vært er mig særdeles forbunden, fordi jeg efter ringe Evne bidrager til at holde Selskabet i Ånde”.

“Hm, hm, — og hvad berettiger Dem til at antage, at jeg ønsker, De skal optræde som Muntrationsråd for mine Gjæster? — Deres Opførsel er af den Natur, at hvis jeg ikke var Vært her på ‘Furuly’, kunde jeg have stor Lyst til —”.

“At være Gjæst”, afbrød han ham leende. “Ja, — det kan jeg helt vel forstå. ‘Hvis jeg ikke var Alexander, vilde jeg være Diogenes’; men nu er De Alexander, og derfor — —. Ah, — om jeg ikke tager feil, så forkynder denne Klimpren, at Violinerne stemmes derinde i Balsalen. Hr. Vold, — skal jeg være høimodig og overlade Dem den første Vals, som Deres Frue har været så elskværdig at love mig? — — Nu ja, — når De ikke vil, så må jeg bede Dem, om De vil være så venlig ikke at spærre Veien for os”; og med Triumf i Blik og Miner, bød han hende Armen og; førte hende ind i Balsalen.

Hun bestræbte sig for at opvise en ligeså kjæk Mine, men det lykkedes ikke ganske. Hun så snarere lidt forskræmt ud, da hun tilhviskede ham: “Uf, — hvor ækkelt, at han skulde komme netop nu! Og De skulde ikke ærtet ham med at sige det om Valsen, for han kan ikke valse, ikke, om det gjaldt hans Liv. Han bliver svimmel, bare han har svinget rundt et Par Gange, for — — han er for gammel, skjønner De”.

“Jeg mærker, jeg får sande den pessimistiske Sentens, at ‘Utak er Verdens Løn’”, svarede han med påtaget Alvor. “De befalede mig at give en liden Scene, og når jeg parerer Ordre, bebreider De mig min Beredvillighed”.

Hun stirrede på ham med store, spørgende Øine. Men, da det gik op for hende, hvad han hentydede til, brast hun i Latter og erklæreder at han var det frækkeste Menneske, hun nogensinde havde kjendt, og dermed var alle Betænkeligheder henveirede for hendes vedkommende.

Det var et Held for den skinsyge Ægtemand, at hun var så opengageret, at der ikke kunde blive Tale om flere Danse med Strøm. Han bar tilsyneladende denne Skuffelse med al ønskelig Standhaftighed; thi han flagrede fra den ene til den anden af Ballets Løvinder, og overalt vidste han at fremkalde en smigrende Formodning om, at hun var den, han foretrak for alle de andre.

Blot, når han talte med Beate, kom der noget ømt og dæmpet over hans hele Væsen, som bibragte hende en glad Forvisning om, at hun var den eneste for ham. Og hun smilede og rødmede og glemte at reflektere over de Indtryk, der fødtes af Nuets illusoriske Lyksalighed, når han med beundrende Hyldest i Blik og Stemme bad: “Kan denne Dans blive min”?

Ah, — det var at valse, det!

Omslynget af hans stærke Arm, var det, ligesom hun svævede i Luften, og hun kunde vedblevet at danse, hvor længe det skulde være; thi Glæden lånte hendes Ånd en Spænstighed, der beseirede al legemlig Træthed. Men det, som gav Dansen sit særegne Trylleri, var den vage, endnu halvt ubevidste Følelse, at hun valsede med ham, der var hende kjærere end hver og en af dem, hun hidtil havde hængt sit Hjerte ved.

Fru Bakke og Beate var de eneste af Gjæsterne, som skulde overnatte på “Furuly”. Men, da den sidste Vogn omsider rullede bort, var hun lidet tilbøielig til at gå tilsengs; thi der var indtruffet noget, som foruroligede hende mere, end hun vilde indrømme for sig selv: Student Strøm var reist uden at sige hende Farvel.

Han havde ikke havt nogen Dame i Kotillonen; men ikke destomindre havde han været så optaget, at han næsten ikke havde været af Gulvet. Da var han med et forsvundet. Man spurgte ivrigt efter ham; men ingen havde seet ham eller modtaget nogen Afskedshilsen fra ham, og det var derfor sandsynligt, at han havde listet sig afsted og tilbagelagt Veien til Kråkeby tilfods.

“Men han kunde dog gjerne sagt Godnat til mig”, var Omkvædet på hendes Betragtninger, da hun med ulmende Utålmodighed greb et Schawl og skyndte sig ud fra de lummervarme Selskabsværelser.

Lysekronerne var endnu tændte, og gjennem de åbne Vinduer sendte de et mat glimtende Skin ud i det dæmrende Morgenlys. Men nu vilde hun helst slippe bort fra alle Bal-Reminiscencer, og inden hun ret vidste, hvordan det var skeet, havde en af Dagens blivende Erindringer lokket hende ud i Skoven.

Hvor stille der var, å, så stille! Hele Naturen, endog Træernes Vellugt hvilede. Kun en svagt rislende Bæk bugtede sig frem mellem Lyng og Krat og blev ikke træt af på sin Vis at fortælle om de skjulte Kræfter, som uafbrudt virker i Naturens mystiske Værksted. Overalt, hvor der var en Åbning i Skoven, trådte Træerne frem som mørke, truende Gestalter, der tilstedede Fantasien den dristigste Leg med allehånde Gjøglebilleder. Ikke et Vindpust strøg hen over Trætoppene eller krusede Tjernets dunkle Flade. Det var, som om det lå og grundede på Nattens hemmelighedsfuldt neddæmpede Skjønhed, indtil den slumrende Jord påny vaktes til spirende Liv og duftsvanger Fylde.

Hun nærmede sig Mosbænken, hvor hun havde siddet med ham. Da veg hun tilbage i pludselig Forskrækkelse; thi en Mand lå udstrakt på Bænken og sov så hårdt, at hans snorkende Åndedrag nåede hendes Øren som Lyden af en Saug i det fjerne.

Hun var på Nippet til at vende om, men sendte først et nysgjerrigt Øiekast henimod ham. Kunde hun fæste Lid til sine Øines Vidnesbyrd, eller var det et Blændværk af hendes Fantasi, når hun troede at gjenkjende ham, der hele Tiden havde stået så levende for hendes indadvendte Blik?

Ja, det måtte være ham; men ialfald var det kun en parodisk Lighed mellem den smukke, bedårende Balkavaler, som sang og valsede og spøgede sig ind i Damernes Hjerter, og dette sovende Menneske med den nedsunkne Underkjæve og de dødsslappe Træk, hvis grålige Bleghed blev end mere påfaldende ved de røde Pletter, der brændte på Kindbenene. Den venstre Arm hang tungt ned, men den høire hvilede på hans Bryst, og Hånden omsluttede krampagtigt en liden glinsende Gjenstand som hun i sin Befippelse ikke gav sig Stunder til at betragte.

Hans Hat og Hansker var henslængte i Nærheden af Bænken, og idet hendes Blik ganske mekanisk streifede hen over dem, opfangede det ligeså mekanisk Synet af en sort Voxdugs Væske eller Brevtaske og ved Siden af den en liden, tom Flaske, der lå på Jorden og tilsyneladende var gledet ud af den nedhængende Hånd.

I hjælpeløs Tvivlrådighed stansede hun foran ham. Hvad var det for en sælsom Metamorfose, som var foregået med ham? Havde han da virkelig været beruset, og var det Eftervirkningen heraf, der gav hans kraftige og elastiske Skikkelse dette Præg af yderlig Svækkelse?

Med en indre Modstræben tvang hun sig til at udtale hans Navn, først ganske sagte og siden høiere og høiere. Men hendes Tilråb blev uvirksomt, indtil hun greb ham i Armen og i sin stigende Angst ruskede ham så eftertrykkeligt, at han endelig vågnede.

Han for op og stirrede hen for sig med sløve, glasagtige Øine; men i det næste Nu sank han atter tilbage på Bænken.

“Nei, nei, — De kan ikke blive liggende her i Skoven”, fremstammede hun. “Kom og følg med mig. Jeg skal sige til Husholdersken, at De ikke befinder Dem vel, og bede hende at sætte istand et Værelse til Dem. Bare kom, kom“!

Han reiste sig igjen og kavede med Hænderne, som om han instinktsmæssigt søgte efter noget, der havde levnet et skyggeagtigt Spor i hans Bevidsthed; men Blikket blev lige sløvt og sjælløst, da han mumlede: “Ja-a, ja da, — jeg skal gå hjem”.

“Nei, Strøm, — De må ikke tænke på at gå hjem. De er jo syg, meget syg. Men, hvis De ønsker det, kan Kusken måske kjøre Dem til Byen. Jeg skal få fat i nogen, som kan —”.

Hun talte for døve Øren; thi han var påny hensunket i en lethargisk Dvale, og hun gjorde intet videre Forsøg på at udrive ham af den. Men efter et kortvarigt Overlæg ilede hun tilbage til Huset og gav en af Tjenerne Befaling til at vække ham og yde ham al den Bistand, han tiltrængte.

Et langt Kvarter sneg sig hen, inden hun fra sit Sovekammervindue så, at en Kariol blev forspændt, og snart efter kjørte Kusken afsted med Student Strøm. Men et Par Timer senere vidste hele Huspersonalet på “Furuly” fuld Besked om, at Tjeneren havde fundet ham døddrukken i Skoven; og Vold annammede Beretningen herom med grisk Nyfigenhed og bragte den endnu samme Formiddag til Kråkeby.

Med pinlig Undseelse og Spænding imødeså Beate det næste Sammentræf med Strøm. Men, da han den anden Dag efter Ballet indfandt sig hos Fru Bakke, var der intet i hans Væsen, som lod formode, at Erindringen om Balnattens afsluttende Hændelser var ham ubehagelig. Det så snarere ud, som om deres sidste Møde var aldeles udslettet af hans Hukommelse.

Med den Blanding af Letsind og Alvor, der gjorde, at man aldrig var vis på, hvor Øieblikkets Lune drev ham hen, erklærede han, at han var nedsænket i Bedrøvelse, fordi han kom for at aflægge sin Afskedsvisit.

Rektoren var gået ind på hans forandrede Studieplan; men han havde føiet den Bestemmelse til sit Samtykke, at Strøm strax skulde begive sig til Kristiania og ikke gjæste sin Fødeby, før han var færdig med første Afdeling af sin medicinske Embedsexamen.

“Lov mig, at De ikke vil glemme mig”, lød det vemodigt og bønfaldende, da han med et langt, dvælende Håndtryk bød Beate Farvel.

“Jeg lover det”, sagde hun dæmpet og stilfærdigt; og hun holdt sit Løfte.

*****

Sommeren svandt hen i livligt Samkvem mellem Byens og “Furulys” Beboere. Men, da Høsten kom med sit uundgåelige Appendix af Storm, Sneslud og opblødte Landeveie, gik Selskabeligheden nødvendigvis mere og mere istå.

Den uheldige Indflydelse, som Student Strøms flotte Tale og letsindige Anskuelser havde udøvet på Fru Vold, havde begyndt at forflygtige sig, og hun besad desuden altfor megen Sans for Livets materielle Nydelser, for at hun ikke skulde vurdere de Goder, hun var i Besiddelse af. Men ikke destomindre udviklede Høstbløden en Svaghed hos hende, som blev dobbelt farlig, fordi hun manglede de åndelige Hjælpekilder, hvoraf hun kunde øse Helsebod for den Kjedsomhed, der som et trykkende Mareridt hvilede over hende og truede med at blive et kronisk Onde.

Hvad kunde det nytte, at hun havde sit kostbare Piano, når der ikke var nogen at spille for? Hvad kunde det nytte, at hun var klædt efter den allernyeste Modejournal, når der ikke var nogen, som misundte hende disse flatterende Dragter? Hvad kunde det nytte, at hun var ung og smuk, når der blot var en gammel Ægtemand til at beundre hende?

Hun dvælede så længe ved det sidste Spørgsmål, indtil det forekom hende at være en fastslået Kjendsgjerning, at det alene var hans Skyld, når hun sad der og ikke vidste andet at gribe til end at se på Uhret hvert femte Minut og undertiden stille det lidt frem, idet hun forgjæves stræbte at indbilde sig, at det måtte gå altfor langsomt.

