TRÆKFUGLE

Hans E. Kinck

Nasjonalbiblioteket

Oslo 2014

Hans E. Kinck: Trækfugle

Epub fra Nasjonalbiblioteket, basert på utgave fra 1899, H. Aschehoug & Co.

Layout og omslag revidert av Lars Næsheim

HANS E. KINCK

TRÆKFUGLE

OG ANDRE

KRISTIANIA

H. ASCHEHOUG & CO.s FORLAG

1899

AKTIE-BOGTRYKKERIET

INDHOLD

Chrysanthemum

1

Ude i de store kulturlande

47

Renæssance

73

Virgo immaculata

133

Odin i sivet

165

Fête champêtre

183

CHRYSANTHEMUM

I

Hun sad alene i den tyske kupe. Og malmhjulet herunder vognen svirred rasende rundt. Hun sad og ingenting hørte, og de tyske pensemænd stod igen nordover i sin opstrammede armodslighed som staurer i en skigard. — Hun sad stirrende. Der var noget slunket over hendes skuldre; legemet fyldte ikke kjolebarmen. Der lå to lugger rødligt hår frem i panden på venstre side. Mellem luggene klipped et øie lystig; og så slukned det stundimellem og så indover.

Det var engang det slukned sådan og lukked sig. Da tog hun et kort op av sin væske og skrev med blyant; der blev langt rum mellem hvert bogstav, som åbne store fang. Ved næste station sprang hun ud, stak konvoluten ned i postkassen. Hun hadde skrevet:

«Her sidder jeg og ruller på den anden dag fra dig. Og alligevel, jeg kender dine buskete bryn mod min pande. Og hører dine stygge dirrende ord: Nu bedrager du mig ikke! Det er så underligt altsammen.»

Hun hadde en hel liden pakke kort i væsken.

Det var solskinsdag. Hun gik over Piazza di Spagna sin første morgen i Rom. Borte på holdepladsen var det svepesmæld og skarpe tråkk fra rædde hestehover: det var tidligt, så der endda var et par droskehester som hadde morgen-julingen igen. Omkring fontænen stod et mandshøit sprinkelværk med blomster og dufted; sælgerne hented vand og dynked bundterne; de blinked, blussed, spilled. Der gled et par lyse udenlandske ansigter imellem blomsterne og vidste med sig selv, at nu var de da i Rom; to barbente gutter gik på hænderne for dem for en soldo.

Hun købte en stor buket chrysanthemum og vendte hjem igen.

Hun bodde i øverste etage. Hendes dør stod åben ud til den lille loggia, hvor citronbusken vokste i sin zink-kasse; kølig morgenluft stod ind, vifted stille i gardinet. Derude på den våde loggia sken solen i hvasse blink, for det hadde regnet i nat. Men oppe mod den øverste gule murvæg, som reiste sig imod den blå himmel — der sidste klædesvaskens hvide plag vaied, der stod solen fyldig, uden blink og stans. Mellem de to murvægge fløi to kaier frem og tilbage og legte elskovsfuldt tagfat. Dybt nede på gaden suste det nu av appelsin- og avis-sælgernes skrik og av droskernes hjul.

Hun skrev igen et kort.

«Hvor syden er deilig! Her er ingen lav grå himmel, hvor der går gamle kærringer og skuler styggt på det som er vakkert.... Denne solen, al denne hvidhed, chrysanthemumerne! Jeg har købt en buket av din kære blomst; de ligger her på bordet og blusser forfløine imod mig med sin mange-fingrede krone; — å denne glæde over det forfløine her syd! (Mente du virkelig hvad du sa, at jeg ligner en nysudsprungen chrysanthemum?) For der går vist ligesom så mange hjemme og er forfløine uden at være glade. Tror du ikke også?»

Og så napped hun nogen kronblade ud og la med ind i konvoluten, før hun klæbed den igen.

Og hun tænkte på ham, som sad der nord og stirred sydover under buskete bryn fulde av tro. Hun borred et hul i det gamle fotografi, og i hullet knytted hun en trå, og tråen hang hun om sin hals, og billedet vendte ind imod bareste brystet. Det var et billede fra de vide benklærs tid, dette: — generalens eneste søn, men som var så altfor nærsynt til at bli officer. Hun blev siddende og se ud; det vifted stille i gardinet ... blå himmel og sol; og de to kaier deroppe på det øverste var smægtende og blanke og så lydløst bløde i vinge-flaxene....

II

Hun var prostens 18-årige datter, inde fra bunden av en bi-fjord. Præstegården lå under en nut. Præsten hadde gibs-byster på små hylder mellem epheuen, og han læste i bøger, som handled om kunst. — Det var ikke så langt til den lille by, men det var længre til havet, og det måtte være stille veir for at kunne se dampskibs-røgen over ø-ryggen derude fra de svære fremmede turist-båter, som gled ud og ind store-fjorden.

På landhandleriets logiskammer i arken hadde adjunkt Georg Biehl bodd i sommer. Han lå og arbeided på et værk om algerne. Han var nok omkring de femti. Han hørte dårlig. Han og hun traffes. De gik turer, når han hvilte fra sit arbeid. Han lærte hende fiske hvitting på vågen. Han lånte de nye hæfter av det tidsskriftet, som handled om kunst, og hun bragte ham dem oftest ud på landhandleriet.

Han søgte om permission til at bli længer udover høsten; hans værk om algerne trængte den. Og han blev på landhandleriet. Han og den salte sjø, som gled ud og gled ind alle vågerne, — de var de eneste, som bragte bud eller gik ærind mellem fjordbunden og havets frie verden. — Men en dag var det bare en uge til han skulde reise.

Den dag var hun tidlig ude med de sidste kunsthæfter. Det var allerede oktober; tynd isskorpe i hjulsporene; lugt av råddent potetesgræs over alle benveie; nødderne titted brunkindet og løse inde i hamserne. Hun satte sig på stabbestenen og vented på, at ark-vinduet skulde åbne sig. Hun ropte op, at her var nye hæfter! — Han blev med ud på vågen og fisked hvitting med det samme. — Lige efter middag sad hun igen på stabbestenen: ... kunde de ikke gå en tur op i præstegårdsnuten? — hun vidste av nogen forfærdelig rare jættegryder. De gik op forbi præstegården. Bag have-muren stod præstens sidste solsikke og nikked i sin lille kyse indtil ruten. Stien gik gennem hasselskog. Så kom stengarden. Derindenfor stod olderen i sin fede våde muld. Gærdet var høit.

«Nu er det otte dage, til De reiser,» sa hun.

Han kløv først over. Så kom hun. Hun stilled sig opreist midt op på gærdet:

«Jeg tror jeg hopper, jeg! sa hun.

«Nei,» sa han. «Det er for høit.»

«Jo!»

«Jeg skal få lov ... hånden ...!»

... Solen stod på. Det lugted lun lummer høst og rådne blad herinde, — sån lugted det lige indved fuglens dun ... nysselig lummer lugt! ... Han vidste ikke, hvordan det gik for sig. Men han bar hende vist.

Han bar hende udifra sig, næsten på ret arm. Han var stærk. Hun holdt sin hånd om halsen. — Han vilde sætte hende ned. Hun slap ham ikke. Hun ropte i av fryd: «Det er så moro!» — Hans arm blev træt — hun sank nærmere indtil ham. Hun holdt sig med begge hænder om hans hals. Hun lo:

«Er jeg tung!»

Han stønned: «Nei; nei.» — Han stansed og stammed forfjamset: «Nei, det kan man ikke si — antar jeg —»

De hørte ikke, at det rasled i løv derinde mellem older-stammerne; der kom en gammel kærring frem. Hun stod med tusen viltre rukler i øienkriken og så på de to: ... om de ikke skulde ha set likt til kalven hendes nogensteds her i olderen? ...

Ingen svarte. Han slap hende ned. De satte sig begge klods ned på den fede våde muld og så fremfor sig. Han smilte med en tåre i øiet. Kærringen gled stilt videre og blev borte mod den anden kant med de tusen viltre rukler; nu hørte de såvel, det rasled i løv.

... Kyssed han? ... Eller kyssed han hende ikke? ... Hadde nogen av dem kysset hverandre? ...

Hun var stiv i blikket, bleg:

«Det blir vist sent til de jættegryderne idag,» sa hun og reiste sig.

Han sad endda forundret i mulden og kendte ligesom merker inde i sin arm av den glatte frodige barne-lænd.

De gik nedover hagen. De kom lidt efter hverandre. De ledte efter leet denne gang.

Hun svinged ind i præstegårds-haven. Den sidste solsikke stod så lattermild og så på hende og kendte hende næsten ikke igen: ... hadde hun gjort noget galt? ... Men hun stilled sig bort til den alligevel og napped i kysen: «Prost — præst — enkemand — ungkar. Det skulde egentlig været en præstekrave-blomst... Prost — præst — enkemand — ungkar —»

Faren stak hodet ud av vinduet og så sin solsikke. Hun blev blussende rød.

«Hvad gør du!» sa han.

«Jeg bare lysker den lidt,» lo hun og slap den.

Der gik tre dage, og hun sad ikke derude på stabbestenen under landhandleriet. —

En mørk kvældstund, de hadde spist, stod en kærring ude i præstegårdens bislag: ... om prosten vilde komme ud som snøggest? ...

Det gav et sæt i datteren; det var denne ormesledske stemmen, som dirred så spændt av vilje, — som spurgte efter kalven i olderen den gang ...

Prosten kom: ... om hun kunde få finde ham bare et ørlidet bil inde på kontoret? ...

Datteren stilled sig lige indtil døren og lytted; derude i mørket stod solsikken snauklippet klods ind på ruten og keg ind i lampelyset. Det snakked derinde: Der var ikke kommet søvn på hendes øine for anfægtelser disse sidste tre nætter, sa det. Så sukked det: ... om det var så, prosten nu syntes det var ret at gi den tag over hodet, som han vidste leved i synd og hôks'pôks'? ...

— Hun skulde nok vide bedre end som så, svarte det.

Hun sukked mygt: han hadde jo her i vår jaget den kallen som bodde på loftet hos hende til leie og drev sit spæl og ikke vilde gifte sig.... Om prosten ikke vidste, han hused én, folk nu gik og sa det om ? ...

— Hvem hun mente?

— Nei, det vilde hun ikke si. Men oppe i svartolder-rynningen bag stengarden var hun kommet til at se to her for en to—tre dage siden.... Og bygden var ikke så mandstærk på storfolk at her var svært mange at vælge imellem ... Så sa hun med ét: ... Selv om nu den, én hused, netop var éns eget barn? ..

Prosten lo tvungent: «Du tar feil, Mari! du tar feil!»

Med ét blev hun tungerap: «Nei gu! Eg såg for væl, kor håndå hennar treiv utøve hin andre!»

Det blev stille derinde. Det pusted tungt.

«Gonat prostemand!» sa det næsten lystig og tog i dørvrideren....

Hun som lytted var alt væk fra døren og ude i mørket; hun tog veien ned gennem haven, ud på landhandleriet, stormed op på hans værelse. Hun slog armene om ham, gråt, klemte sig indtil ham, fortalte.

Han bad for sig: «Neinei, neinei!» Og reiste sig. Han stod længe med åben mund, for han hørte dårlig; og under de buskete bryn lytted et gråt gammelt lærer-øie som hadde slik evne til at se fusk i alt.

«Vil du — De — låne mig penge?» sa hun med ét.

«Hvad vilde De med dem?» sa han hæs.

«Mange penge! — Jeg vil ud! ud av denne lave grå himmelen! did hvor der ikke står slike stygge kærringer og lurer bag olderen! Fjorden er for trang! Landet er for trangt!» Hun faldt hixtende ned på en stol: «Og så synes folk at jeg er så stygg også! de kalder mig «Raufaxa» —!»

«Ja,» svarte han; han hadde jo mange flere penge end han brugte.

«— Og når jeg kommer tilbage, så må vi træffes igen! For vi må træffes !»

«Der kan ske så mangt forinden —» Hvert ord sad fast i halsen.

Hun sprang op og hvisked ind i øret:

«Jeg vil gifte mig med dig, når vi træffes !»

Han blev stående lidt med hældende hode og lytte til lyden; men han kræmted tørt:

«Jeg låner Dem pengene uden noget sådant. — Det er jo jeg, som rykked Dem op, på en må de —»

«Jeg vil gifte mig med dig —!»

Han værged sig med hænderne og blev ved at smile som til et barn, som tigger og maser: «Ja—h da. Ja—h da.»

Hun slap ham. Hun flytted sig unna bort mod døren. — Han vendte sig efter hende:

«Nei; det er umuligt! Du har for viltre øine —»

Hun smilte koldt: «Ja jeg har så. — Og så har jo De denne bogen om algerne.»

Han kom nærmere:

«Ved du ikke, at øinene er så store og forfløine, og låkkene blir ligesom for trange stundom —?»

Der kom et skarpt blunk til ham:

«Jeg hører altså, at De siger det —»

Han kom endda nærmere, næsten knælte, rakte hånden ud. Hun så rank på ham:

«Hvorfor kommer De efter mig nu?»

«— Og så har du sånne deilige rige læber med den dybe furen under næsen nedover til underlæben! — jeg kender ikke nogen, om hvem jeg tror de er tro med den furen. — Rømmer du for mig! Vi kan jo da si, at vi er forlovet. For denne kærringens skyld —»

Han tog om hende. Hun slog armene om ham. De blev lystige. «For denne kær ringens skyld!» lo de og kyssedes og hang sig i hverandre.

«Nei; det er umuligt!» sa han med et langt kys, og de buskete bryn kælte hende over pande og nedover kind og blev længe dernede ved hendes hals.

Hun stod og blunked under den røde hårlok og gråt og hvisked, men hun gråt for ingenting:

«— Og så synes folk at jeg er så stygg med disse røde hårfliserne mine!»

«Du er en chrysanthemum der du står, med sol over, flammende, luende, forfløien!»

Han satte hende pludselig ned, snudde ryggen til:

«Det går aldrig slikt —»

«Hvad — slikt?»

«Slik — kærlighed ... følgerne ... lænkerne ... de skurrende stunder ... de bundnes pinsel ...» Han brølte i: «Bleierne, hører du!»

Hun skoglo.

Han satte sig på stolen: «Og jeg har jo mit værk om algerne —»

Hun gik igen mod døren.

Med ét sprang han op, tog om hendes hode med begge hænder ligesom for at klappe hendes kind. Han slog.

«Rømmer du!» sa han.

«Slår du?»

«Ja, jeg slår! slår !» Han slog én gang til: «Jeg holder av dig, slik. Jeg er gammel!» Hun stod forfærdet og samled sammen et opløst ansigt. Slagene gled over i klap-klap og bare klap. Han stemmed sin pande mod hendes og sin næseryg mod hendes, og hans grå øie ledte længe rundt i hendes øie, til der blev en rolig flæk dernede. Han tagg:

«Nu bedrager du mig ikke?»

Det stammed, famled inde i hende, og den rolige flæk skalv: «Nei,» sa hun.

Han så, det flytted sig. Så smilte han et sårt smil, og øiet tindred. «Der glir seilere herinde i øiet,» sa han.

«Jeg stammed, fordi det var stygt av dig at tvile,» sa hun.

«Du hadde vel en mening med det, når du vilde ud did hvor ingen lå på lur.»

Men om høsten, da hun reiste, gav han hende en æske hvide kort med.

Hun styred sydover. Hun syntes, hun sad på en seilbåd, som styrer ud leden for at bli borte ude i sollysets blændende blink, der hvor intet øie er stærkt nok til at skille båd og folk og hav.

III

Der gik storm over Rom.

Den kom våd fra sydvest på havets grå dynninge-rygge, kasted sig iland fra de grønlige bølgetoppe, som brød sig i lys sandstrand. Den krused hvid opover den gule Tiber, og overfarts-færgerne holdt sig op imod strømmen uden hjælp av linen, som spændte sig stram av væde mellem bredd og bredd.

Det sused indover Campagna-slettens tørkede græsstrå, drev blanke regndråber av de faldefærdige gærdestænger, rusked i haktornsbuskene, dured gennem strunke popler, brummed bredt i runde pinjekroner. Og de to karabinierer, som gik sin runde sydover landeveien til Ostia, de slutted at passiare, slog sin lange kappeflig to gange om halsen.

Det sused østover og nordover. Bakkerne begyndte, vignerne, villaerne. Så stod selve Rom i veien, med sine syv høie, med alle sine gamle teglstens-tag skurvede og grå, som de var tækket med gammel østers. Stormen rev kaie-flokkerne av de irgrønne kirketårne, jaged dem flaxende rundt indover byen, skrikende, husvilde, så de tilsidst alligevel måtte ta til takke med lave loggia'er, hvor citron-busken stod lunt i sin zink-kasse. Og Monte Pincio's stenege sendte hårdføre grønne blade på langfart indover Villa Borghese's brede park.

Stormen gik over Rom den hele dag, regnbyger, grå lave skyr, pressed det sammen derinde i øst mod Abruzzernes fjældtindemur, så det lå som et tæt sort tække ovenover blyblå olivenskråninger.

Det led mod aften. Det glimed op i vest mellem lyse nøstete skyr, ligesom det stundom gør det nede i brynet tilhavs en rigtig stormdag; og da syntes selv Garibaldi's stivbenede bronce-ganger på Gianicolo's høi at ha fåt fart i sig og sprænge unna indover staden, østover mod de mørke fjæld. Det smægtende kaie-par på den lave loggia, som hadde vovet sig over den gule murvæg, helt op på aller øverste, da det lysned av glimet i vest, vendte rent forskrækket tilbage og satte sig for tiende gang til for natten bag zink-kassen, hvor citronbusken bar i ly. Og missions-lærlingen klatred op den øverste vindeltrap høit oppe på propaganda-bygningens tag, søgte ud i de øgende stormkast med sine ensomme anfægtelser; i blodrød flagrende kiton tramped han hidsig frem og tilbage deroppe, ased sig ud, stirred mod det glimende, fornyed sit kyskheds-løfte for aften og nat.

Stormen øged. Det regned ikke. Det gløded. Aften-himlen sænked sinte bryn over gløden.

Hun sad hjemme på sit værelse i eftermiddag. Det nærmed sig spisetid. Inde i køkkenet ved siden holdt husets herrer til, værten og to sønner; de slap netop speilægget ned i panden; de skrek i munden på hverandre, gav ordre, sprang om hverandre, som de reved store-bramseil for en kaste-flage.

Der lå et kort til hende, da hun kom hjem fra galleriet idag, hans første kort:

«Det er netop det jeg gentar for mig selv hver time på dag: hun var ubevidst som den havens blomst som vugger sig for vinden; derfor blev hun også min ... Gud velsigne den gamle skulende kærringen! ... Og dine chrysanthemums-kronblade, som ligger i hvert brev fra syden, dem brer jeg ud på min pude den kvæld de kommer og sover blandt dem den hele nat.

Jeg kommer ingen vei med algerne om dagen.

Din gamle

G. Biehl.

P. S. Der er vist en interessant biologisk station i Neapel.»

— Der lå et kort til på bordet; det var hendes nye til ham:

«Du var for mig som en stille vældig å, som læsker eng-bredder. Men du drev mig til havs, Georg Biehl med de buskete bryn!»

Hun sad og så på de to kort; — det var slåt ned i hende så underlig idag i galleriet: hun var jo ikke den eneste som hadde elsket! Hun var bare en av de hundrede tusener, en av millionerne ... ! Kærligheden var alles eie; og alle var de kærlighedens eie. ... Alt det andet, de ytre omstændigheder, eied den enkelte; — men selve kærligheden — selve dette rige herinde som bobled op mod brystbenet, som heded årernes blod — det har alle kendt ... ! Hun sad så underlig sørgmodig og klog.