Men, når dette Experiment mislykkedes, tog hun som oftest sin Tilflugt til Tårer og bragte sig virkelig lidt efter lidt i en Tilstand, der med fuld Ret kunde henføres under Kategorien: Nervøsitet; og det slog aldrig feil, at de hysteriske Symptomer forværredes i en betydelig Grad, hver Gang hendes Mands altid knirkende Støvler forkyndte, at han var i Farvandet.

Kanhænde havde han ikke tiltrængt de Erfaringer, Høstsølen medførte, for at komme på det rene med, at hans Ægteskab var et Misgreb.

Han havde tænkt sig sin vordende Hustru som et smukt og ønskværdigt Husinventarium, der var i god Stil med alt det øvrige, han for Anledningen havde anskaffet af splinternye, værdifulde Sager, og han havde ikke næret Tvivl om, at hun som Herskerinde i hans rigt udstyrede Hus vilde blive gjennemtrængt af den Erkjendelse, at der var vederfaret hende en stor Lykke, da han valgte hende til sin Hustru.

Hans ingenlunde ubeføiede Skinsyge havde været det første Middel til at udrive ham af denne Vildfarelse, og siden havde han mere end en Gang fået en livlig Forståelse af, at hun ikke just havde isinde at svare “Ha og Ja” til alt, hvad han dekreterede.

Imidlertid var det en Trøst at vide, at Strøm idetmindste foreløbig befandt sig i en beroligende Afstand. Hellerikke var det ham imod, at hans Frue, der hidtil havde tilbragt en stor Del af sin Tid på Landeveien, ved Veir og Føre blev nødsaget til at indskrænke sine hyppige Besøg i Kråkeby. Det var desuden ikke så frit, at han begyndte at blive træt af al denne ungdommelige Munterhed, og når Tiden faldt ham lang, havde han ialfald sin trofaste Kammerat fra Ungkarlsdagene: Tobakspiben, at ty til, medens han hendøsede Time efter Time over Aviserne.

Nogle Måneder var forløbne, da Vold en vakker Dag overraskede sin Hustru med den Underretning, at vigtige Forretningsanliggender fordrede hans Tilstedeværelse i Kristiania, og at han allerede den følgende Morgen vilde tiltræde Reisen.

“Til Kristiania”! udbrød hun fornøiet. “Nå, — det var da vel, at Du for en Gangs Skyld også kunde finde på noget morsomt. Men det siger jeg Dig: jeg kan ikke blive færdig med Indpakningen idag, og om vi ikke drager afsted før iovermorgen, så kommer vi jo endda tidsnok for at kunne profitere af alle Fornøielser i Markedsugen”.

Men Gremalen forsikrede ikke uden Skadefryd, at hans Tid vilde blive så optaget af Forretninger, at han foretrak ikke at have hende med, og den stormende Scene, som blev Følgen af denne Erklæring, kunde ikke rokke hans Beslutning.

Da han vendte tilbage fra sin Udflugt, havde han dog fået Følgeskab; men det var en usynlig Ledsager, for hvem han ganske vist ikke vilde åbnet sin Dør, hvis det havde stået til ham at hindre det.

Da han hørte, at Influenza hærjede i Hovedstaden, havde han påskyndet sin Hjemreise så meget som muligt. Men Smittestoffet lignede Nissen, der skjulte sig i Flyttelæsset og stak Hovedet frem med et triumferende: “Jeg flytter med”! da Manden mente, han var bleven kvit den besværlige Snyltegjæst ved at skynde sig afgårde.

Ved sin Ankomst til “Furuly” var Vold så angreben af den snigende Smitsot, at han strax måtte gå tilsengs, og et Ilbud blev afsendt efter Lægen, som fandt hans Tilstand såre betænkelig.

Fru Vold havde altid været overdrevent ængstelig for alle smitsomme Sygdomme, og hendes første Tanke var nu, at hun ved at påkalde Fru Bakkes Bistand til Patientens Pleie kunde undgå et stadigt Ophold i Sygeværelsets usunde Atmosfære. Men den gamle Påstand, “at en Ulykke aldrig kommer alene”, fik en uventet Bekræftelse, da Budet kun medbragte nogle Linjer fra Beate, der med ængstelig Hast forklarede, at ingen af dem kunde yde hende nogensomhelst Medhjælp; thi Fru Bakke var pludselig bleven så syg, at hun ikke turde vige fra hende.

Fru Vold følte sig høiligt forurettet og ulykkelig, da denne nye Hjobspost nåede hende. Det var første Gang, Livets Alvor stillede sine Krav til hende, og Virkningen deraf var en utålmodig Higen efter at undfly alle disse uvante Pligter og Kjedsommeligheder.

Hendes Prøvetid blev ikke lang; thi fjorten Dage senere var hun en ung, rig Enke, der søgte og fandt Trøst i at overveie, hvor bredt det krusede Krepflor på Sørgedragten burde være, og om det kunde lade sig gjøre “at friske den lidt op” ved en rigelig Anvendelse af sorte Perler.

Når de Begivenheder, man oplever, er hyllede i Hverdagslighedens Gråveirsdæmring, glider Dagene i hverandre i trættende Ensformighed, og det er først det tilbageskuende Blik, som formår at trænge igjennem Dæmringen og opdage de Stadier på Livets Vei, der kan fortjene Navn af Mærkedage.

Derfor havde hellerikke Beate nogen klar Opfatning af, at hun i de lange Nætter, som hun gjennemvågede ved sin Pleiemoders Sygeleie, lededes fremad til et nyt Stadium på sin Livsvei.

Hver Stund i Døgnet lagde Beslag på hendes Omsorg og Virken; thi Fru Bakke vilde ikke have nogen anden om sig, så længe de pinefulde Anfald varede. Men, når Omslag og Dråber havde skaffet Lindring for de legemlige Lidelser, blev Beates husvalende Nærværelse end mere nødvendig; thi da lagde Dødsfrygten sin klamme Hånd på den syge, og den lod sig ei fordrive ved Omslag, Dråber eller et tankeløst udtalt: “I Jesu Navn”! der mere som et Mundheld end et Hjertesuk var undsluppet Fru Bakkes Læber i mangen snæver Vending.

Men, idet Beate stræbte at lindre disse åndelige Lidelser, fremvældede Bønnens skjulte Kilde fra Hjertedybet og lagde de Ord på hendes Læber, der kunde føre den forsagende Sjæl frem for Gud; og under Frygt og Bæven tilegnede hun sig den bitre Kundskab, at den Dåb, hvormed man døbes for at vinde frem til “Livet i Gud”, det er Sorgens og Smertens lutrende Ilddåb.

Fru Bakkes Sygdom blev langvarig; men ved Midtsommerstid slog Befrielsens Time, og hun havde da lært at betragte Døden som en velkommen Befrier.

Med minutiøs Omstændelighed havde hun ordnet sine jordiske Anliggender. Blandt hendes testamentariske Bestemmelser var også den, at hun havde tilsikret Beate en liden, årlig Livrente, hvorved hun blev uafhængig af sin Pleiesøsters noget omskiftelige Sindelag; men på samme Tid havde Fru Bakkes ængstelige Bekymring for Datteren drevet hende til at affordre Beate det Løfte, at hun ikke vilde forlade Hulda.

Beate havde villigt lovet det, men havde dog fundet det tilrådeligt at tilføie et betingende: “— så længe Hulda behøver mig”, og dette Forbehold havde ikke voldt Fru Bakke nogen Uro; thi om det end ikke var bleven udtalt med rene, tydelige Ord, så havde det alligevel været en underforstået Sag mellem dem, at denne Klausul indesluttede en Formodning om, at den sørgende Enke snart vilde indgå et nyt Ægteskab.

Fru Volds Sorg over Moderens Død var tilsyneladende både sand og oprigtig, og den blev ikke lettere at bære, fordi det ubønhørlige Hensyn til det passende forbød hende at søge de Adspredelser, som ellers stod til hendes Rådighed.

Overfor de mangehånde nye Pligter, der ved hendes Ægtefælles Død havde bragt en uundgåelig Forstyrrelse i hendes tilvante, rastløse Ørkesløshed, var hun så hjælpeløs som et Barn. Den trodsende Egenvilje, der hidtil havde været Grundtonen i hendes selviske Væsen, var forvandlet til en ubeslutsom Rådvildhed, når det gjaldt at afgjøre noget, som gjorde Fordring på hendes Eftertanke eller nogle Øieblikkes alvorligt Overlæg; og ved enhver Anledning lød det: “Spørg Beate”, — “lad Beate bestemme det”, — “Beate ved nok Besked om, hvordan det skal være”, osv.

“Kan Du begribe, hvorfor alle disse Mennesker bare taler til mig om alt, hvad der er trist og sørgeligt”? var det grædefærdige Udbrud, hvormed hun gav sin Utålmodighed Luft, da nogle af hendes bekjendte en Dag havde aflagt en Kondolencevisit på “Furuly”.

“Kjære Hulda, — det falder jo af sig selv, at de må berøre det, som er hændt, når de kommer for at bevidne sin Deltagelse”, indvendte Beate beroligende.

Men Fru Vold vilde ikke lade sig berolige. Hun kastede sig næsegrus på Sofaen og traf alle Forberedelser til et hysterisk Krampeanfald.

“Nei, — jeg kan ikke længer udholde dette”, fremhulkede hun endelig. “Det er så rædsomt! Jeg tænker på det både Dag og Nat, og jo mere jeg tænker på det, jo værre bliver det”.

“Kjære, — hvad er det da”? spurgte Beate helt forfærdet.

“Det er — å, Beate! — det er, at jeg tror, jeg skal dø — snart, skjønner Du, ganske snart. Jeg har ofte hørt, at når der indtræffer to Dødsfald i en Familje, så trækker det altid et tredje Dødsfald efter sig; og da kan det ikke være nogen anden end mig, som nu står for Tur, for Du er jo ikke at regne, når Du ikke er i Familje med os. — — ‘Bare Overtro’, siger Du. Nei da, — det er ikke Overtro; det er virkelig sandt, for jeg ved, det har hændt mange Gange. Å, — jeg er så rent fortvivlet og ulykkelig! Men tror Du ikke, det kunde hjælpe, hvis vi reiste bort, så langt bort, at jeg slap for at høre om alt dette leie og sørgelige fra Morgen til Aften”?

“Tror Du, man kan reise fra Døden”? var det lidet opmuntrende Svar.

Men den naive Uforbeholdenhed, hvormed Huldas Egoisme her kom tilorde, lokkede dog et Smil på Beates Læber, og på samme Tid jublede det i hendes Hjerte ved Tanken om, at det, der havde været Målet for hendes Barndoms og Ungdoms higende Længsel, med et rykkede hende så nær. Skulde denne Higen nu finde sin Fuldbyrdelse ude i det bevægede Verdensliv, hvor nye Indtryk, nye Tanker og Interesser vilde træde hende imøde og give Åndslivet et rigere Indhold og en kraftigere Væxt?

Det forekom hende desuden utvivlsomt, at Fru Vold trængte til at rives ud af den Tankegang, som nu beherskede hende, og det lod til, at hendes Læge delte denne Anskuelse; thi han gik strax ind på hendes Planer og tilrådede varmt et foreløbigt Ophold ved et fashionabelt, tysk Bad og derefter nogle Måneders Reiseliv, hvor Lyst og Lune pegede hen.

En travl Uge fulgte. Medens Fru Vold udelukkkende var optaget af Udstyret til Reisen, måtte Beate træffe alle de mangfoldige Foranstaltninger, som en længere Fraværelse fra “Furuly” udkrævede. Så bar det afsted mod fjerne Lande; og længe før de nåede sit Bestemmelsessted, var Fru Volds mørke Anelser forsvundne, og hendes Sørgedragt glitrede af Jet og Perler fra Hoved til Fod.