Det banked på. Der steg en ung mand ind. Han var glatraket. Han så sig sky om; for hun hadde slet ikke bedt ham se op:

«Jeg kom over en flaske gammel Orvieto,» sa han og la hatten i sængen. «Hvis jeg får lov —?» Han bukked sig og knækked sig på midten. Han løfted flasken op mod lyset: «Se hvor den er blank trods sin alder! Har De glas?» Han satte sig: «De er vel træt av gallerierne nu, frøken?» Han flytted sig fra stol til stol, stundom sad han i sængen: « ... Det var rasende originalt det De sa i museet idag: det er kærligheden de meisler og maler, allesammen, sa De —!» Han sprang op, løfted ned mandolinen fra væggen, klunked: «Spiller De?»

«Jeg tar lidt information —»

«En mørkøiet italiener — hvad?» Han hang den pludselig op: «... Ja, for det var i grunden det De sa; jeg har ledd høit for mig selv, hver gang jeg er kommet til at tænke på det; — hvordan var det nu De sa det: ... Å; der er så mange vist, som elsker ...! Sådan opgit, så var det —»

Hun søgte at le det bort. Hun kom med to glas :

«Alle kunstnere kan i grunden bare fortælle os det ene, hvordan de selv er gla' i hverandre på ...» Men did hadde hun slet ikke tænkt før nu, da det var sagt. Hun blev med ét stille og grunded over det; — for hadde hun ikke ret? hvad var det for en evne, som øged i en, når en hadde gåt der og set og tænkt, eller siddet og læst, uden netop evnen til at elske? ...

Han skålte og drak:

«... Se kærlighedens tradition i kedelige gallerier, kærlighedens almen-historie, mestrenes hjærteanliggender ...!» Han bøied sig fremover, lo gennem næsen, lo med munden, med blikket — en eneste formløs rødlet latter, og øiet fik så mangfoldige rynker i krikene og på de tykke låk: «Hvordan kan De komme på slikt, frøken! Det kom så indenifra også.» Han ledte med øiet; det stansed med ét ved kortene på bordet: «De sidder og skriver billets? Jeg forstyrred Dem?»

Hun gemte kortene ned i skuffen. Der blev liggende igen et chrysanthemums kronblad på bordet.

Han greb lystig pennen og et kort; men blev ved at stirre på kronbladet. Han satte sig til, lo som før:

«Kom her, skal jeg hjælpe Dem! Hvad skal jeg så si i kortet?»

Hun svarte ikke. Han ødela et hvidt kort med en snirklet streg nedover; den anden hånd ledte bortover bordet, sprætted hidsig kronbladet væk av tæppet.

Hun blev stillere. Han slængte pennen. Det blev så kvælende tungt i værelset, det var som luften stønned. Ingen sa noget på længe; de voved sig ikke ud med sine stemmer. De sad og hørte zink-pibernes rustne skrik, som vagged sig i stormen derude på loggia'en. De sad længe.

«Hvilket?» sa han; men stemmen brast og blev ukendelig.

Hun så forundret op.

«Å, jeg syntes De sa noget,» sa han.

«Nei,» sa hun.

Han så pludselig på klokken:

«Nei, jeg glemmer jo rent —! Undskyld — jeg skulde —.» Han skyndte sig ud; den gamle blanke Orvieto blev stående igen i hans glas.

Hun blev siddende. Hun tog chrysanthemums-kronbladet op fra gulvet. Hun kyssed det. «Det er helligt, når det engang har været bestemt for dig!» sa hun indtil det ... Denne vildfremmede mand, som vilde veire sig frem til det, som var skedd mellem hende og ham med de buskete bryn ! ...

... Men det var jo hun som bused ud med det suk idag: å, der er så mange vist som elsker ...!

Hun kunde ikke styre sig. Hun sprang ud på loggia'en i stormen for at se ned i gaden. Der stod han og så op fra fortouget. Hun sprang ind igen. Hun trak fotografiet op av sit bryst — stirred på det, snakked halvhøit, bad til det:

«... Dette er Georg Biehl ... denne hake! den blev vist svært spids, når han smilte ... fine næsevinger ... brynene som lette ternevinger i tegningen ... dette er blit de buskete bryn ...» Hun la sit kind indtil billedet: ... hvad var det han skrev i sit kort? — lå han og sov blandt hendes chrysanthemums-kronblade? ...

... Tænkte han på at komme sydover ... den biologiske station i Neapel? — Ja-ja ...

Hun sad og så over Roms teglstens-tage mod Garibaldi's malmganger langt deroppe på Gianicolo, som endda sprængte unna den tynde stribe glimende stormhimmel i sydvest; men han kom ikke av flækken. Hun stirred mod den: ... det er menneskenes ridt unna kærligheden. ...

IV

Det varte længe før der kom svar fra Georg Biehl. Hendes kort gik hver uge nordover. Men nu stansed hendes også. Da kom der kort fra ham:

«Det var netop dette, jeg var rædd for, da Du reiste — hvad jeg også antyded —, at det var mig der rykked Dig op (drev Dig tilhavs som Du siger). Men Du husker jo, at det var Dig der gjorde det første skridt. Det var Dig, der ikke vilde slippe mig, da jeg hjalp Dig ned av stengarden. — Hvergang siden var det Dig. Så fulgte jeg kun modstræbende efter. Men jeg indrømmer villig at jeg ikke i alle måder har handlet ret, så jeg også bærer min del av skylden.»

Da hun fik det kort, skrev hun ikke svar. Hun begyndte at skrive for sig selv i sin lille regnskabsbog.

Den 1. februar skrev hun:

Jeg mente det jo ikke så. Det var i svimlende jubel jeg skrev det, over at føle mig fri og ude av den grå lave himmel. Men det nytter ikke skrive noget til ham, for han sidder og leter ud det stikkende og stygge. —

Aften: Han lo idag, maleren med den rødlette latter, da han kom derud under pinjerne for at tegne; han kom efter mig, fordi han først måtte læse ud det nye poem om kærlighed, som har gjort sådan lykke. «Pinedø'!» sa han (han bander så fedt og lunt og hyggeligt). «Det var en bog for mængden! Det er jo som forfatteren hele sit liv hadde ståt bag disken i en galanterivare-handel og solgt transparent undertøi til gamle kokotter.» ... Kærlighed er ikke transparent undertøi; jeg tror jeg ved hvad kærlighed er: den kommer listende indtil os, stille, ligesom solen gennem små gamle grønne ruter en sommerdag — den er i stuen uden nogen har merket det. — Jeg sa det til ham også. Og det syntes han vist var vakkert sagt. Han lo forresten: «Det er altså Deres erfaring,» sa han. «Kærlighed gennem små gamle grønne ruter!» — Men han har aldrig veiret eller frittet noget siden den dag han sprætted chrysanthemumsbladet av bordet. Han vil forresten svært gerne snakke om kærlighed, synes jeg jeg har lagt merke til.

2. februar. Morgen.

Uf, det var altså anden gang jeg bused ud med ting til ham jeg ikke vilde! Det er så underligt: jeg blir så ofte stille og ligesom synsk på en måde, når jeg er sammen med ham, og ser et og andet så klart. Og så må jeg si det med det samme. — Jeg kom bare til at huske på hvordan det var inde i mig den dag jeg regned ud, at nu hadde Georg Biehl ikke mer end otte dage igen at være i fjorden: kærligheden var i stuen uden nogen av os hadde merket det.

15. februar:

Idag er våren her alt, tætheden i luften, vårørsken. Det er forfærdelig så fort som vintren går. — Men det er ligesom slik angst med al denne sommeren. Hernede må en bli tidlig gammel.

1. mars. Aften.

Gud for en sol, for et lys om dagen! —

Jeg gad rigtig vide, hvad han egentlig tænkte, da han lo den gang og gentog: «Kærlighed gennem små gamle grønne ruter». For han ved jo igrunden ingenting andet om Georg Biehl, end at han er den velhavende ven som forærer mig reisen. —

Gud for en sol om dagen! Derude i bakken hvor vi tegner, der står mandel-trærne allerede i blomst på de nøgne grene. Blomsterne hænger hvide op i luften over nyspad, brun, tung muld. Jeg liker så at stå i den bakken og vente på aften. Da klinger et lyst avemaria ensteds ud av et lidet klostertårn, risler spædt og ungt; det svarer tungt og ældet fra et kirketårn inde i byen, det bruser, durer, samler sig så i et vuggende hav som stiger skyllende op over al Rom, over alle vigner, over Campagnen. Da dør vestenhimlens rødhed; de gulhvide lygter tændes, står som blege uldne dusker, med lyskransen om sig ud mod dis og dunst. Da flyver mandel-blomsterne rent væk ind i skumringen.

Han maleren liker også at vente. Da snakker ikke han heller. — Tænk han er bare 26 år! ...

Imorges fik jeg jamen kort igen der nordenfra. Nu kommer de tæt! Det er ligesom jeg har stukket ild i gammelt løv, så det ikke vil stanse. Nei, det var stygt sagt av mig! ...

... Tro, det går an at bli forfløien fordi man ikke er glad! ...

8. mars. Aften:

Er der nogen giftigere smerte end den ikke at føle udvælgelsens evne? Jeg kyssed ham iaften under mandel-træet uden at ville det! Uden at ville det —

Nu ligger min gamle der nord og sover blandt falmede chrysanthemum ....

Hun sank sammen i sofaen. Den hele sene aften sad hun stille inde bag den lukkede loggia-dør. — Hun tog et kort frem og skrev:

«Du skriver at det var jeg som gjorde det første skridt: Jeg som sad stængt inde i fjordbunden — husk på det! ... Tror du det går an at være forfløien fordi man ikke er glad? — Jeg har spurgt dig om det i et av mine første kort. Men det svarte du mig ikke på.»

Så rev hun det tversover og skrev i sin dagbog:

... Svar mig nogen som kan det! ...

Hun stilled sig borte ved loggia-døren og så på vår-stjernerne. Og de buskete bryn gled ud av hendes sind, som rimblomtser glir væk fra en kold rute. Hun skrev i sin dagbog:

8. mars. Nat:

Jeg er bundet til en anden, svarte jeg ham under mandel-træet. — Man er aldrig bundet til en anden, sa han ....