*****

“Kan Du huske, hvilken Dag det er idag”? spurgte Fru Vold med en vis smægtende Betoning, da de to Damer sad og drak sin Morgenkaffe i den lille Salon, som lå imellem deres Soveværelser i det elegant udstyrede Hotel: “Vier Jahreszeiten”, i München.

“Hvilken Dag”? gjentog Beate grundende. “Så vidt jeg ved, er det den syttende August; men er der noget mærkeligt ved — —? Å, Hulda, — det er jo din Bryllupsdag! Det havde jeg rent glemt, og nu har jeg ikke engang en Blomsterbuket at byde Dig i Anledning af Dagen”.

“Om Du har glemt det, så kunde jeg naturligvis aldrig glemme, at det idag er to År, siden jeg blev Volds Hustru”, forklarede hun med en aldeles mislykket Bestræbelse for at se høitidelig ud. “Ak ja, — det var et lykkeligt Ægteskab! Jeg kan med Sandhed sige, han bar mig på Hænderne; han tilbad mig, rentud tilbad mig, Beate”.

Hun ofrede et Par små Tårer til den afdødes Minde, idet hun hengav sig til en Illusion, som ingenlunde er ualmindelig hos Enker, når de betragter Ægteskabet i en stærkt perspektivisk Belysning. Men, da Beate modtog disse Hjerteudgydelser med usympathetisk Taushed, vendte den sørgende Enke snart tilbage til sin normale Stemning, og det varede ikke længe, før hun udbad sig Beates Formening om, hvordan Formiddagen burde anvendes.

“Hvad synes Du, om vi kjørte ud til Theresiasletten, hvor Kjæmpestatuen: ’Bavaria‘, troner”? foreslog Beate. “Vi har jo ikke været der endnu, og den hører selvfølgelig til Münchens Seværdigheder”.

Fru Vold havde adskilligt at indvende mod dette Forslag, hvorved hun i flere Timer udelukkende vilde være henvist til Beates Selskab. Men, da hun kom på det rene med, at der i Statuens indre var anbragt en Vindeltrappe, som førte lige op i dens Hoved, tiltalte dette hendes Nyfigenbed, og kort efter rullede de gjennem den gamle, ærværdige Sendlingerthor henad Veien til Theresiasletten.

Mere end et År var forløbet, siden de forlod Norge, og i den Tid havde de troligt efterfulgt Lægens Anordning: at reise, hvor Lyst og Lune pegede hen.

Reisen havde begyndt under heldige Omstændigheder; thi det kunde ikke benegtes, at Fru Vold havde gjort Lykke ved Badet. Hendes flotte Optræden satte det udenfor al Tvivl, at hun var rig, og Pengenes Almagt havde åbnet hende Adkomst til Badets la crême de la crême.

Til Opnåelsen af dette gunstige Resultat bidrog måske også de smagfulde, sorte Toiletter, der fremhævede hendes blomstrende Hudfarve og røde Hår på en særdeles flatterende Måde og gav hende et mere distingueret Udseende, end hun kunde opdrive, når hun var klædt i alle Regnbuens Farver. Hendes mere end mangelfulde Tysk hjalp hende desuden over mangen Vanskelighed og udstyrede hende med en vis forloren Naivetet, som dækkede over hendes Uvidenhed og Anstød mod den gode Tones Fordringer.

Hun blev snart betagen af en Mani for at stifte Bekjendtskaber, og blandt disse var også en ung, ligesindet Enkefrue fra Dresden. Hun delte sine Tilbederes Hyldest med Fru Vold, der til Gjengjæld tog hende med overalt, hvor det gjaldt at have den velfyldte Pung, som den tyske Frue måtte savne, og Enden på deres Samvær blev, at hun fik overtalt Fru Vold til at følge med til Dresden og overvintre der.

Det Præg af ægte, tysk Gemytlighed, som er denne Stads elskværdige Specialitet, gjorde det let for Beate at finde sig tilrette i de fremmede Forholde.

Medens Fru Vold fortsatte sin forlystelsessyge Jagen efter nye Bekjendtskaber og Adspredelser, anvendte Beate flere Timer af Dagen til et grundigt Studium af det tyske Sprog. Et heldigt Tilfælde havde bragt hende i Forbindelse med en lærd “Hr. Professor”, der blev hendes Lærer og Veileder. Sammen med ham studerede hun de tyske Klassikere, og han viste sig tillige som en udmærket Cicerone, når hun fordybede sig i Beskuelsen af de herlige Malerisamlinger og andre Kunstskatte, som Dresden har at frembyde.

Hun eiede ikke et Fnug af de rutinerede reisendes stundom påtagne, men som oftest virkelige Ligegyldighed for alt, hvad der har Nyhedens Interesse; og derfor nød hun alt med en forfriskende Umiddelbarhed, som var himmelvidt forskjellig fra den reglementerede Beundring, der tidt nok har sit Udspring fra, hvad Reisebogen dekreterer som værdigt til en passende Entusiasme.

Men Glanspunktet i hendes Tilværelse var dog de Aftener, hun tilbragte i Theatret; thi her var det, ligesom hendes Barndoms og Ungdoms Drømme havde fået Liv og Skikkelse og stærke Ord, der manede hende til Dåd og Virken for de Skjønhedsidealer, som nu trådte hende imøde og forvandlede hendes Illusioner til en sanddru Virkelighed.

Men den blivende Tanke, der som den skjulte Snor i Perlebåndet drog sig hen mellem alle disse sælsomt oprivende Indtryk, var en vag og alligevel ihærdig Higen efter, at også hun kunde finde et Livskald, hvorved hun kunde vinde Indgang i nogle af de mange Hjerter og Sind, der nu var lukkede for hende. Hun veg sky tilbage for den Offentlighed, som er uadskillelig fra Skuespillerindens Liv; men den længtende Higen tog dog fast Tilhold hos hende og udviklede sig lidt efter lidt til en anelsesfuld, indre Trang, der undertiden gav sig Luft i et bævende: “Herre, — løs min Tunges Bånd og lær mig at virke til din Ære”!

Med Vårens Komme brød de op fra Dresden og drog til Italien. Men Opholdet der blev ikke så langvarigt, som Beate havde ønsket og håbet; thi Fru Vold udfandt snart, “at det ikke var Umagen værdt at være på et Sted, hvor man ikke kunde snakke med nogen”, og da Tysk var det eneste fremmede Sprog, hun havde lidt Kjendskab til, foretrak hun efter et flygtigt Besøg i Rom og Neapel at begive sig til “det glade Wien”.

Da de først i August ankom til München, havde de begyndt at tænke på Hjemreisen; men den endelige Bestemmelse var endnu ikke taget, uagtet Fru Vold var hjerteligt kjed både af Glyptothekets og Pinakothekets sublime Kunstnydelser.

“Uf, — hvor her ser kjedeligt ud”, var Fru Volds ikke ganske uberettigede Anmærkning, da Vognen gjorde Holdt i Nærheden af Theresiahøien.

Øde, træbar og med et umiskjendeligt Anstrøg af træg Ro lå den vidtstrakte Slette foran dem. Men ved Foden af Høien, der begrænser Sletten mod Vest, hævede Bayerns Skytsgudinde: “Bavaria”, sig stolt og imponerende i den sommerklare Luft, og på den skrånende Høide bagenfor Statuen indbød “die Ruhmeshalle“ til stille Ihukommelse af svundne Tiders Liv og Storhed; thi her hendroges det omstreifende Blik uvilkårligt til Hallens hvide Søiler og Nischerne mellem dem, hvor Buster af de berømte Mænd, til hvis Ære dette Mausolæum er bygget, foreviger deres Minde for Efterslægten.

Fru Vold ofrede blot nogle få Minuter på “die Ruhmeshalle”, og da Beate noget senere forlod den, var hendes Ledsagerske forsvundet i den kolossale Statues indre.

Med et prøvende Øiekast henimod den steile Vindeltrappe, som kun får sit Lys fra de sparsomt anbragte Lufthuller, vilde hun følge efter. Men Opsynsmanden mente, det var ikke tilrådeligt; “thi Passagen var på sine Steder noget trang, og foruden ’die Dame‘ var der tillige en Herre, som var kommet, medens de opholdt sig i Hallen”.

“Nu, — så vil jeg vente”, henkastede hun ligegyldigt, idet hun satte sig på det øverste af de brede Trappetrin, der fører op til Statuens Sokkel.

Den Udsigt, hun havde for Øie, havde noget nedstemmende ved sig, som hun ikke blev ganske uberørt af.

En brændende hed Solluft slog imod hende fra Sletten, hvor ikke et levende Væsen var at se. Om end Storstadens travle Larm var så fjern, at den ikke nåede hendes Øren, kunde hun dog ikke lukke Øinene for den prosaiske Uendelighed af Tage og Huse, der ligesom myldrede frem i den vide Omkreds. I det fjerneste fjerne skimtede hun Stubaier- og Zillerthalergletschernes isklældte Tinder; men det var næsten, som om det blændende Syn ikke hørte hjemme i Landskabet, og ialfald tjente det blot til at forøge det ødslige Indtryk.

En enlig Vandrer kom endelig tilsyne på Sletten. Det var en Liremand, der i sit Ansigts Sved slæbte sig frem med sit tunge Instrument. Formodentlig opdagede hans praktiske Blik en reisende i den unge Dame; thi det var tydeligt, at han anså hende for “gefundenes Fressen”, da han stansede tæt ved Beate, stillede Lirekassen foran sig og med en Stemme, som ikke var uden en vis naturlig Pathos, sang:

“‘Aus dem Wald kim i füri,

Wo d’Sonn’ so hell scheint,

Und mei Schatz is mir lieba

Als all’ meine Freund’,

Als all’ meine Freund’

Und als all’ ’ihr Geld,

Mei Schatz is mir lieba

Als all’s auf der Welt’”!

Både Ord og Melodi fængslede hendes Øre og Hu. Men ved et af disse pludselige Tankesprang, som mangen Gang kan synes os helt uforklarlige, kom hun ikke destomindre med et til at tænke på Furuskoven derhjemme, hvor hun havde vandret med ham, der havde sluttet en Sjælepagt med hende, hvorved hun skulde blive hans Livs gode Genius. Og så dukkede Afskedsstunden frem i hendes Erindring, og atter fornam det sjælelige Øre hans indtrængende Bøn: “Lov mig, at De ikke vil glemme mig”.

Hun havde holdt sit Løfte. Havde han været ligeså trofast mod hende?

Han bar Skylden for, at hendes Samvær med den lærde “Hr. Professor” havde endt med en Skuffelse for ham, da han overraskede hende med et Ægteskabstilbud, som hun ikke følte den svageste Tilbøielighed til at modtage. Han bar Skylden for, at der gik et halvt ubevidst Savn gjennem al den Glæde og Tilfredsstillelse, som det sidste År havde bragt hende; thi, hvor hun end færdedes, og hvad der end lagde Beslag på hendes Tanker og Følelser, så kunde det nye dog aldrig få Magt til at fortrænge ham fra det Blivested, hun i Stilhed havde indrømmet ham i sit Hjerte.

I alle disse Måneder havde hun ikke erholdt den ringeste Underretning fra eller om ham.

Medens de endnu lå ved Badet, havde Fru Vold vexlet nogle Breve med sine mest intime Veninder i Kråkeby. Men denne Korrespondance var snart gået istå, og siden havde hun kun nu og da fået et Forretningsbrev fra den Sagfører, til hvem hun havde overdraget Bestyrelsen af sine Pengeaffærer. Følgen heraf var, at skjønt Fru Fama nu som før havde travlt med at kolportere de Rygter, der var i Omløb om Student Strøm, så havde de dog ikke fundet Vei til de reisende Damer. Ofte, ofte havde Beate længtet efter et Livstegn fra ham; men aldrig havde denne Længsel været så stærk og påtrængende som i denne Time.

Med et indre Tiltag reiste hun sig og gik hen til Liremanden med sin lille Gave. Den var imidlertid stor nok for at fremkalde et taknemligt Blik og et: “Schønen Dank, gnädiges Fräulein“! og så slentrede han afsted til sin “Schatz”, der i Skikkelse af en skummende Ølseidel vinkede ham hen til den nærmeste Ølkneipe.

Først, da han gik videre, faldt det hende ind, at Fru Vold havde været påfaldende længe borte. Med pludselig Frygt for, at der kunde være tilstødt hende et eller andet Uheld ved Bestigningen af Trappen, skyndte hun sig hen til Indgangen. Men hun stansede brat, da hun hørte Fru Volds meget belivede Stemme og den velkjendte Fnisen, som var et ubedrageligt Tegn på, at hun var i et Perlehumør.

“Å, — men det mener De ikke”, lo hun. “De er den samme Smigrer, som De altid har været, og jeg er vis på, Deres Hjertensmening er, at jeg har tabt mig og er bleven altfor fed”.

“Nu ja, — en bitteliden Ansats til, hvad Tyskerne kalder ’wohlbeleibt‘, er der jo unegtelig”, lød det tirrende Svar; “men Tiden har dog faret nokså lempeligt med Dem, og ialfald er De så ung i Hjerte og Sind, at jeg med god Grund kan sige, jeg er ti År ældre end De”.

“Hvad ved De om mit Hjerte, min Herre”? spurgte hun med udfordrende Koketteri, idet hun vendte tilbage til Yderverdenen.

Også hans Stemme havde Beate gjenkjendt; thi dens sonore Klang smeltede sammen med de Erindringer, der netop havde manet ham frem for hendes indadvendte Blik. En liden Stund var det, som om hver en Blodsdråbe i hendes Legeme strømmede til Hjertet, og hun gispede efter Luft. Men i det næste Nu havde hun tilkjæmpet sig en ydre Ro, der gav hendes Ansigt et næsten forstenet Udtryk.

Kanhænde var der et pludseligt Glimt i hendes Øine, som forrådte, hvad der rørte sig i Hjertedybet, da han kom henimod hende med et strålende Smil, som var mere veltalende end den mest overstrømmende Velkomsthilsen. Men intet Ord gled over hendes Læber; thi om hun end formåede at beherske sit Ansigts Udtryk, turde hun dog ikke stole på, at Stemmen ikke vilde forråde de Følelser, der truede med at overvælde hende.

På Tilbageveien til München gjenvandt hun lidt efter lidt sit naturlige Jeg, så at hun var istand til at deltage i Samtalen med sin sædvanlige, rolige Utvungenhed. Det hjalp så godt, at hun kunde søge et Skjul bag Parasollen, hver Gang hans Blik dvælede ved hendes rødmende Ansigt, og Fru Volds Talestrøm flød desuden så ustanseligt, at det blev vanskeligt nok undertiden at få indført en Bemærkning.

“Nei, — hvor umådeligt overrasket jeg blev, da De pludselig stod foran mig deroppe i denne Madame ‘Bavarias’ Hoved”, gjentog hun atter og atter; og da han omsider blev kjed af at besvare denne entusiastiske Udladelse, vedblev hun: “Og tænk, Beate, — han bor her i München, så vi kan gjøre Udflugter sammen hver eneste Dag. Er det ikke svært hyggeligt, Du”?

“Vort Ophold her bliver jo så kort, at vi ialfald ikke kommer til at foretage mange Udflugter sammen”, indvendte Beate. “Du sagde jo nylig, at vi snart måtte —”.

“Uf, — Du er det mest flegmatiske Menneske, jeg nogensinde har kjendt”, afbrød Fru Vold hende utålmodigt. “Synes Du da virkelig ikke, det er uhyre fornøieligt, at vi har truffet Strøm, og kan Du ikke begribe, det er en gyldig Grund til at opsætte Afreisen, at han er her og kan være vor Kavaler ved enhver Anledning? — Og nu skal Du vel få høre nyt! Tænk Dig, Du, — det letsindige Menneske har helt og holdent lagt sine Studeringer på Hylden, og nu har han slået sig på Kunsten og vil blive Maler. Å, — hvor rædsomt jeg glæder mig til at besøge Dem i Deres Atelier, Strøm”!

“Hvis De vil opnå den Glæde, min bedste Frue, da har det sandelig lange Udsigter med Damernes Afreise, for endnu er jeg ikke kommet videre end til nogle forberedende Studier ved Akademiet her. Oprigtigt talt, har Folkelivet hidtil været mit Hovedstudium, og da Genremaleriet er det, der især tiltaler mig, er dette Studium ingenlunde uden Betydning for min kunstneriske Udvikling”.

“Men hvad sagde Deres gamle, kjedelige Rektor, da han hørte, De vilde begynde på dette”? frittede hun nysgjerrigt.

“Å, — han gjorde sig naturligvis yderst ubehagelig. Han snakkede op- og nedad Væggene og påstod blandt andet, at jeg havde stødt an mod — — ja, — jeg husker ikke hvilket af de ti Bud; men lad os for Sikkerheds Skyld antage, det var allesammen uden Undtagelse. Så kom det selvfølgelig til et Brud mellem os, og det var i Grunden det bedste, som kunde hænde, for den Mand har aldrig kunnet opfatte det karakteristiske i mit Væsen. Jeg kan aldrig blive et af disse Vanemennesker, der Dag efter Dag lader sig trække op som et Uhr, og Uhrnøglen er det forslidte Begreb, som Moralisterne giver Navn af Pligt”.

Fru Volds Øine havde altid havt den Egenskab, at de blev trillende runde, når noget i særegen Grad ansporede hendes Nysgjerrighed; men sjeldent havde de været rundere, end da hun nu plumpede ud med en ligefrem Forespørgsel om, hvorfra han da havde sine pekuniære Hjælpemidler.

“Ja-a”, svarede han nølende og med en pludselig Rødme, “det hører for nærværende til de problematiske Spørgsmål. Jeg kan ikke lade mig binde af usle Pengehensyn, når det gjælder en Sag, som er bestemmende for min hele Fremtid. Forresten vil jeg betro Dem, at jeg hjemme i Kristiania har fundet Velyndere eller, rettere sagt, Venner, der nærer så megen sand Interesse for Malerkunsten og dens Dyrkere, at de med Fornøielse vil låne mig, hvad jeg behøver, for at jeg udelukkende kan leve for mit Kunstnerkald”.

“Ja, — men ‘det bliver vel et langt Lærred at blege’, det”? fortsatte hun sin Fritten, medens Øinene blev endnu mere udspilede.

“Bah, — hvem tænker på Tid eller Penge, når det Mål, som vinker, er Ære og Berømmelse? — De er født Prosaist, min Frue, og derfor kan De ikke sætte Dem ind i, at ethvert Savn, enhver Forsagelse bliver let at bære, hvis jeg blot kan nå dette skjønne, herlige Mål”.

Under den sidste Del af Samtalen havde Beates Parasol igjen frembudt et velkomment Ly; men nu gled den uvilkårligt tilside, og for et flygtigt Minut mødtes deres Blikke i varm Sympathi.

“Ah, — jeg vidste, jeg vilde finde Forståelse hos Dem”, udbrød han med en Begeistring, der idetmindste for Øieblikket var ægte og pålidelig.

“Kjære, — Beate har jo ikke sagt et Muk, hun”, fremstammede Fru Vold og så fra den ene til den anden med en forundret Spørgen i hver en Mine.

Men, da Vognen i det samme stansede ved Hotellet, blev Strøm så optaget af at hjælpe Damerne ved Udstigningen, at det var ganske overflødigt at berigtige Fru Volds misforståede Opfatning af Situationen.

“Endelig er jeg da alene med Dem”, var hans triumferende Udråb, da Fru Vold havde trukket sig tilbage for at gjøre Toilette til table d’hôte. “Endelig kan jeg få udtalt lidt af det meget, der ligger mig på Hjerte overfor Dem. Jeg tør ikke smigre mig med, at De vil tiltræde Fru Volds Mening, når hun betegner vort uventede Møde som ‘uhyre fornøieligt’; men jeg vover dog at håbe, at De ikke har glemt den Ven, hvem De lovede at møde ved det daglige Tankestevne, hvor jeg aldrig har svigtet”.

“Jeg har ikke så mange Venner, at jeg har Råd til glemme nogen af dem, men — —”.

“Men? — Lad mig forsøge, om jeg kan tyde dette Men, uagtet det fører Tanken ud på Vidderne. De er vred på mig, fordi jeg har havt Mod til at bryde igjennem den Mur af gammeldagse, tilstørknede Skolemesterbegreber, som stængede for mig derhjemme, og De, der måske hellerikke er så ganske fri for en Snev af Kråkeby-Fordommene, kalder det sandsynligvis Mangel på Stadighed, at jeg endnu en Gang har taget feil af mit egentlige Livskald. Jeg forstår at tyde en halvkvædet Vise, — ikke sandt”?

“Nei, det kunde aldrig falde mig ind at være vred på Dem, fordi De er sand og trofast mod det bedste og ædleste i Deres Natur”, forsikrede hun inderligt. “Men på samme Tid kan jeg ikke lade være at beklage, at det har varet så længe, inden De er kommet på det rene med Dem selv”.

“O, — men det: at komme på det rene med sig selv, det er Livets gordiske Knude, skal De vide, og da jeg ikke formåede at løse den, så huggede jeg den over med Beslutsomhedens stålsatte Energi. Men det var også andre Bevæggrunde, som drev mig til at forlade Norge. Beate, — der er noget eiendommeligt tillidvækkende i Deres Øine, som maner mig til at skrifte for Dem. De har Barneøine med Barnets Oprigtighed i Blik og Udtryk, og alligevel eier de en Rigdom af tankefuldt Alvor. Jeg vil ikke besudle Deres rene Sind med en Skildring af de Fristelser, der på mangfoldige Måder æggede og lokkede mig under mit Ophold i Kristiania. Jeg vil kun sige Dem, at det tilsidst syntes mig, som om jeg sank nedad og stedse nedad, indtil jeg var midt oppe i en Sump, hvor Fødderne sugede sig så fast, at det næsten var umuligt at rive sig løs fra det klæbende Dynd. Så brød jeg omsider overtvært med mine Vaner, mine Venner, med alt, hvad der hindrede mig fra at begynde et nyt Liv med nye, løftende Idrætter og Formål. Er det dette, De misbilliger, Beate”?

“Nei, nei, — jeg beundrer Dem, fordi De har havt Mod til at sønderrive alt, hvad der magtstjal Deres Vilje og fængslede Dem med uværdige Lænker”; og et forrædersk Glimt kom påny tilsyne i hendes Øine og røbede mere, end Ordene udsagde. “For mig er det aldeles ufatteligt, hvordan Fristelserne kunde få Magt over Dem, når De selv fandt dem så forkastelige; men ikke destomindre kan jeg levende tænke mig, hvor De må have lidt og kjæmpet, før De vandt frem til Seier. Og Kampen har sat sine Mærker på Dem, Strøm! De ser ud, som om De trængte til en lang Hvile både på Legeme og Sjæl”.

“Og den vil jeg finde i Samværet med Dem og —”.

Han forstummede, da Døren i det samme blev slået på vidt Gab, og Fru Vold, klædt i Rosa fra Hoved til Fod, brusede ind og fyldte Værelset med en Duft af Ess. Bouquet.

“Sidder De her og kukelurer med Beate da”? spurgte hun forundret. “De sagde jo, De vilde gå ned i Avisværelset, medens jeg klædte mig om”.

“Jeg sagde det, ja; men så betænkte jeg mig og blev her. De tror vel, det er Damernes udelukkende Privilegium at skifte Sind hver Time på Dagen; men, når alt kommer til alt, kan vi, ‘Skabningens Herrer’, også præstere adskilligt i den Henseende. A propos, hvad er det for en afskyelig Parfum, De bruger, Fru Vold? — De forpester jo Luften med Moskuslugt”.

Det blev ikke den eneste Gang, hun fik gjøre den Erfaring, at hans Sind kunde være ligeså omskifteligt som den mest lunefulde Kvindes. I den Måned, der fulgte, var han deres stadige Ledsager; men det hændte ikke sjeldent, at Planen til en Udfart var lagt og igjen måtte opgives, fordi han i sidste Stund erklærede, at han var led og kjed af al denne Beundring og Beskuelse og foretrak et dolce far niente i Damernes Selskab for alt andet.