Hvad var det mere han sa? ... Dit øie er som vår-smæltningen, udflydende, lysende ligesom over det hele — sa han vist. ... Er dette «Raufaxa» ? ...

Men jeg går ikke ud til mandeltræ-bakken i eftermiddag ...

9. mars. Eftermiddag:

... Jeg har siddet inde den hele dag og stirret udover de mange tag ... Tro om du venter mig derude? ... Men jeg tænkte kanske du var kommen herop, siden jeg ikke kom på kafeen i formiddag. ... Det er glæde i al denne hvidheden i luften, tro i al denne blåheden. Det hvisker, hvisker! — Hvad er det det hvisker? Det hvisker til mig: gi dig du bare hen til alt det, som skælver i dig! — Hvad er det som skælver i mig? Det er lykkelængslen, kærligheden. Og hvidheden hvisker: lad ikke noget gammelt løfte stanse dig! ingen buskete bryn gøre dig forstemt, intet letende øie! Det gjorde heller aldrig nogen av de store mestre, som leved herude i de fremmede land.

... Chrysanthemum!! — det er min gamles blomst. Nei! hvide mandel-blomster svævende over grosvanger muld —!

... Står du nu alene derude i mandeltræbakken og tutler med paletten? Står du kanske alt med lukket malerkasse nede på Tiber-broen igen og stirrer ind i lygternes lyse dunst-krans? Min rødlette unge faun med de tykke øienlåk! ... Hvor tror du jeg blir av? ... Nei, du skal ikke stå alene derude, tutlingen min. ...

Og samme dags nat skrev hun, da hun sad hjemme igen:

Å! — Kærlighed er ikke blomster! ikke mandel-blomster! ikke chrysanthemum! ikke — ikke blomster! — Den er hviskende kys, den er brusende favntag; den er menneske-legemers brændende ild, den er blod som vil byttes ! ... Han stak min hånd ind på sit bare bryst der under mandel-træet. ... Jeg er så forfærdelig angst .... jeg tror han er håret på brystet. ... Men der er så mange vist som elsker; — hvorfor skal jeg være angst? ... Jeg gidder ikke tegne mer. Jeg blir aldrig kunstner....

Om morgenen lå der et kort igen i salon'en fra Georg Biehl:

«Jeg længes så efter dig, deilige runde barnelegemet mit!» stod der.

11. mars. Morgen.

Nu må jeg skrive til min gamle der nord og fortælle alt.

... Åjo, kærlighed er nok alligevel menneskernes hvide blomst. Men den kan bare ikke svæve til evig tid, for den svæver over tung, tung grosvanger muld.

... Flyver I væk, alle mine blomster? ...

V

Det var en eftermiddag, som solen seg ned i glød bag Monte Mario's store pinjer, og herskabsvognene rulled fornemt hjem fra de gamle parker. Avemaria's klokkeklemt gik over Roms alle de gamle teglstens-tage. Det var endnu før midten av denne samme mars.

Hun sad i sofaen. Ved hendes side sad han. De sad med hænderne i fanget. Det blinked gult fra glas i skumringen. Stille lykkehavblik; kys og elskov hvilte.

«Iaften så drikker vi vort bryllup,» sa han og løfted glasset.

Det banked på. Det vented ikke til det blev svaret. Det stormed ind. Det blunked under gamle grå bryn. — Hun reiste sig. To blege adjunkt-hænder strakte sig frem:

«Der står chrysanthemumen min!» sa det. «Min unge chrysanthemum —!»

Hun værged sig vegt.

«Kom, jeg må kende dig indtil mig!»

«Du har ikke fåt mit sidste kort?» sa hun.

Han greb efter hende:

«Du skrev aldrig —?»

Hun gled unna:

«Jeg? — jeg hadde vist brugt op kortene —»

Han studsed, stansed:

«Det var netop det jeg skønte: du for ilde herude alene. Derfor kommer jeg så tidlig —»

Hun tagg og værged sig: «Å nei! å nei!»

Men han vilde klappe hendes kind; men han slog, slog —!

Og han i sofahjørnet reiste sig:

«Hvem er den gamle manden?»

Den anden så sig rundt:

«Er der en fremmed mand på dit værelse?»

Hun retted sig rød i kindet, hånlo:

«Det er jo kærringens stygge gamle smil —!»

Maleren sprang frem:

«Jeg er ingen fremmed her!»

Hun blev ved:

«Hvem tror De jeg er!»

Den anden gik tilbage for at ta tilsprang, og begge de buskete bryn reiste sig som bust:

«Hvem har retten her, De eller jeg ?»

Det lo til svar fra maleren:

«Her er ligesom spørsmål om mer end om ret!»

«Var det derfor jeg kosted dig ud —!»

Men hun blev ved:

«Han der betaler Dem lånet tilbage!»

Han gik hvislende ind på hende:

«Så kom med pengene! kom med dem!» Han gråt: «Jeg elsker dig! Har du ingen kærlighed igen til mig —?»

Hun blev ved:

«De og kærlighed! — opstrammet armodslighed! De ligner en tysk pensepasser der De står!»

«Nu kan du vælge mellem ham og mig!» Han slap sig ned på gulvet: «Vælg! vælg, siger jeg —!»

«De er gammel; — vælge —!»

Han krøb efter hende på knæ:

«Men le ikke! le ikke!»

«Jo, jeg ler med hver dråbe blod i mig, — ler jeg! — Vælge —!»

Han stængte hende ind i et hjørne, tog om hendes knær, gemte hodet i hendes skørter, hixted:

«Vælg! vælg! ... Men må det ikke kunne være som før imellem os —!»

Hun rykked kjolen til sig, skøv ham bort med sin fod:

«Eier De ikke stolthed, gamle?»

Han reiste sig. Det var et øde gråt øie som lukked sig som i smerte for et slag; det var en sammenskrumpen liden mand som snakked — han vendte sig lidt, da han stod i døren:

«Men betal mig aldrig lånet tilbage!» —

Han gik. Hun sa med ét tonløst: «Nu vendte han vist tilbage til sit værk om algerne» ...

Maleren tog sit glas: «Skål! Iaften så drikker vi altså vort bryllup!»

Hun tog ikke glasset:

«Kære, det blir en begravelse, dette; — så du ikke lægdskall-øiet under det grå bryn? ... han som løfted mig ud av fjordbunden! han som —, han som —!» Hun tog sig over panden: «Du må gå! Jeg må ha det øiet fra mig.»

«Glem ham nu! Nu! — Hører du ikke mine ord: jeg elsker dig! Kimer de ikke ind til yr helg i sindet dit?»

«De gjorde så før —»

«De gør det endda! De lyser, kimer, klinger! Drik med mig! vi jager de gamle øine!»

Hun risted på hodet. Han satte sit glas bort og så rolig på hende:

«Det er gold askese at minnes løfter, når det sker for løftets egen skyld —»

«Her sker ingenting for løfters skyld.»

«— For du elsker mig?»

«Jeg ser bare et gammelt gråt øie, hører du, som er sluknet og nu igen sidder og ser fusk i alt.»

Han sank mørk ned i sofaen:

«Jeg vilde ringe ord frem, til der stod et brusende klokkeklemt om os —»

Hun stod med panden mod loggia-dørens kølige rute. Det var stilt i værelset. De sidste herskabsvogne rulled dernede på gaden. Nogen begyndte at slå sine vindus-skodder igen derover. — Det blev ved at være længe stilt i værelset....

«Hvilket?» sa han.

Hun så fremmed bort på ham som første gang han sad her på hendes værelse.

«Å, jeg syntes, du sa noget,» sa han.

«Nei,» sa hun.

Han tog sin hat. «Kærlighed gennem små gamle grønne ruter,» smilte han. Han gik.

Det blev så stille inde i hende og synsk, og hun syntes hun pludselig så, hvad kærlighed var. Hun pusted på ruten og skrev:

Man elsker bare én gang, selv om det er med den ældste faun i skogen. Man elsker nok siden mange gange. Ja man kan ha beruselsen! Men beruselsens vilde duft, den er der bare en eneste gang, den første hengivelsens stund, selv om det så er med den ældste faun i skogen....

Det gik ud, det hun skrev. Hun pusted andre steder og skrev det. Det vilde slet ikke stå.

... Det samme kunde det også være! Det var nok igen en gammel dum sætning, som folk kendte: Fordi de vidste det, gik der vel så mange ensomme rundt om os på jord, som hadde sat sig på det, de ikke vilde prøve for anden gang. ...

VI

En gråveirsdag lidt efter gik hun omkring i vignen på et osteri lige søndenfor Rom. Brune rige vårskyr løste sig op, nøsted sig sammen; snart sken sol, snart drypped det; tung lummerhed, varm våd os av jord og træ.

Der gik en med hende. Der var kommet en enkemand til byen; han hadde fire barn hjemme. Det var en doktor med sort sidt skæg og en blød bredbræmmet hat. Og landsmænd gik og undredes for hverandre, hvorfor han egentlig kom herned. Han var kending og skolekammerat av hendes far, og han hadde hilsen med; han kendte hende også fra hun var barn, så det altid var med ironisk festivitas han sa «frøken», fordi han i grunden ikke vidste hvad han skulde si, du eller De.