Undertiden kunde han da hensynke i et sygeligt Mismod, eller han gav efter for en nervøs Pirrelighed, som fandt Afløb i stiklende Udfald mod Fru Vold. Men, når han mærkede, hvor fuldstændigt hans Spydigheder prellede af på hendes tykhudede Selviskhed, slog han ofte over i den stik modsatte Stemning, der ved sin løsslupne Overgivenhed fik et uhyggeligt Anstrøg af febrilsk Uro.

Hun underkastede sig alle hans Luner med en Beredvillighed, som kanhænde havde sin Rod i den Indbildning, at det var hans Lidenskab for hende, der var Skyld i disse nykkefulde Brydninger i hans Sind. Men, hvad end Forfængeligheden foregjøglede hende i den Retning, så var det ialfald en Kjendsgjerning, som neppe kunde undgå hans Opmærksomhed, at hun var betagende forelsket i ham.

Med slugvorn Begjærlighed havde hun modtaget endog den allertarveligste Kur af de Herrer, som Reiselivets Tilfældigheder havde bragt hende i Berørelse med; men hun havde dog ikke følt den ringeste Tilbøielighed til at give Afkald på sin høit skattede Frihed og atter lade sig smede i Hymens Lænker. Nu havde Bladet vendt sig; nu var det hende, der gjorde Kur til ham, og uagtet hun oftere blev snubbet end komplimenteret, fandt hendes Forhåbninger alligevel tilstrækkelig Næring i de Smigrerier, han lod tilflyde hende, når de var under fire Øine.

Forholdet mellem ham og Beate var tilsyneladende kun en Fornyelse af den Venskabspagt, som de i tidligere Dage havde sluttet med hinanden.

Der var aldrig Tale om Kjærlighed mellem dem, og hendes Væsen var aldeles blottet for det raffinement, som under Koketteriets Maske tilsteder en leflende Leg med Hjertets bedste og helligste Følelser. Men hun var igjen bleven “hans eneste sande Veninde”, “hans Livs gode Genius”, og hun lyttede gjerne til de fagre, bedårende Ord, når han atter og atter betydede hende, at alene Tanken om hende var nok for at afholde ham fra det onde og gjenoplive hans sløvede Sans for alt, hvad der syntes hende godt, skjønt og elskeligt.

Det var, som om hun lyttede til en deilig Melodi, der havde ligget fængslet i Hjertedybet, indtil han udtalte den Trylleformular, som befriede den og lod Ord og Toner smelte sammen i blid Harmoni.

Men stundom kunde også en skurrende Mislyd bryde ind på hendes sjælelige Øre, når han under et af disse pludselige Omslag i Stemning, som ikke engang hendes Nærværelse kunde hindre, gjorde sig til Tolk for en Livsfilosofi, hvis Grundtone var: at gribe, hvad Øieblikket havde at byde, og tømme Glædens Bæger til sidste Dråbe. Og i dette Opråb til en fuld Hengivelse i Øieblikkets Lyst blandede der sig nu og da en halvkvalt Klage over Savn og Længsler, som aldrig kunde stilles, over det Skjæbnens Spil, der aldrig forundte et stakkels skrøbeligt Menneske at gjøre det uskeet, som var skeet.

Hendes kvindelige Instinkt sagde hende, at han ventede, hun vilde bringe Trøst for disse pessimistiske Betragtninger. Men hun følte tillige, at bag dem skjulte der sig noget, som hun ligeså instinktsmæssigt veg tilbage for, uagtet den grumsede Kilde, hvorfra dette noget havde sit Udspring, var lukket for hende. Så længe hun befandt sig i hans Nærhed, øvede Stemmens bløde Velklang og den bævende Smerte i hans Blik og Miner en egen, dyssende Indflydelse på hendes ufrivillige Banghed; men, når hun i sine ensomme Timer stræbte at gjøre et Indblik i sit Hjertes lønligste Følelser, kunde hun ikke frigjøre sig for det Indtryk, at hun gik på gyngende Grund.

Fru Vold havde overtalt Strøm til at flytte hen i det Hotel, hvor de boede, og Følgen heraf var, at der ligesom af sig selv frembød sig Anledning til at træffe Beate alene, så tidt han ønskede det. Hvis hun tilbragte et Par Morgentimer i den såkaldte “engelske Have”, føiede det sig altid så, at den forfriskende Morgensvalhed også havde lokket ham derhen, og den samme tilfældige Sympathi var rådende mellem dem, når hun anvendte Formiddagen til et Besøg i Glyptotheket eller Pinakotheket, som Fru Vold forlængst var bleven færdig med. Det var da næsten en Selvfølge, at de på Hjemveien drak sin Chocolade i “Café Maximilian”, hvor de, omgivne af et livligt Kaféliv, dog kunde sidde helt ubemærkede og tale om alt, hvad der lå dem på Læbe og i Sind.

Det var i Slutningen af September. En isnende Vind strøg af og til hen over Høisletten og mindede om, at Münchens Klima ikke er det blideste; men ikke destomindre stod Fru Volds Hu fremdeles til at blive, hvor hun var.

Så kom den Stund, da hun fandt et længe ønsket Påskud til at byde Strøm et betydeligt Pengelån. Han modtog det, og dermed var hans Skjæbne afgjort.

De var just komne fra table d’hôte og drak Kaffe i Damernes lille Salon, da Tjeneren bragte ham et Brev, som fremtvang en gusten Bleghed på hans Ansigt. Han læste det flere Gange, og jo oftere han læste det, desto dybere blev den Rynke, der havde leiret sig mellem Øienbrynene, medens Hændernes nervøse Skjælven åbenbarede en legemlig eller åndelig Mangel på Modstandskraft.

“Kjære, — hvad er det påfærde da”? brast det fra Fru Volds Læber, da hendes Nysgjerrighed ikke tillod hende “at dy sig” længer. “Er det noget leit, så sig mig det”.

“Ja, Frue, — det er, mildest talt, ‘noget leit’”, svarede han med et fremtvungent Smil, som Mundens dirrende Muskler vægrede sig ved at fastholde. “Det er — —, det er, at de Venner, jeg havde sat al min Lid til, har svigtet min Tillid, og derved er Fremtiden bleven en lukket Bog for mig. ‘Min Saga er endt’. Hahaha! Jeg — — jeg har ikke andet at gribe til end at skyde mig en Kugle for Panden”.

“Nei, kjære, snille Dem, — De får da ikke snakke så fælt lel”, råbte hun og slog sine små, beringede Hænder sammen med et Forfærdelsens Klask. “Kom og følg med mig, så skal De se, vi finder nok på Råd”.

Hun drog ham med sig henimod sit Sovekammer; men, inden Døren havde lukket sig efter dem, havde Beate ilsomt trukket sig tilbage til sit Værelse, hvor hun i pinlig Spænding afventede, hvad deres Forhandlinger vilde føre til.

Et Par Timer var forløbne, da Fru Vold glyttede på Døren og stak Hovedet ind med en liden Fnisen, der gik over til en hysterisk Mellemting af Gråd og Latter, da hun slog Armene om Beates Hals og udbrød: “Å, — jeg er så uhyre lykkelig; jeg er det lykkeligste Menneske på Jorden. Jeg er forlovet med Strøm, ja, — med Olaf, må jeg vel sige herefter. Er det ikke yndigt, Du? — Men hvad tænker Du på da, Vennen min? — Du glemmer jo rent at gratulere mig”.

“Det er umuligt, — Du spøger bare, — det er ikke, det kan ikke være sandt”, fremstammede Beate forvirret.

Men trods hendes indignerede Protest trængte Overbevisningen om, at det alligevel var Sandhed, uimodståeligt ind på hende, og hun vidste med et, at hun ganske ubevidst havde hildet sig i et Bedrag, som nu drev Skamfuldhedens Rødme op i hendes Kinder; thi hvad havde han sagt, hvad havde han gjort, der berettigede hende til at nære den Formodning, at hun var den eneste, den udvalgte for ham? Hun var jo hans Veninde og intet andet, og aldrig havde han givet hende noget andet Navn.

“Er det ikke sandt”? gjentog Fru Vold fornærmet. “Jo, — det ved da Gud, det er sandt; og hvis Du ikke var så ubegribeligt dum i alt sådant noget, da havde Du naturligvis på Forhånd kunnet skjønne, hvordan det vilde ende. Stakkels Fyr! Han er såmen bleven både bleg og mager af bare Forelskelse, og det er ene og alene Tanken om min Rigdom, som har afholdt ham fra at frie, for ellers havde han gjort det for længe siden, siger han. Og så sød, som han var, da han sagde det, Du”!

Hun vedblev at snakke vidt og bredt, og hun var så optaget af sit Emne, at hun sletikke lagde Mærke til, at den forventede Lykønskning blev uudtalt. Og imidlertid sænkede Tusmørket sit dæmrende Slør over Beates blege, forstyrrede Træk, og selv bredte hun Kvindelighedens Slør over sit Hjertes brudte Håb, medens hun sad der og stirrede hen for sig uden Tårer og uden Ord.

Undertiden åbnede hun Læberne, som om hun vilde udskrige den Bitterhed, der fyldte hendes Sjæl; men ingen Lyd kom over dem. Det var blot en frugtesløs Stræben efter Luft for den forpinte, indre Hulken, som hun nu for første Gang lærte at praktisere ved Bevidstheden om, at hun måtte skjule sin ydmygende Sorg for alle forskende og ligegyldige Blikke.

“Han er så altfor sød”, — “han er rentud henrivende”, — “han er den smukkeste Mand, jeg nogensinde har seet”, summede det skiftevis for hendes Øren, indtil Fru Vold fandt, “at det var stor Synd at være så længe borte fra Olaf, der ganske vist savnede hende forfærdeligt”.

“Du kan gjerne komme ind til os, for vi generer os selvfølgelig ikke for Dig”, var hendes afsluttende Bemærkning, idet hun med et selvbevidst Blik henimod Speilet purrede i den krusede Pandelug. “Olaf påstod først, at vor Forlovelse skulde være hemmelig indtil videre; men jeg betakkede mig for det. Når jeg er forlovet, så er jeg forlovet, og det er ikke den halve Moro, når ikke alle ved det”.

Da Beate kort efter rakte ham Hånden med et dæmpet: “Jeg gratulerer Dem, Strøm”, havde hun gjenvundet sin Selvbeherskelse, og ikke en Mine forrådte hendes indre Kamp. Men der var tillige noget koldt og ugjennemtrængeligt i hendes Væsen, hvorved hun ligesom gled fra ham, da han, synligt forlegen, forsøgte at slå ind på et af de Themaer, der ellers pleiede at lægge Beslag på hendes belivede Deltagelse. De mest veltalende Ord, de mest bønfaldende Blikke prellede fuldstændigt af på det usynlige Panser, hun havde iført sig.

Så gav han tabt og lod sig trække hen i Sofahjørnet af et Par små Hænder, som helt vel forstod at holde på, hvad de ikke vilde slippe; og da Fru Vold havde fået ham derhen, tog hun Plads ved Siden af ham og lænede sig mod hans Skulder med en tryg Besiddermine, der næsten opfordrede ham til at tilhviske hende noget af det, som hun smægtede efter at høre.

Men det varede ikke længe, før hans Ansigt antog et Udtryk af kvalmende Lede, der tydeligt nok viste, at han ikke netop spillede sin Elskerrolle con amore. Han så hvert Øieblik på Uhret, indtil han endelig med slet dulgt Pirrelighed udbrød: “Enten har Tiden eller Uhret fået Nykker iaften, for Viserne flytter sig jo hartad ikke af Pletten. Klokken er ikke syv endnu. Jeg foreslår, at vi tilbringer Aftenen på et af de Steder, hvor man har gjort det til Med og Mål at dræbe Tiden; men jeg overlader til Damerne at træffe Valget mellem de Tillokkelser, München har at frembyde i den Retning”.

“Ak ja”, — og den unge Brud klappede i Hænderne med et vist forlorent Anstrøg af Barnlighed, — “det er et ypperligt Indfald! Lad os finde på noget, hvormed vi kan høitideligholde Dagens store Begivenhed på en rigtigt fornøielig Måde. Men Du må bestemme, hvor vi skal gå hen, Olaf’en min”.

“Ja-a, — hvad mener Du, om vi for et Par Timers Tid slog os ned i Gambrinus’ Tempel”? henkastede han ligegyldigt.

“Uf, nei da, — vi vil ikke gå i Kirke”, indvendte hun med et lidet Kast på Nakken. “Jeg har sletikke Lyst til at følge Katolikkernes Exempel og rende der sent og tidligt. Jeg er ingen gammel Bedesøster, skal Du vide, og jeg agter hellerikke at blive det”.

“Hvad behager”? lo han overlydt. “Nu har Du været her Uge efter Uge, og endda ved Du ikke, at Øllets Skytspatron: Gambrinus, er en af de gode Müncheneres Husguder, til hvis Pris de gjennem År og Dag tømmer et Utal af Ølseidler. Men Hovedtemplet, hvor de fleste Libationer bringes ham, det er det kongelige Hofbryggeri, og derhen vil vi nu forføie os og drikke til hans Ære”.

Det vandt næsten ligeså lidt hendes Bifald, at deres Forlovelse skulde feires i en “Bierhalle“. Men han mødte hendes Indvendinger med gjækkende Spot, og hvis hun følte en svag Tilbøielighed til at surmule, så forflygtigede den sig ialfald, da han med fremkunstlet Lystighed, som af hende blev taget for ægte og uforfalsket Vare, sang de første Strofer af en bekjendt, tysk Studentervise.

“‘Es giebt kein schön’res Leben

Als Studentenleben,

Wie es Bacchus und Gambrinus schuf.

In die Kneipen laufen

Und das Geld versaufen,

Ist ein schöner, herrlicher Beruf.

Giebt’s kein Geld in Bänken,

Ist doch Pump in Schenken,

Immer geht’s in dulci jubilo.

Ist das Moos verschwunden,

Wird ein Bär gebunden

Von dem kreuzfidelen studio’”,

klang det med studentikos Flothed. Men Beates lydhøre Sans hørte det bristende Suk, der legede Skjul mellem de kåde Ord. Hun havde påny en hård, indre Kamp at bestå, da de havde bænket sig ved de lange Borde i Ølhallen, hvor det så ud, som om hver og en af de tilstedeværende havde indgået et Væddemål om, hvem af dem der oftest kunde drive det til at hamre i Bordet med de tømte Seidler for at kundgjøre, at de trængte til en ny Forsyning fra de uudtømmelige Øltønder.

“Vi vil have Champagne til Aftensmaden”, befalede han, da de var komne tilbage til Hotellet. “Man bliver så tung og fordummet af alt dette Øl”.

Denne Gang vandt hans Forslag Fru Volds udelte Bifald; og medens han drak Glas på Glas, gik hans fingerede Munterhed over til en virkelig og næsten bakkantisk Overgivenhed, de matte Øine tindrede i fornyet Glans, og Munden fortrak sig ikke mere i mislykkede Bestræbelser for at skjule en krampagtig Gjæspen.

Hvis Beate havde gruet for de Tanker, som Natten vilde bringe, så var det en overflødig Frygt; thi, da hun omsider kom tilro, sov hun den dybe, drømmeløse Søvn, der stundom kan indfinde sig efter et Overmål af åndelig Anspændelse, og den næste Formiddag gik hen med Forberedelser til Hjemreisen, som skulde tiltrædes den følgende Morgen.

Da de om Eftermiddagen samledes i Salonen, blev Beates Standhaftighed igjen sat på en hård Prøve; thi Fru Vold besad hverken Selvagtelse eller Selvkritik nok for at ville eller kunne lægge Bånd på Ytringerne af sin Forelskelse. Hun viste i Gjerningen, at hun havde udtalt sin Hjertensmening, da hun erklærede, at hun ikke vilde lade sig genere af sin Pleiesøsters Nærværelse.

Beate gjorde sit bedste for at agere både døv og blind; men ikke destomindre blev snart hendes Rolle som Tredjemand hende uudholdelig. Hun skyndte sig ind i sit Værelse, tog Hat og Paletot på, og kort efter sad hun i en af de Alléer, der pryder flere af Münchens mest befærdede Strøg.

En Følelse, som var nær beslægtet med Væmmelse, dominerede for Øieblikket alle andre Indtryk hos hende; men med denne blandede der sig et vagt Indtryk af, at hvad det gjaldt i denne Stund, det var at undfly sig selv.

Hendes sænkede, indadvendte Blik så ingen af de forbigående. Men, medens Lyden af deres Fodtrin streifede hendes Øren, kom hun til at tænke på, hvor sælsomt det var, at om end hver og en af denne rastløst henilende Menneskevrimmel hastede mod et forskjelligt Mål, så førte dog ethvert af deres Fjed dem mod det uundgåelige Fællesmål: Graven; og i Følge med disse Betragtninger kom for første Gang en underligt oprivende Erkjendelse af alle jordiske Øiemeds Forfængelighed.

En Kuldegysning gled over hende, og i det samme stansede nogen foran hende, og Lugten af en Cigar ligesom tvang hende til at løfte Hovedet.

“Nei, — De må ikke tænke Dem Muligheden af, at jeg tillader Dem at gå, før De har hørt, hvad jeg af hele min Sjæl higer efter at sige Dem”, forsikrede Strøm, da hun uvilkårligt reiste sig, idet han tog Plads på Bænken hos hende. “Det er mere, end jeg kan udholde, hvis jeg ikke kan få Dem til at fatte de Bevæggrunde, der har presset mig til at foretage en Handling, som ganske vist må synes Dem forkastelig. Jeg indser kun altfor godt, at jeg har gjort mig skyldig i et Misgreb. Men min Undskyldning er, at jeg lod mig overrumple af Øieblikkets Stemning, — af den forkuende Bevidsthed om, at alle mine ærgjerrige Luftkasteller var sunkne i Grus, — at al min Stræben og Tragten var bleven til en Falliterklæring for hele Resten af mit Liv, — at den eneste Udvei, der endnu stod mig åben, var Feighedens sidste Tilflugt: en frivillig Død. Det er noget aldeles overvældende ved den Tanke, at man pludselig står blottet for alle disse utallige Fornødenheder, som en forfinet Smag vanskeligt kan undvære, og jeg har desuden pådraget mig adskillig Gjæld, der trykker mig forfærdeligt. Og hun lagde mig så godt som Ordene i Munden. Jeg kunde næsten fristes til at sige, det var hende —”.

“Jeg beder Dem”, — og en afværgende Håndbevægelse hindrede ham fra at fuldføre den graverende Beskyldning, — “forskån mig for at høre mere. Jeg vil en Gang for alle gjøre Dem opmærksom på, at De aldrig må omtale Hulda på en nedsættende Måde, når jeg er nærværende, for jeg vil ikke —”.

“For Himmelens Skyld”, afbrød han hende lidenskabeligt, “forskån De mig for at høre mere! Sig, at De hader mig, at De afskyer mig, sig alt, hvad De vil; men for alt i Verden vær bare ikke så — — så korrekt, for derved driver De mig til Fortvivlelse. Jeg har sat al min Lid til, at vi ikke kunde misforstå hinanden, og at De vilde komme mig imøde med sympathetisk Forståelse. Det er det eneste, der kan gjøre Fremtiden lys og lykkelig for mig. Jeg ved vel, at jeg ved det, som nu er skeet, har gjort mig uværdig til Deres Venskab; men, hvis De trods alt vil indrømme mig en Plads i Deres rige, varme Hjerte, da vil alt det andet blive let at bære. De tier, Beate. Har De ikke engang et Ord eller et Blik tilovers for Deres Ven”?

“Jeg vilde gjerne komme Dem imøde med sympathetisk Forståelse”, begyndte hun usikkert og nølende, “men ethvert af Deres Ord gjør Dem til en mere og mere ufattelig Gåde. Jeg forstår Dem ikke, og måske — — forstår De endnu mindre mig. Kan det være Dem en Tilfredsstillelse at vide, at mine gode Ønsker for Dem og Deres Fremtidsforhåbninger stedse vil følge Dem, da tør jeg trygt love, at jeg aldrig vil svigte Dem; men Deres Veninde — —! Jeg har ofte tænkt, at hvis et Ægteskab endog blot i mindste Måde er, hvad det bør være, da bliver en Veninde ganske overflødig både for Manden og Hustruen, og ialfald er jeg — —, vil jeg — —. Jeg har lovet min afdøde Pleiemoder at blive hos Hulda, så længe hun behøver mig. Men det falder af sig selv, at jeg er løst fra mit Løfte fra den Stund, hun har indgået et nyt Ægteskab. Min Bestemmelse er allerede taget. Dagen efter Bryllupet reiser jeg til Kristiania, og der vil jeg sandsynligvis herefter have mit Hjemsted”.

“Til Kristiania! Nei, Beate, — det kan umuligt være Deres Alvor, at De vil forlade det Hjem, som alene ved Dem kan blive udholdeligt for mig. Er det da virkelig så, at De ikke forstår mig, eller vil De ikke forstå, at det Venskab, jeg taler om, er en Maske, hvormed jeg skjuler den tilbedende Kjærlighed, jeg nærer for Dem? — Nei, — jeg slipper Dem ikke; De skal høre mig, og hvis De går, vil jeg i Huldas Påhør høit og lydelight forkynde, at De er mit alt i alt. Kan De, der selv er så sand og oprigtig, da ikke begribe, at hele Livet bliver til idel Løgn og Hykleri, hvis vi ikke efterkommer de Tilbøieligheder, som er nedlagte i og er den bedste Del af vor Natur? — Kan De huske, da vi nylig havde en af vore Debatter om lykkelige og ulykkelige Ægteskaber, da sagde De, at De ikke kunde tænke Dem noget mere fornedrende for en Kvinde end et kjærlighedsløst Ægteskab? — Nuvel, — hvis det er Deres oprigtige Mening, så erkjender De jo derved, at det er Kjærlighed og intet andet, som helliger Forholdet mellem Mand og Kvinde, og derved henveires tillige alle de smålige Fordomme, der kan stille sig hæmmende i Veien for vor Lykke”.

Som en fossende Fjeldstrøm, der i sit ustyrlige Løb slynger alle Hindringer tilside, udgød Ordstrømmen sig over hende, medens hun sad der, bleg og skjælvende, og forgjæves søgte at frigjøre sine Hænder fra det knugende Greb, hvormed hans tynde, dirrende Fingre omklamrede dem.

Den betagende Skjønhed, som udstrålede fra hans Øine, øvede endnu en Gang sin Magt over hende. Men, da han vilde drage hende ind til sig, og hans glødende Ansigt kom hende så nær, at hun fornam hans hede Åndedrag på sin Kind, veg hun sky tilbage for ham, og med et legemligt og åndeligt Tiltag rev hun sig løs fra de Bånd, der fængslede hendes Hænder og lammede hendes Viljekraft.

“Det er en Fordom, som altid vil stille sig hæmmende i Veien for vor Lykke, og den er ubetvingelig”, lød det dæmpet og bævende. “Jeg har taget feil af Dem, Strøm; men nu er jeg kommet til Besindelse, og nu ved jeg, at jeg ikke kan elske den Mand, jeg foragter”.

Hun vendte ham Ryggen og ilede afsted, og han gjorde intet Forsøg på at opholde hende.

Men, da hun kom i Nærheden af Hotellet, blev Ønsket om at slippe for en Gjentagelse af Fru Volds fortrolige Meddelelser så uimodståeligt, at hun gav efter for sin Trang til en liden Frist. Hun vedblev at gå og gå og agtede hverken på Tid eller Sted, indtil Regnen piskede hende lige i Ansigtet og mindede hende om det frembrydende Uveir, der, ubemærket af hende, havde trukket op, medens et åndeligt Stormveir brusede hen over de Illusioner, som Virkeligheden nu spredte for alle Vinde.