De vented på maden. De spaserte rundt mellem rosenhækkene. Det var just ikke første gang hun spaserte her den sidste tid; her hadde været mer end én munter dag. De hadde været mange i følge. — Og hun tænkte på den første gang hun gik her; det var dagen efter at han med de buskete bryn var reist videre til den interessante zoologiske station i Neapel. De hadde drukket meget. De snakked høit. De lo. Damer og herrer hadde gåt spaserture to og to her nedgennem hækken. Der kredsed tre herrer efter dem. Den yngste listed sig ind på hende bagfra, la begge sine hænder over hendes øie. Hun skulde gætte: «Det er —, det er — jeg ved ikke! men vil De ikke ta min arm?» De hadde svinget av i en sidegang. — «Deres ansigt er som det bare solskin!» sa han. — Og da de kom tilbage, randt en anden herre på hende her i hækken: «Nu har De det store brusende blik!» sa han. «Må jeg gemme min hånd op under Deres varme arm?» — Hun hadde svaret: «Gem så mig også! Gem mig rigtig godt!» Og så gik de lænd mod lænd nedover. — Der var kommet to til, som hun hadde gåt turen med. Og så hadde de gåt en ny omgang hver: — var ikke himlen lys og høi her syd! — hvad gjorde ikke de store mestre! ... Det hadde skreket inde i hende av fryd: «Jeg er en chrysanthemum! jeg er en chrysanthemum! — Se herrerne!» Og når hun hadde tænkt på dem, så hadde hun tænkt på dem som på det unge værgeløse græs, som ljåen feier ned en høisommerdag. — De hadde tilsidst kysset hende allesammen her i rosenhækken. Og hun hadde kysset dem igen: «Jeg brusende!» det skoggerlo inde i hende: «Det var en gammel lægdskall som drev mig til havs — det var det! Det var en kroket kærring som stod i olderen også — det var det!» ... Og på hjemveien hadde gaderne været lumre; duggen væded stenene; stemmerne bare hvisked. Der blev stående fire herrer på rad foran hendes port. Da hadde hun holdt en tale til dem:

«En gammel kall døbte mig med livsens krav. En gammel kærring stod fadder bag olderbusken. Godnat, alle mine unge fauner!»

De hadde ståt og måbet — de trodde bare hun var beruset; og ante ikke hvorfor de hadde fåt de mange kyss. ...

Dette gik hun i vignen og mintes ved enkemandens side. Der stod en mandshøi solsikke under den kalkede husvæg; den minned hende om en fornuftig solsikke bag præstegårdsmuren hjemme. Hun stansed. Han gik videre nedover haven og beundred landets frugtbarhed.

«Jeg skal lyske dig jeg!» sa hun til solsikken og stilled sig bort under den — den var høi som hun selv; hun napped ud kronbladene: «Prost — præst — enkemand — ungkar —» Det blev på enkemand: «Tosk!» Hun gav solsikken en ørefig, så den dasked ind imod ruten og blomsterstøvet føg.

— Maden færdig! ropte det. Enkemanden snudde. Solsikken retted sig. Hun fiked igen.

— Bordet stod dækket inde. Men vinduet stod oppe. Solsikken lå snauklippet næsten op i karmen og så mod syd. Han sad midt mod vinduet og så ud og gredde med fingrene i sit lange skægg. Hun sad om bordhjørnet og skotted på ham. Han hadde også det tunge øienlåk.

«De kom herned for at se Forum og Palatin?» sa hun.

«Å — ikke egentlig det —»

«For at studere national-økonomi på åstedet?»

«Å — ikke egentlig det heller —»

«For at smugle hjem et romersk sjal?»

«Å — ikke egentlig det — jeg har jo ingen —»

Hun lo: «For at se et oprør da!» Hun hadde fåt slik lyst til at lette på det tunge låk og fylde det grå øie med sol.

Han smilte og drak av sit glas; men hans blik blev lukket. Han så ud på det som lå bag og mellem rosenhækkens øverste lyse skud, — ud på det frugtbare land, udover den blågrønne fede artichok-skråning, som endte henne i Campagnens regntunge dis.

Hun la sig lidt udover bordet for at komme der hvor nu hans øie lå, for hun kunde ikke styre denne lysten på det grå øie. Der glimted noget langt inde under enkemandens øienlåk.

«Nu tænkte De på de fire små hjemme!» smilte hun.

«Det også, ja —» han svælged tungt. «Hvordan falder forresten frøknen på det?»

«Jeg så noget trist glimte —»

Han kasted lystig på hodet: «Tristhed! tristhed!» Men tog brillerne av sig, ånded på dem, pudsed. «... Det er nu bare naturtrangen i os som vanstyres, det, ... når den leter sådan forgæves ...»

Han vendte sig mer unna, for ligesom at se bedre ud på det frugtbare land, plystred sagte. — Hun reiste sig med ét:

«Jeg synes synd!» bruste det imod ham. «Jeg synes synd på Dem! på de fire!»

Han vendte sig. Hans øie åbned sig og blev ungt. Hun tog hans hånd. Det var en veirbidt frilufts-hånd — en tyk varm doktor-hånd.

Og solsikken stod tungnem op i karmen og nikked, nikked ligesom dybere nu den forstod noget.

Han foreslog, at de skulde ta en hest. De kørte til Piazza di Spagna.

«For blomster må vi ha på vor lykkes dag,» sa han.

Han købte en stor buket chrysanthemum, to store, tre store — såmange der kunde ligge på vognsædet foran dem. Og solen spilled i kronbladene.

Hun lo høit, da de lå der. Så begyndte hun at snakke; hun snakked åndeløst, uden stans:

«... Å! er ikke chrysanthemum herlig, når solen spiller i dem! de blusser! Og så er det ikke det alene med chrysanthemum, at den så gerne tar imod sol og gemmer sol! Den stråler lyset ud igen imod os, er selv en sol. ... Men det er bare én dag — bare én dag — den blusser slik; så falder den sammen efter den ene blussende dag — å, jeg kender til chrysanthemum'erne —! »

Han trykked hende skøieragtig indtil sig:

«Du er formelig veltalende —»

«... Kanske to dage — kanske to dage! Så bærer de den ud efter de to blussende dage... Jeg er så bange. ... For en chrysanthemum ender altid derude i søplekassen. Og da er det så forfærdelig græsselig trist ...»

«Hva? Gråter du, vennen min? — Jeg køber en buket til, siden du er så balstyrig gla i dem. Så holder de sig nok én av dem.»

«— Jeg synes bare så synd på hele heleste verden!» svarte hun.

UDE I DE STORE KULTURLANDE

Campagnen lå i sol.

Urørlig som selve pinjen, sad gæteren på sin hest langt derude i vest mod himlen; han sad i sin keglespidse hat og lugted sjøbris, med fole-flokken rundt om sig; den lange rørstang lå som en rebet seilrå over tvers foran ham på sadlen. De falmede halmstakke, som stundom var skavet av lige indtil benet, stod og røg av sine kupler, som der var folk indenfor og kogte. På haugene, rundt nybygge-forsøgene længst borte, hang febertrærnes underlig visne blade og vifted sønderslidte i den solhvide dunst.

Det var sidst i mars.

På «Trionfo del Baccho» blev det pludselig folksomt. De kom ind fra den klassiske brostensvei, som her lige ved indkørselen til osteriet gjorde en liden sving.

Det var et stort firkantet gårdsrum, og rundt gårdsrummets væg lå der en rad små hytter; de lå efter hverandre som småbåser skilt ved tynde gule rørstænger, som krydsed hverandre i firkantede ruder. Der hang roser og epheu ned i ruderne. Der lå siv på taget. Derinde stod et træbord og to langbænker. — Der lå en barbenet gut op i en halmdunge på gårdspladsen og øved sig på mundspil. Der sad en gammel kone i døren der ovenpå bag loggia'en og så ud; på gelænderet foran hende stod en opsats, hvor hendes grønne papegøie fra Uruguay solte sig på sin pind og læsped «Frederigo». — Der stod to store pinjer i porten, der hvor den klassiske brostensvei begyndte at løbe i ret linje indover mod Rom. Og over pladsen tusled vinden i febertræets slappe blade. —

De spaserende kom i klumper på to og to; de hadde slåt sig sammen idag og beset kendte grav-ruiner fra Roms storheds-tid. Og de satte sig strængt efter klumper ind i hver sin bås.

De var nu sårbente og hede under fodsålen. Og på den klassiske vei hadde de ikke været rigtig enige om, hvad geni var. Striden var begyndt med Rafael. Det var gamle tante Ring, som hadde grosserer Meyer under armen — hun var blit alene nu i verden, fordi hendes tykke moppe døde i høst av forstoppelse, — og så reiste hun til syden; hun hadde sagt: «Rafael maler stof så godt, at man formelig venter, hans skikkelser skal falde ned av væggen — illusorisk så det formelig er nifst.» — Da hadde fede runde fru Smitt svaret — det var rige grosserer Smittes sine fra Kalfaren, som nu hadde bodd ude i to år for de svage lungers skyld: «Og på samme tid så åndig, so te si himmelsk!» For fru Smitt gik med præsten under armen. Han var ugift og grånet. Han hadde med sorg gennemgåt ministerial-bogen hjemme i sit kald: den opviste jævn væxt av de uægte fødsler i sognet. Han blev stille, han blev trist; han var jo også ugift selv. For det var netop her han hadde lagt sit meste arbeid, i hjemmene, på stolen, mod øget renhed. Så sa hans læge: «Reis til syden, De far! lugt lidt på antiken ! — så får De nok fred for Deres uægte fødsler!» Derfor kom nu præsten ud til syden. — Men gamle tante Ring hadde fåt bidt fru Smitt ordentlig av: «Det er som bekendt netop denne forbindelse som er det geniale hos Rafael.» — Grosserer Meyer fortsatte: «— Det at det sådan haler i begge ender, så billedet blir akkurat hængendes igen midt på væggen.» — «Rafael er en elendig smører!» hadde det svaret rapt og klart; det var den unge lysskæggede stipendiat, med kridhvide tænder, med blå øine, som kasted underlig blege blink; han skulde vide så overvættes meget, sa folk; han hadde fladt bryst. — Men tante Ring hadde fåt bidt ham ordentlig av alligevel; «Om smag og behag kan man ikke discuttere!» — Og så var da spørsmålet geni kommet frem, hvad det var. Det gik samme vei. Også der hadde de fåt bidt hverandre rigtig ordentlig av: om smag og behag kan man ikke discuttere ...

Men striden var inderst inde og allerførst begyndt med valg av osteri. For der var bare én av alle disse, som hadde fåt sat igennem sit osteri; og hver anden her vidste om et andet. Og stipendiaten tabte, han, endda den anden bare hadde været én måned længere i Rom end han.

Og så var de også sårbente og hede under fodsålen.

De satte sig strængt to og to i hver sin bås. Det var bare én, som blev stående bredbringet på gårdspladsen. Det var fædrelandets høieste tillidsmand, Norges delegerede til den store internationale kongres. Han kom lige fra Peterskirkens kuppel hid til gravruinerne. Nu hadde han siddet i grå vadmels-klær og fedtlærs-støvler hele fire eftermiddage til ende på Roms fineste hotel, og hans blå høifjælds-øine hadde stirret ufravendt bag tykke hornbriller på den dør, hvorigennem han vented visit av stormagternes delegerede; men der kom ingen — det var igen de rænkefulde svenskers skyld! — Så tog han sig fri denne eftermiddag med sin sekretær. Han blev stående alene midt på gårdspladsen og stirre hult på vandposten, som den var en av stormagternes forsømmelige delegerede.

De andre satte sig. Der sad hans datter, præceteristen Borgny, som hadde fulgt sin far, da han ifjor repræsenterede fædrelandet i Paris, og som derfor holdt på fransk sprog og fransk vin, som kunde stå optrukken én hel måned uden at bli bedærvet. Hun var kortklippet, og hendes stemme var god; hun var kæk og rasende frisk, sa veninderne til hende. — Og den unge glatrakede literat gik ind i hendes hytte. Det var et prægtigt hjærte-menneske, hvorav der er så få nu for tiden blandt de unge, og var derfor ansat som sekretær hos Norges udsending.

Det var han, som hadde fåt sat igennem sit osteri denne gang.

Der sad i båsen ved siden av gamle tante Ring og grosserer Meyer. Hun titted mellem rørsprinklerne ind til literaten, som var ved at sætte sig; hun snakked halvhøit med sig selv:

« ... Der er hun lige ved ham! ... der hvisker han! ... der — å!» Og så kom et kort hvin: «Uf ja, hr. grosserer, når de astmatiske anfaldene kommer, — jeg forsikrer Dem på, da må jeg formelig skrige. — Synes De ikke også, den unge literaten er et deiligt menneske?»

«Jo, astmaen er en rigtig underlig sygdom, frøken —»

Der sad i båsen længer ud en svensk groshandlare og den gamle skolemand. Han var lærer i de gamle sprog og så ikke op til nogen nulevende i tiden; kom en elev alligevel stikkende frem med en storhed, syded det av selvopholdelses-trang; han spytted tørt og rev ned i ung ustyrlig fryd — det var for ham en kamp mod frasers voldsherredømme, mod humbugen i verden; og de unge ledte altid nye storheder frem for at ærte ham. Men for hver nedrakning blev ringen lidt trangere om læreren; og så endte det med, at han tilsidst ikke kunde skønne, der i grunden var luft og rum overhodet for noget ideal i tiden nu. Men det var ikke så slemt endda, for det var moderne, det vil sige, moderne i bedste og yngste forstand. — Men han kendte sig som en skibskaptein, som hadde faret længe og underholdt førsteplads-passagerer: han begyndte at få lidt mange faste historier nu, også udenfor skolen. Og det var værre. Da var han reist for at komme ud av ringen.

Den anden i båsen var en gemytlig og ligetil svenske, som alt indenfor Roms mure var begyndt at snakke om «hæmroider». Og nu skulde de strax drikke «brorskål». — De to sa ingenting; — nu hadde jo heller i grunden svensken ikke mer at snakke om.

I båsen længer ud stod præsten. Han bukked galant for fede fru Smitt og satte hende fra sig på træbænken.

«Tak, herr pastor! — Ja sådan arm i arm kan vi gå her i Italljen —».

Sidst igennem porten kom et dansk par; men de var nygifte, så de vilde gåt for sig selv alligevel. Han var maskinklippet og hadde to lange godhjærtede nakkesener; fødderne stod rask udtilbens, som der var brølet holdt! midt i en springmarsch. Der stak en sort bonjour under den lyse vårfrak. Hun var blid og lys, hendes hår var gult og rigt som modent korn. De satte sig i den ytterste hytte, helt bagom pinje-stammen, for de vilde ikke la sig snyde for noget, når de nu først var gifte. —

«Garçon, fermez la porte!» skrek det ud av en bås; det var datteren til Norges repræsentant.

Det svarte høit og koldt borte fra den inderste hytte:

«Som bekendt bruger man ikke døre i rørhytter på italiensk!» Det var igen stipendiaten, som hadde vidst om et andet bedre osteri.

Det blev stille i båserne. Det var bare hos præsten det småsnakked, for han holdt endda på at lægge sin frakke dobbelt på træbænken under fede fru Smitt: «... Vil De ikke ha en stump av Deres egen frakke!» — De satte sig tæt indtil hverandre på samme frak: «... Har De set de etruskiske vaser, hr. pastor, tegningerne? ... De er jo rædsomt obscøne iblandt — simpelthen rædsomt! Der ser man den kristne religions gerning? ... Har De set hermafroditen? Det er jo forunderligt at man kan finde på slikt ... høist karakteristisk for tiden ... Har De ikke set den ... rædsomt! ...»

Der strakte sig igen en valkyrje-arm ud mod værten, som stod i skjorteærmer, bød:

«Garçon, fermez la porte!» Thi hun kunde fransk, enten pokker så der var dør på italienske rørhytter eller ikke. Og hendes far stod med lys og løftet pande, som der defilerte tropper i gala forbi ham. Han steg ind, forat de kunde være tre sammen og støtte hverandre.

Det var bare hos præsten, det tisked som før:

«... Ok, livet her ude i de store kulturlande! Eg er so fjærnt i tankegang og i sprog fra dem himme i Norge no — tænke seg te komme him fra Europa no ...!»

Men ellers sad de og lytted, holdt øie med hverandre gennem rørsprinkler og epheu som edderkoppe bag sit spind. Stipendiatens øie skalv: ... dette osteriet var pinedø ikke avgjort endda ! Hadde han ikke konsekvent sat sin vilje igennem og vundet hver eneste gang siden den skolefest, da han fik to hundrede dele dårligere end sin klasse-kammerat! — Der sad en lærerinde inde i hytten hos ham, hvis specialitet egentlig var de engelske almuskolers undervisnings-metode i småklassen; men så blev hendes hørsel svag, og hun kritiserte nu moderne literatur i et hovedstads-blad. Hun sad lys, med blå øine , og de tynde tørre læber kom ligesom aldrig i rigtig hvile.

Så sa literaten seierstryg:

«Er det ikke en fortrinlig vin, da!»

Og udsendingens datter svarte:

«Jo, i høi grad!»

«Et udmærket osteri!»

Det svarte høit og flydende fra den inderste hytte:

«Det er altså det kedeligste osteri i hele Roms omegn!» Så hvisked det høit til lærerinden: «Nei, da ved vi et andet — ikke sandt frøken?»

Hun hørte dårlig, så hun sad med munden halvåben, da han snakked, for at ha gennemtræk i øregangen; hun lo til svar over hele ansigtet — det var det sikreste, for hun var aldrig tryg at hun hadde hørt rigtig. Han la merke til det træk; men det gjorde ingenting, når hun bare satte sig her i hytten og holdt med ham! ...

Luften blev ved at dirre over gårdspladsen. Det var stilt i alle rør-hytterne.

Men så letted én forsigtig på stilheden; det var præsten, som gerne vilde fly for tegningerne på de etruskiske vaser:

«Kan De i grunden tænke Dem en sublimere statue end Belvedere's Apollo?»

«Jo-e. Jo-e. Jeg synes at jeg blir rent grebet af den. Jo-e.»

Det svarte fra stipendiaten i den inderste hytte:

«Det er altså den mest affekterte statue jeg kender.»

Præsten satte sig bedre op på frakken. Men grosserer Meyer lo:

«Ja, det er so du kunde få løst te kitle den manen i arm-kriken.»

Det peb inde i den inderste hytte:

«Jeg kan altså ikke drikke vinen på dette osteri! — Kan De, frøken? — ikke sandt? De skal se vi vinder.»

Literaten sa uanfægtet i sin hytte :

«Men De beundrer jo den døende galler, frøken?»

«Ja, i lange baner,» svarte udsendingens datter.

Tante Ring hørte det; — denne literaten hadde ikke henvendt såpas som et ord til hende på den hele tur! Hun sa høit ligesom ind til den inderste bås, hvor lærerinden sad:

«Det er en anden kunst end denne moderne, hvor kunstnere og sånne literater behager sig i at skrive sygejurnaler fra hospitalet istedetfor kunst.» — Hun skulde sidde her og nøie sig med denne grosserer Meyer! — hun var da ikke ældre end at hun endda hadde to uplomberte tænder, og hun halted da bare på den ene fod! ... «Ikke sandt, frøken? — De anmelder jo.»

Stipendiaten svarte inde fra den inderste hytte:

«Ja, hvorfor gav De mig ikke strax ret derude med mit osteri, frøken Ring!»

Det lytted rundt i båserne — den samme uhyggelige stilhed.

Men literaten blev rolig ved:

«... Dette døds-udtryk —!»

Så skrek det gneldrende fra den inderste hytte:

«Det er altså den ting ved den døende galler, at han trænger altså bare lidt grøn olje på maven for at komme sig.»

Stilheden trykked, og Norges udsending skued. Literaten slog om:

«Der står 8 soldi på porten; jeg tror nok jeg skal få halvliteren for 6, jeg —»

Det snakked høit i den inderste bås:

«Og sådan bedrager som værten på dette osteri er! Ser han ikke ud, som han netop vilde ta 10 soldi halvliteren og si, det var ifjor den kosted det som står på porten! — De skal se vi vinder, frøken!»

«— For jeg kender værten personlig —» blev det urokkelig ved i den anden bås.

Da kokte det op i stipendiaten:

«... I dette land, hvor vanstellet er slåt om i moralsk forvildelse ... denne vældige anarkist-fabrik som heder Italien ... dette land, hvor ikke sanddruhed gælder noget, ikke ærlighed, ikke engang samhold mellem kæltringerne ... her hvor hver eneste mand bedrager ... Ikke sandt, frøken?»

Hun stammed og lo igen over hele ansigtet som mod en vits:

«Jo fordi — Og så er det det —»

Men literaten kaldte høit på værten:

«Vinen koster jo det som står over porten?» — Værten nikked. — Han vendte sig overlegent til Norges udsending: «I det hele, det gælder at lære folket at kende, så finder man mange redelige blandt Italienerne også — her som andensteds; naturligvis!»