Og hvor sælsomt, hvor sårt og sælsomt det var at føle, at det ikke længer stod i hendes Magt at tilbagekalde dem!

Hun affærdigede Fru Vold med den Forklaring, at hun var drivende våd og havde en ulidelig Hovedpine, hvorfor hun vilde tilbringe Resten af Dagen på Sofaen i sit Værelse.

“Se så, — har nu Du også fået Hovedpine”, udbrød Fru Vold fortrædeligt. “Nu kommer jeg til at sidde her ganske alene hele Aftenen og kjede mig tildøde, for Olaf befinder sig hellerikke vel, må Du vide. Han kom hjem for en Times Tid siden med ‘en rædsom Hovedpine’, og det lod til, at han også var i et rædsomt Humør. Han gik strax ind i sit Værelse, — han kyssede mig ikke engang, før han gik, kan Du tænke, — og da jeg nylig sendte Tjeneren hen for at spørge, om han ikke havde Lyst på en Kop The herinde hos mig, var Døren aflåset, og han svarede ikke et Muk, uagtet Tjeneren både råbte og bankede af alle Kræfter”.

“Lad ham bare være i Ro, så bliver han nok snart bedre”, var Beates noget kjølige Bemærkning.

“‘Lad ham bare være i Ro’”, gjentog Fru Vold vrængende. “Ja, — Du har let for at snakke, for Du har intet Begreb om, hvad Kjærlighed er. Men jeg kan ikke lade ham være i Ro, skjønner Du, jeg kan det ikke”.

En Time sneg sig hen, medens Beate lå på Sofaen og bød de gamle Minder et evigt Farvel, før hun med en stærk Viljes fulde Energi trampede dem i Støvet. Hovedpinen blev ikke bedre ved dette Opgjør; men hun hverken vilde eller kunde undfly de Tanker, der på en Gang ydmygede og stålsatte hende.

Hun blev pludselig rykket ud af sine Betragtninger, da Fru Vold kom farende ind med det Udråb: “Kjære, snille Dig, — skynd Dig at stå op! Olaf er syg, å, — han er vist så frygteligt syg. Jeg begriber ikke, hvad det går af ham”.

Hun græd og jamrede, idet hun trak Beate med sig henad Korridoren, indtil de stansede ved Døren til hans Værelse, og i det næste Minut var de derinde.

Fru Volds stigende Uro havde lidt efter lidt meddelt sig til Tjeneren eller ialfald ansporet hans Nyfigenhed til at hitte på den Udvei, at man kunde skaffe sig Adgang til Strøm gjennem en tilstødende Garderobe, som ved en Tapetdør stod i Forbindelse med hans Værelse.

Han og et Par andre skuelystne af Tjenerpersonalet omringede nu Sengen, hvor Strøm lå hensunken i en blytung Søvn, der havde mere Lighed med en dorsk Sløvhedsdøs end med den kvægende Hvile, som bringer den slumrende Styrke og Forfriskelse.

“Potztausend, — er det noget at gjøre slige Ophævelser for”? henkastede en af dem leende. “Svinet er jo drukken, og nu sover han Rusen ud; det er det hele”.

“Ja-a, — men han er ikke beruset på samme Sæt og Vis som andre skikkelige Folk”, forklarede han, der havde været Fru “Volds Hjælper i Nøden. “Se her, — dette fandt jeg, da jeg og hans Madame kom herind”; og han fremviste en liden Sprøite og en halvtømt Apothekerflaske, som indeholdt et klart, vandlignende Fluidum; “og vil Du se, hvor opstukket han er på Armene. Jeg skal gjerne dø på, at han er Morfi—”.

Det sidste Ord tabte sig i en utydelig Mumlen, og den hånlige Mine, hvormed han begloede den sovende, gik hastigt over til en passende Bekymring, da han i det samme fik Øie på Damerne, der sagte og lydløst havde listet sig ind.

“Han er vel ikke værre”? busede Fru Vold ud, inden hun endnu var nået hen til Sengen; og uden Tanke om at lægge Skjul på sine Følelser, fortsatte hun på sit gebrokne Tysk: “Tror De, han er meget syg? — Synes De ikke, at Pusten er lidt lettere nu? — Er ikke Lægen kommet endnu da”? osv.osv.

Og Tjeneren “troede” og “syntes” alt, hvad hun efter hans Formening helst vilde høre, og “hans Madame” var nu forvandlet til “die gnädige Frau”, mod hvem han udviste en Ærbødighed, som stod i nøiagtigt Forhold til de Drikkepenge, han ventede at erholde.

En Astrallampe brændte på Bordet foran Sofaen. Lampeskjærmen var anbragt således, at Lyset faldt grelt og uskånsomt på ham, der lå bunden og magtstjålen af en ubændig Lidenskab, som havde hildet ham med gjøglende Lokkebilleder, indtil al hans Modstandskraft var brudt.

Der var intet i disse fremmede Omgivelser, som kunde minde Beate om det fjerne Hjemland. Men ved det første Blik på denne tungt åndende Skikkelse fløi Tanken pilsnart gjennem Tid og Rum og henflyttede hende til Furuskoven derhjemme, hvor hun havde fundet ham sovende på Græsbænken ved det dunkle Tjern, der aldrig blev træt af at fange Nattens Stjerner og Dagens perlemorglinsende Skyer i sit speilblanke Dyb.

Den Gang havde hun ikke havt den svageste Mistanke om, hvorledes det i Virkeligheden forholdt sig; men nu var det, ligesom der med et faldt Skjæl fra hendes Øine, og hun havde ikke behøvet den tilkaldte Læges Erklæring for at vide, at han var “Morfinist”. Det var ikke hans ærgjerrige Luftkasteller, som var sunkne i Grus; det var ham selv, der ved at give efter for denne enerverende Last var bleven til en Ruin af, hvad han havde været, da han endnu stod i Ungdommens Vår.

Der var nok af hjælpende Hænder, og da hendes Nærværelse var ganske overflødig, forlod hun Værelset, så snart hun havde hørt Lægens Udsagn.

Da Fru Vold efter en Times Forløb indfandt sig med den Underretning, at “nu var det overstået”, var hun tilsyneladende meget oprømt og fortalte vidt og bredt om, hvor hyggelig og underholdende Lægen havde været.

Imidlertid sad Beate og grundede på, hvordan hun skulde vinde Mod til at udtale, hvad hun ikke turde forbigå i Taushed. Det syntes hende utvivlsomt, at det, hun havde at sige, var et Forræderi mod Strøm; men det var et endnu større Forræderi mod Fru Vold, hvis hun taug, og mellem dette “enten-eller” måtte hum nu træffe et Valg.

“Kjære Hulda, — det er noget, jeg må spørge Dig om”, begyndte hun endelig nølende. “Hvis din Moder endnu levede og sad her og talte med os om, hvad der er hændt idag, tror Du da ikke, at hun vilde råde Dig til — — at hæve din Forlovelse med Strøm”?

“Jeg mener, Du er gal, jeg! Slå op med Olaf! Nei, jeg vilde ikke hæve vor Forlovelse, å, — ikke, om han drak som en Svamp. Og dette er da virkelig ikke så farligt. Han har vænnet sig til at bruge Morfin, fordi han lider af Søvnløshed, siger han, og undertiden kan han da komme til at tage lidt for meget. Men bi bare, til vi har havt Bryllup, så skal jeg nok passe på, at han ikke bruger for meget af dette fæle Kram, der gjør ham så elendig; og hellerikke skal han få Lov til at sætte tillivs en sådan Masse Selters og Champagne som nu, det kan Du være forvisset om”; og med denne Beslutning, der var Indledningen til et Liv, henlevet i Kiv og Skuffelser, gik Fru Vold tilsengs.

Beates oprevne Sindsstemning holdt hende så lysvågen, at hun ikke engang tænkte på at søge Hvile. Da hun kom ind i sit Sovekammer, satte hun sig ved det åbne Vindue og stirrede op mod den opklarede, stjernebesåede Himmel med en brændende Higen efter en Livsgjerning, som kunde udfylde den sjælelige Tomhed, der som et kuende Åg hvilede over hende og stivnede Bønnens Ord på hendes Læber.

Et langt, bævende Suk bar den stumme Bøn frem for ham, der holder Bønhørelsen i sin almægtige Hånd. Da brød de længe tilbagetrængte Tårer frem, og jo længer hun græd, jo mere var det, som om hun, kjæmpende og seirende, gjenvandt sit forrige Jeg og dermed tillige det Fremtidshåb, der i Årenes Løb halvt med, halvt uden hendes Vidende havde voxet sig stort og stærkt i hendes Hjerte og Hu.

Det dæmrende Morgenlys havde allerede bragt Stjernernes tindrende Stråleglans til at forsvinde i Ætheren, da en sagte Banken på Døren fik hende til at fare sammen i Forskrækkelse. Fru Vold kunde det ikke være; thi hun pleiede aldrig at forkynde sit Komme på en så ceremoniel Måde. Men kanhænde var hun bleven syg, og en af Pigerne vilde nu påkalde Beates Bistand?

Denne Tanke drev hende skyndsomt hen til Døren. Hun åbnede den uopholdeligt, og i det næste Nu stod hun Ansigt til Ansigt med Strøm.

“Ah, — er det kommet så vidt mellem os, at Synet af mig volder Dem Forfærdelse”? udbrød han bittert, da det uvilkårligt gav et Ryk i hende, idet hendes Blik mødte hans. “Nu ja, — i Grunden undrer det mig ikke, for jeg ved, De var blandt dem, som overlistede mig og så mig i, hvad De sandsynligvis vil give Navn af — — min dybeste Fornedrelse. Men, når jeg nu alligevel vover at fremstille mig for Dem, sker det, fordi —”.

“Jeg tror, jeg ved, hvad det er, der har ført Dem herhen”, sagde hun med en Ro, som hun for et Øieblik siden neppe havde ventet at være i Besiddelse af. “De er kommet til den Erkjendelse, at De bør løse Hulda fra det Løfte, hun har givet Dem, og De ønsker, at jeg skal være Budbringer mellem Dem og hende. Har jeg gjættet rigtigt. Strøm”?

“Nei, — denne Gang svigter Deres Gjætteevne Dem fuldstændigt, Frøken Dahl. Jeg har solgt mig til Hulda”, — og en kynisk Latter dannede Kommentar til denne Bemærkning, — “og jeg for min Part agter ikke at ophæve Kontrakten. Hele denne ulideligt lange Nat har jeg vandret frem og tilbage på Gulvet, søvnløs og rastløs som aldrig før; men jeg har ikke havt en Tanke tilovers for hende. Min eneste Tanke har været, at jeg måtte se Dem og tale med Dem, inden jeg tiltræder min tragi-komiske Rolle som ‘Hr. Volds Efterfølger’. Jeg følte Trang til en eneste Gang at være sand overfor Dem, og denne Trang steg til en Kval, der blev ligeså uudholdelig som den uudslukkelige Tørst, der hjemsøger mig efter en Morfinrus. Nu er jeg her. Vil De vise mig Døren, så skal jeg luske af som en lydig Hund; men — — — men gjør det ikke Beate”.

Det faldt hende ikke ind at vise ham bort; thi hele hendes Sjæl var opfyldt af en Medlidenhed, der ikke var mindre oprigtig og inderlig, fordi den mere fandt Udtryk i Blik og Miner end i Ord. Men han var så optaget af sit Emne, at han knapt nok hørte på de deltagende Ytringer, hun tvang sig til at udtale.

En stedsevarende Rus havde været den røde Tråd, som slyngede sig ud og ind gjennem det Liv, der i løsrevne Fragmenter lagdes frem for hendes Beskuelse.

Forfængelighedens Rus havde strax grebet ham og lagt Selvbehagets Tåge for hans Øine, da hans smukke Ansigt og vindende Væsen åbnede ham — Pedellens Søn — Adgang til Hovedstadens bedste Cirkler, hvor han snart blev de unge Damers forkjælede Yndling på Baller, på Skøitebanen, på Fodture, overalt, hvor man havde Brug for hans mangesidige Begavelse som Sanger, Balkavaler, Kurtisør osv.