Stipendiaten kasted sig fremmenfor den anden; det hvisked høit omkap i begge båser.

Han sa:

«Jeg må jo si, jeg personlig har i grunden bare truffet ærlige Italienere —»

Den anden sa:

«Jeg har ialfald truffet mange ærlige Italienere —»

«— Italienerne er ærlige folk de som andre; naturligvis! Ikke sandt, frøken?»

«Jo, fordi — Og så er det det —»

«— Så ærlighed er da ikke noget særegent for dette osteri — er De ikke enig med mig, frøken —?»

Derude i næstytterste bås snakked skolemanden til sin svenske bror:

«Jeg synes imidlertid, at vinen er god.»

Det hånlo fra inderste bås:

«De! De!» Men så vilde han ligesom hviske igen: «Forresten, frøken, har De hørt gamle skolemænd hernede, når de snakker om kunst? De snakker med en hul stemme som de gumled varm grød, eller ligesom den nyomvendte, når han taler om guds-riget —»

Skolemanden reiste sig. Han sa ingenting; han bare gik. Han gik med svensken under armen; de to hadde heller ikke været uenige om hvad geni var.

Literaten letted på sig:

«Man taler om lærere og kunstsnak. Hvad siger man så om lærerinder og kunstsnak?» Han så glubsk opover mod den inderste bås: «Disse latterlig tunge prammene som sidder fast midt op i evjen, og aldrig kommer flot! — Hadde man nemlig hat den paddehatte-flor på kunstforstandige i den antike tid, var nok hverken Belvedere's Apollo eller den døende galler blit til —»

De var alle tre i hans hytte ude på gårdspladsen; der stod også Norges udsending. Hans blå høifjælds-øine stirred stumt og truende. Den lyslette stipendiat spratt op, fyldte døråbningen i sin bås; men han kunde en lang stund ikke få et ord frem for sinne: «Kongres-sekretær! . . Pas Deres egen digterpram, De, som nu har sat sig fast i stortingsbudgettet!»

Literaten blev ved — snakked ligesom kun med Norges udsending og pegte smilende mod døren i den inderste bås:

«Og slikt sender man ud med offentligt stipendium! — Selvfølgelig! hans stemme er jo klar som den trillende ært: det er av dem som har en glimrende karriere for sig ... upersonlig nok til at bli noget i antike fresker som i romerret ... ved hjælp av professorers elsk og sine hvide redelige tænder —»

De tre gik.

Da skreg det fra den inderste bås, og en mager hånd klorte i luften:

«De er en fordømt pøbel ... og ... og en upraktisk mand i det hele altså, som ikke skønner sig hverken på vin eller osteri eller noget slag ... og ... og ... og en ganske almindelig tarvelig fyr, altså ...» Han trak sig tilbage; han gik op og ned derinde med de hvide læber.

Grosserer Meyer reiste sig. Han bød tante Ring sin arm:

«Der ligger imidlertid møkke ærligt stof i den unge manden derinde og boltrer seg. Bare nu stipendierne løkkelig udløste det en dag!»

De gik.

Men i præstens bås sad runde fru Smitt på frakken og vented; hun vented og vented. Men det danske par bag pinje-stammen vilde være sidst.

De gik.

«... De etruskiske vasemalerier ... rædsomt! ... dette rafinement i passionen... Jeg har nogen fotografier jeg skal få lov —»

Og så letted det danske par og stevned indover bag dem.

Den italienske vært stod igen i skjorteærmer og så forundret efter parrene med de lange mellemrum; der ude mellem de to pinjer, indover den klassiske brostens-vei, vandred skaren, to og to, mod den evige stad. De hadde slåt sig sammen i dag og beset de merkelige grav-ruiner fra Roms storheds-tid.

Derude tog runde fru Smitt præstens arm:

«So gjer vi i Italljen ... ok, livet ude i de store kulturlande, hr. pastor ...!»

Han som gik op og ned i den inderste bås, satte sig. De to sad stille igen og stirred frem for sig Han svælged et par gange for ligesom at få giften ned, som hadde gæret mellem hans tænder, skummet ustyrlig over hans tungespids:

«Der ser De jeg vandt tilsidst — ja er De ikke enig med mig i det, frøken?»

«Jo, fordi — Og så er det det — Ja da —!» Hun var mer jagende og hæs i stemmen end ellers, og snapped efter veir, som hun hadde mistet pusten op for en bakke.

De stirred igen modiøse fremfor sig:

«... Det at jeg vandt ...» han ligesom bare tænkte det henfor sig. «Ja synes De ikke det, at vi fik ret med osteriet?»

Hun svarte ikke nu.

Der snudde værten sig på gårdspladsen; — de hadde jo slet ikke forlangt vin! sa han, han ropte på en liter hvidvin og to glas.

Hun vendte sig til værten.:

«Nei — nei — nei! En kvartliter rødvin til mig!»

«Det er altså den sletteste vin De kan få her, frøken — er De ikke enig med mig i det?»

Hun gentog til værten:

«En kvartliter rødvin til mig!»

Han studsed:

«De er vist blit flink i italiensk, frøken. — Jeg hørte forresten «Kresjanja» av udtalen.»

Hun smilte:

«Udtalen er vel så hip som hap hos os begge, kan jeg tænke.»

Han søgte igen at svælge det som skummed over tungespidsen.

... Udenfor deres hytte var der søndag og sol, og hvide snefjæld i nord og øst inde i Abruzzerne. En spurv sad på brøndkanten og dypped lidt med vingen. Mellem halmlevningerne lå gutten endda og hadde nu næsten fåt tarantella'en til på sit mundspil; en anden stod ved siden og slog takt med en nøkle mod den tomme kobber-conca.[1] Der lød et geværskud langt ude bag pinje-raden i vest: en Jæger vel, som skød lærker...

De sad og stirred hen for sig. Hun så ind mod gårdspladsen. Der oppe skued den grønne pappegøie fra Uruguay udover landskabet fra sin opsats, slog så ud med vingerne, vilde ind i den hvide frie sommerdis. Den faldt ned igen nøiagtig på samme sted på pinden, læsped arg: «Frederigo!» Den hadde en tynd kætting av messing om den ene foden. Men næsten hvert minut glemte den det og slog ud med vingerne... Pappegøier hadde vist altid en tynd kætting om foden her syd — hun hadde set flere. Det var da som forgjort! bestandig faldt den ned igen, hvæste argere og argere: Frederigo! — «Freder-i-i-go!» Det var navnet den havde lært. Den skrek i hæs ilske.

Den gamle kone i loggia-døren storlo.

Men som hun sad og stirred op på den grønne pappegøie, kom der noget susende forbi hende og gjorde øinene så store — ind til hendes eget livs historie. Og hun hørte ensteds ligesom sin egen hæse jagende stemme, som altid snapped efter veir:

... Først og længst tilbage i tiden var der en ung herre i den pension hvor hun bodde — det var en moderne mand, som læste moderne literatur. Han hed Kåre. Hun slog ud med vingen mod den hvide frie sommerdis. Herren gifted sig med en anden. ... Så blev hun lærerinde. Hun slog igen ud med vingen: reform i skolevæsenet — fællesskole! Hun faldt ned på samme sted: «Kåre!» hvisked det i hende.... Så begyndte hun at skrive digte. Hun slog ud med vingen. En dag sad hun der bare og regned ud, hvor stort bindet blev og hvormeget hun vilde få i honorar. Samme sugende hvisk for brystet: «Kåre!» sa det.... Så tog hun literaturanmeldelsen i avisen. Hun slog atter ud med vingen: renhed! cølibat! Hun gemte kravet, for det var jo uden mening; hun for des mere strængt frem mod dem som skrev om kærlighed — hun dømte ubestikkelig al deres digtning slibrighed: «Kå-å-re!» — et hæst ilskeskrik indover kunst og digtning, altid samme skrik, som blev argere og argere som år de gik: «Freder-i-i-go!» — «Kåre!» det var det navn hun hadde lært. Hun mente: «kærlighed!» — Det var jo i grunden dette literaten hadde sagt idag: denne tunge pram som sad så latterlig fast i evjen. ...

... Den gamle kloge verden sad som konen deroppe og lo. —

— Stipendiaten sad og så til den anden kant; han så gennem rørsprinklerne udover mod pinje-raden i vest. På en haug her nærmere stod en stor oxe i profil. Han stod urørlig, glinsende sort, med holdning; hornene reiste sig mod sky; pinje-raden nådde netop opunder bugen, den storfryndsede hals, hvor madklumper steg og sank, tegned sig mod himlen.

Stipendiaten sad og stirred på den. Der kom noget susende forbi ham og gjorde også hans øine store, vendte dem indover imod et minne — det som hændte hjemme på embedsgården, før hans far tog avsked for sit svage brysts skyld. Det var en tvillingbror han hadde hat; han blev stanget ihjæl av en oxe. Det gik så for sig: der var en ung oxe på gården, et prægtigt avlsdyr. Broren lekte med den fra den var liden kalv, borte på volden; han vilde altid prøves med den i stanging. Han tog den da om begge de varme blanke hornene og satte sin pande i oxens lugg. Oxen morred sig også, og brugte aldrig al sin kraft. Det blev mer og mer med den lek for hver dag, men oxen vandt hver eneste gang. — En dag sa de til broren han skulde passe sig — det kunde brått slå om med oxen. «Jeg har nok tænkt på det jeg også,» svarte broren; «men jeg kan ikke la være at vinde en gang.» — Den dag blev oxen pludselig rasende borte på volden; den stak hornene indunder ham, kasted ham i veiret, slap ham, tog ham igen, spidded ham. Broren lå blød som en sundtrampet makk, da folk kom til og fik udyret væk og samled ham op.... Dette var minnet som kom susende: hans tvillingbror kunde ikke stanse, mens det var lek — han vilde virkelig vinde. ... Blød som en sundtrampet makk! ...