Men det varede ikke længe, før en falsk Ærgjerrigheds Rus lod den første træde i Baggrunden, da han så sig omgivet af muntre Kammerater, der imponerede ham ved en flot Optræden, som han måtte og skulde efterligne, om det end skortede nokså meget på Mynt.

Så kastede han Fornuftens Ballast overbord og hengav sig uden noget Forbehold til Letsindighedens Rus; og da Spillegjæld og anden Gjæld begyndte at voxe’ ham over Hovedet, vedblev han dog “at flyde på Lån”, som han aldrig tænkte på at betale.

Men ved Siden af denne abstrakte Beruselse udviklede der sig desuden en spirende Tilbøielighed til nu og da at tage sig en virkelig Rus. Det var egentlig ikke Nydelsen, som fristede ham. Det var snarere den løsslupne Lystighed, der idetmindste for en Stund bragte Glemsel for Rykkere og alle andre Plager og Bekymringer; thi Dranker blev han først, da han, ægget af det forbudnes mystiske Tillokkelse, lod sig forlede til “at prøve” Virkningen af Morfin.

Han havde i nogen Tid lidt af Nervøsitet, da en af hans mange Venner tilrådede ham at forsøge en Morfinindsprøitning, og denne Ven vidste også Udvei til at skaffe ham en ny Forsyning af Medicinen, så tidt han tiltrængte den.

Det var så forlokkende at fornemme, at nogle Dråber af denne Vædske kunde belive hans hele Væsen, så at han blev den gladeste blandt de glade, ja, det blev snart umuligt at føle Glæde eller Nydelse ved nogetsomhelst, hvis ikke en forudgående Indsprøitning havde inciteret de slappede Livsånder til en forhøiet Modtagelighed.

Men lidt efter lidt begyndte Virkningen at tabe sig, og i Forhold hertil betoges han af en utæmmelig Higen efter at hensættes i den samme unaturligt oprømte Tilstand, der havde været Førstegrøden af hans Experimenter. Det, som skulde være et Lægemiddel, blev en Livsfornødenhed for ham, og hermed var han forloren.

Det var et Liv i Kamp; men Kampen endte altid med Nederlag. De Små Sår, som Stikkene på hans Arm havde efterladt, pinte og irriterede ham; men de fik ikke Tid til at læges, inden han føiede nye Sår til de gamle. Således forøgede han selv Pinen, og den Søvnløshed og Nervøsitet, der var hans Dages og Nætters Plageånder, kunde blot lindres ved en fortsat Brug af den Gift, som var Lidelsernes Ophav og Næring.

“Men De må ikke slippe Håbet, — De tør ikke opgive Kampen”, bad hun dybt bevæget, da han var færdig med sit Skriftemål og sad og stirrede hen for sig med noget besynderligt dødt i Blikket, der satte Livsledens Stempel på de endnu ungdommelige Træk. “Måske kan jeg ikke tilfulde fatte alt, hvad De har lidt, eller hvor store de Fristelser har været, som De har havt at kjæmpe med. Men det kan ikke berøve mig Forvisningen om, at ingen Last har Magt til at lænkebinde et Menneske således, at han ikke formår at sønderrive Lænken, hvis han for ramme Alvor stræber at frigjøre sig for sin Trælletjeneste”.

“Ak, — De taler som den, der ikke har Begreb om, hvad Fristelse er, og ialfald kan De neppe sætte Dem ind i, hvad det indbefatter af håbløs Selvopgivelse, når et ‘for sent, for sent er bleven Disakkorden i al ens Gjøren og Laden”.

“Men De ved, enhver Disakkord kan opløses i Harmoni. Det er aldrig for sent at angre, og da —”.

“O, — jeg beder Dem, spar mig for disse banale Talemåder”, afbrød han hende med en Pirrelighed, som han ikke var istand til at betvinge. “Ikke engang fra Deres Læber kan jeg høre dem, uden at jeg føler Virkningen deraf som små, irriterende Nålestik. Jeg betvivler ingenlunde, at De er vel bevandret i Deres nye Testamente og ved at praktisere det i Deres Liv og Levnet; men der skal mere til for at få Bugt med en Mands Lidenskaber. Som jeg siger Dem: det er for sent! Jeg kjender en Kvinde, der en Gang i en uforglemmelig Stund lovede mig, at hun vilde være min Veninde og min gode Genius. Men dette Løfte har hun brudt, og nu, da min gode Genius har forladt mig, sidder jeg mere end nogensinde fast i ‘det klæbende Dynd’, som har noget af Polypens sugende Kraft, når det gjælder at holde et Menneskebarn fangen for Tid og — Evighed”.

“Jeg føler mig ikke truffet af den Bebreidelse”, svarede hun med en vis vemodig Værdighed. “Hvad der skræmmede mig bort fra Dem, var ene og alene Deres Bestræbelser for at drage mig ned i ‘Dyndet’ til Dem; og om De nu var fri for alt, hvad der binder Dem både i den ene og den anden Retning, så kunde jeg dog aldrig komme til at nære de samme Følelser for Dem som i hin Tid, da jeg troede på Dem og var blind for, hvad De i Virkeligheden er”.

“Er det med dette Ugleskrig, De byder mig Farvel, Beate”?

“Nei, — Uglen varsler jo Død og Ulykke, og jeg vil ikke være nogen Ulykkesprofet for Dem. Kan De huske, da De spåede, at ‘den grimme Ælling’ skulde blive til ‘en ung og deilig Svane’? — Så kom den Dag, da De mente, at Spådommen var gået i Opfyldelse. Det var en Feiltagelse som så meget andet, for der er ingen Lighed mellem mig og den stolte, kongelige Fugl. Men lad mig leve i Deres Erindring som ‘den Fugl, der fløi over Granehei og synger forglemte Sange’; og Gud give, det må bringe Dem blide og husvalende Tanker, hvis De under Dagenes Strid og Møie stundom synes at høre Fuglens: ‘Tirilil Tove, langt, langt bort i Skove’”!

*****

Sommerens yppige, blomsterrige Deilighed var forlængst smeltet sammen med Høstens alvorsfulde Skjønhed, da “Fuglen” drog ind i den Rede, hvor den skulde fæste Bo. I en smukt beliggende Villa på Hægdehaugen havde Beate leiet en liden Kvistleilighed, som hun havde udstyret med alt det Hensyn til Smag og Hygge, der er enkelte Kvinders lykkelige Specialitet.

Et Udtryk af glad Tilfredshed foryngede og forskjønnede hendes Ansigt, da hun sad ved Vinduet i Dagligstuen og lod Blikket dvæle ved den dalende Sol, som sank ned i et Hav af Purpurglød, hvorfra nogle kobberfarvede Skyer nu og da udsondrede sig og dannede allehånde sælsomt pittoreske Figurer.

Det var først i Oktober. En tidlig Nattefrost havde ødelagt Blomsterne i Haven foran Huset; men et Gjenskin af Solnedgangens blændende Farvepragt forvandlede Hængebirkens visnende Blade til det dryssende Guld og spillede i brydende Nuancer fra høirødt til orangegult på Lønnetræernes Rest af Løv.

Men lidt efter lidt slukkedes det tindrende Soløies Glød, og Aftenens Skygger sænkede sig over Haven. Kun ude på Fjorden lå der endnu et rødmende Skjær, hvor de hvide Seil på et sagteligt henglidende Skib aftegnede sig mod Åsernes dunkle Baggrund.

Det var, ligesom Aftenens Skygger også fandt Vei til hendes Sind; thi det glade Smil var forsvundet, og Vemod var det fremtrædende Udtryk i de mørkegrå Øine, da hun, dreven af en indre Uro, gav sig til at vandre fra det ene til det andet lille Rum. Der var intet mere at flytte eller ordne; men alligevel forekom det hende, som om der endnu var noget ugjort, som fremkaldte et længselsvækkende Savn.

Et Savn?

Kanhænde længtede hun ganske ubevidst efter Reiselivets vexlende Scener og Indtryk, eller var det Ensomhedens Tryk, der lagde sin Tyngsel på hende og lod hende føle, at hun var alene i den fremmede By, alene i den vide, vide Verden?

Ved et pludseligt Tankesprang kom hun til at huske på det Vildnis af en Have, som havde været hendes Barndoms Paradis. Der havde det stille, ensomme Barn bygget sine deiligste Luftkasteller og befolket dem med Fantasiskabninger fra “Eventyrland”, og det var netop Ensomheden, som havde skabt dem; thi ved den mindste Berørelse med Yderverdenen havde de opløst sig i svindende Tågeskygger.

Ja, den Gang havde Ensomheden været hendes allerkjæreste Ven. Var det da hende, der nu havde sveget sin første Kjærlighed?

Da slog en Tanke som en elektrisk Funke ned i hendes Sjæl og lyste op i hver en Vrå, hvor et Tankefnug var at finde; og om end Lyset blændede hende, så hun dog grant, hvad det var, der havde Magt til at udfylde Savnet og stille den anelsesfulde Længsel.

Hun så, at hun stod ved Korsveien og måtte fatte en Beslutning, hvorved hun ligesom kastede sin Fortid bag sig og gik en Fremtid imøde, der nu i det afgjørende Øieblik fyldte hende med Gru og Bæven.

Hun havde aldrig vidst, hvad det var: at ty til en beslægtet Ånd med de Tanker og Følelser, som stærkest greb ind i hendes Sjæleliv, og hun forstod neppe selv, at denne åndelige Tilbagetrukkethed havde været et betydningsfuldt Led i hendes Udvikling; thi derved havde hun vænnet sig til at bearbeide ethvert Indtryk, indtil det levede i hendes indre som en Del af hende selv. Men nu fik hun for første Gang en vag, ængstende Fornemmelse af, at denne åndelige Tilbagetrukkethed, der var bleven hendes anden Natur, vilde gjøre hende lidet skikket til at bære Kritikens Dom og den Offentlighed, som hendes Kvindelighedsfølelse instinktsmæssigt lod hende vige tilbage for med ubetvingelig Angst.

Og hun vidste, at Geniets Glorie aldrig vilde omstråle hendes Pande, at Inspirationens Ild aldrig vilde lægge de glødende Ord på hendes Tunge, hvormed Digteren henriver og begeistrer. Men hun vidste også, at det Suk, der som en lønlig Smerte trænger igjennom alt det skabte, havde fundet Gjenklang og Forståelse hos hende, og dermed kom tillige Overbevisningen om, at nu var Tiden inde, da hendes Tankefostre ikke mere tilhørte hende. Hun havde givet dem Ly i sit Hjerte og Sind, indtil de havde udviklet sig til det, hun mente, de burde være. Nu turde hun ikke længer forholde dem at udrette deres Gjerning i Livet: at banke på Hjertedøren hos unge og gamle, rige og fattige, glade og bedrøvede og bede om Adgang til Lønkammeret derinde.

Hun tændte Lampen og satte sig hen til Skrivebordet.

Endnu en Gang formørkedes hendes Blik af Tvivlens og Mismodets Skygger, og hun hviskede hen for sig: “Hvis de indre Syners ideale Skjønhed skulde svinde, når jeg iklæder dem Ord og Form, var det da ikke tifold bedre både for dem og mig, om jeg jo før, jo heller jagede dem ud på Vidderne og lod dem omkomme af Kulde og Vanrøgt”?

En liden Stund sad hun med bøiet Hoved og foldede Hænder; så trykkede hun Beslutsomhedens Segl på sit Forsæt. Hun greb Pennen og hengav sig helt og holdent til det Arbeide, der snart skulde blive hendes Livs bedste Glæde.

Hun reiste sig ikke, før den sidste Dråbe Olje i Lampen var fortæret. Men da var Værelset befolket med Fantasiskabninger fra Virkelighedens Verden og det syntes hende, som om de levede og virkede og aldrig kunde skilles fra hende, og den ensomme — var ikke mere alene.

Innhold

Stadier.