De tænkte på hver sin ting de to. — Tarantella'en lykkedes bedre for hver gang borte på halmdungen; hidsigere og hidsigere hvirvled den sig om dem. Febertræets slappe blade tusled i den hvide frie sommerdis.

Han vendte sig stilt, så på hende: ... det var i grunden hans historie, det som hændte tvillingbroren den gang ... dette brystets sug efter altid at vinde og ha ret... Blød som en sundtrampet makk! ...

Hendes hånd lå bortover træbordet og lekte med en knap i ene hansken: ... og det var i grunden hendes historie, det som foregik deroppe foran loggia-døren — helt til nu i vinter, hun tog de penge hun hadde lagt op for sine gamle dage, og reiste ud til syden...

Han la hånden frem på bordet, tog i hansken.

«Jeg er glad i Dem,» sa han.

Hun la hodet på skakke og åbned munden for at få træk i øregangen.

«Hvad?» sa hun og lo. For hun var aldrig tryg om hun hørte ret.

«Jeg er glad i Dem,» sa han.

Hun la hånden længer frem, så de kunde mødes. Det var stille over bordet.

«Får jeg smage din røde vin?» sa han. «For den er bedst. For dette er i grunden et godt osteri.»

«Hører du hvad pappegøien siger deroppe!» sa hun. «Frederi-i-i-go! Og så findes der jo slet ingen Frederigo at være så arg for. Bare hvid sommerdis! Bare kærlighed!»

1)conca — krukke at bære vand i.

RENÆSSANCE

I

Elven kommer glidende ovenfra dalen, glat og blå over hvid sand. Den har jaget de lydløse mil nedover, lige der oppe fra hvor høifjælds-bække og hver ung-å inde på heiene la bort sit barnslige skvatr og de ugreie kast, blev enige om at samle sig og gå mod havet.

Hernede stanser den for første gang og tar sig en pust. For nu begynder fjorden. Åen stagger sit løb med en stor sving, før den stikker ud i selve fjorden; attebæren er dyb og på bunden fuld av rådden stok og svær sten. Gennem hundreder av år har den gåt den svingen og kastet op hvid sand, til det reiste sig en lav sandgrunde nederst, lige der attebæren[1] begyndte opover igen; og den blev ved altid at gå svingen til samme kant, for på høire side lå en umedgørlig grå ur. Og sandgrunden øged til en tynd tange. Men hvad elven la op dernede, tog attebæren igen opunder sandmoen heroppe til venstre, hvor nu den bratte grus-rein står igen med nøgne fururødder sprikende i hoieste luften.

Sandgrunden øged. Nu ligger der en stor lav flate indover i ly av den umedgørlige ur; den er ikke langt fra en fjæring på hver kant. Men altid bøier der av et ljåstyndt spidst nes ytterst derude og fortæller at fladen øger og voxer; for attebæren trænges længer og længer tilvenstre.

Det er Gjuvelands-fît, med sine magre slåtter, med sine sand-rygge, med småolderen langs dikete bækkeløb, hvor frosken plasker mellem sleipe bukkeblad-stængler, med sine svære tyri-rødder, med de halvrådne tømmerstokke — de ligger igen langt inde på voldene, for når vårflommen først i juni er der, står fîten under vand og har våde småøer og grønne trær som svømmer, og da går tømmerstokken, hvorhelst den vil.

Det var ligesom så mangt som var skedd derude på den flaten, endda den kanske ikke var så mange hundrede år gammel; sagn og forskelligt — her over fîten var det stanset. Der var i sin tid flydt op et menneske på den sandspidsen ytterst ude hvor attebæren svinged — hun skulde være kommet bort en forsommernat flommen var på det sværeste. De hadde været to i prammen, en gut og en jente, og så var de vel kommet ned i attebæren, måvite. Men den jenten skulde ha været med barn, sa folk, og vilde gutten skulde gifte sig. Det var også dem, som skulde ha hørt skrik ude fra åen den nat, og det hadde lydd mer illt end som rop på hjælp fra én, som bare blev; det var også stanset så brått. Gutten flød aldrig op igen, så han hadde nok været tung i vandet, den karen; — folk sa så mangt. — Og der skulde være spøgeri på fîten; de hadde set alven strække sig i en bække-os. Og der fortælles en stump om én som sprakk, for solen nådde den.

Men endnu til den sidste tid hadde den hat slik egenskab til at trække til sig underlige hændelser. Her på samme ytterste tangen lå en tusenkunstner død en morgen, og det var ikke for mer end 30—40 år siden, så folk mindtes det. Han var fra Gjuveland, fra et lidet plass netop dernede hvor fîten begyndte. Det var en lystig kar, som heller ikke hadde været sikker for at drikke de senere år. Han hadde hat slik lun med konstrige lås. Det var iser en gild lås han hadde grundet på i flere år; han vilde forære den til kirkelås; den hadde været næsten færdig hver prækesøndag et helt år; så slog han til en lørdagskvæld: nu var den pinedø færdig! Han satte den på. Han låste. Om morgenen da almue og præst mødte til kirke, stod han der alt og vented; han vilde selv levere arbeidet fra sig til præsten. — Han fik ikke låsen op; der var et kneb, som han hadde glemt på sin egen lås. Folk lo lidt, ja: — den som kunde sætte slik lås for pengeskrinet sit, du! sa de. Han flirte selv og tog sig over hodet; — det var nu lykke, her var så godt veir, trøsted præsten. Han måtte præke ude den dag. Men manden blev stående foran kirkedøren hele tiden og kende på låsen. Da præken var slut, strøg han ind i uren. De hørte han lo høit. Dagen efter flød han op ude på sandgrunden. Han var nok faldt udfor uren, enten han nu ikke hadde set sig for, da det blev mørkt, eller hvorledes det var.... For det måtte vist ha tat ham vondt, at han hadde vaset sig rent fast med den låsen. Og der var dem som påstod, de dagen efter hadde set ferske far i sanden efter en mand; længer inde på flaten hadde en hælring skåret barken av en olderrot, så han hadde nok været på vei til kirkedøren; men så var der et nyt far et andet sted: da snudde hælringen og var på udgående. Han hadde vel gåt att og frem slik og vaset der også, sa de besindige; — åja bare det han kunde ha lun med slikt unyttigt barneværk som konstrige lås synte, hvad slags to der var i karen.

... Men det hadde altid været en lystig mand, som støtt lo og var kåt, netop når det røinte mest; — flirte han ikke, da låsen gik i stå? Det var dem som mente, det var ikke så sagt, han var støtt så lystig, for det om han flirte....

— Åen den stikker ud i fjorden. Fjorden går videre mod havet, at blandes med al verdens vand, at eies av alle vinde. Der er få som tænker sig at åen når så langt som den virkelig når. Men Gjuvelands-flaten ligger igen med attebæren i ly av den umedgørlige ur. Den følger ikke. Den må ligge her og samle sagn og de underlige hændelser. Den blir altid, altid hjemme.

Opfor denne fîten, søndenfor uren, ligger Gjuvelands-gårdene. Det er mange gårde. De ligger i sesser opover fra flaten, med en bratt ups imellem, en eller to gårde på hver sess. Og den øverste ligger lige op i himmelsynet.

Han var billedhugger og hed Germund Gjuveland. Han var netop søn af den låssmeden som kom væk.

Da han blev voxen, hadde han fundet frem farens lås-modeller. Det varte ikke længe, så sad han også og grunded over lås. De besindige vared ham og sa, den hadde ingen velsignelse med sig, en slik hug med konstrige lås; han lo av dem: det kunde vel være det samme for dem, hvad han hadde hug til eller ikke, når bare låsen var brugbar og god. — Ja, det var netop det, at den var brugbar, gliste de. — Han svarte dem ikke; han vidste vel hvordan en lås skulde være: den skulde være grei, men måtte ikke late sig op på første ordet....

Han var træskærer også. Han var rede til alt, som der skulde hændighed eller gløgg omtanke til.

Han hadde et stort hode og var mørk. Han hadde en lav bratt pande med hårbunden forlænget i en krøllet lugg, som rak midt nedpå panden. Panden var knudet og kødfuld. Han snakked lidet og i dyb bas; det kosted ham ligesom at snakke, han måtte først rynke brynene over panden, og den var ikke let at rynke, for det vilde bli puder i steden, og på skrå op over begge bryn lå det som et lidet bukkegewirr gemt i musklen. Men når han først kom i prat, da blev han ligesom varm, og da stod panden i en eneste rukle den hele tid; da kom den ene reglen morsommere end den anden og mest jaged hverandre i hjæl; da var det ikke vandt om en latter. Han hadde i det hele det ytre, som ofte tusenkunstnere og flinke smede i bygder har, den lyse tryghed i sindet og det sortsmudskete godlunet.

Og han var som en slags bygdedigter. Han laged morsomme stubber om de besindige, og nidstev var han så før med, når han vilde, at det vel snøtt gaves hans make i hele Norges land, sa ungdommen. Og de besindige skumled: det hadde nu altid stukket en styg skælm i den karen; — de likte slet ikke, at skriverfolket på Gjuveland gjorde så meget av ham. —

Men når han så efterpå et slikt latterskred blev alene, glatted panden sig og blev klar så underlig langsomt: «Ja d'æ sikkert dæ,» pleied han si træt hen i veiret.

For det var ikke de lystige viser eller reglerne eller nidstevene han selv satte høiest; han likte bedst en vise som han hadde laget i det gamle mæle med omkvæd. Og det var en sørgelig vise. Det var om alven, som lå i bække-osen på Gjuvelands-fît en nat og likte så godt at kende småbølgerne ind i sit øre, som de trilled unna attebærens strømsætning og op i storr-græsset, krislende, tiskende, så det blev for sent at ha sig unna og han sprak i morgensolen. Og omkvædet det var:

«Dæ blænkje so blitt

på Gjuvelands-fît

onde Gjuvelands-li...

Det stansed så underlig op og stilned så godt inde i ham, når han sad og sa den visen frem for sig selv. Han hadde laget den en høst efter en slik latterskred og hadde den færdig til sommeren, når storfolket kom til skrivergården; der kom så mange belæste og instruerte folk der om somrene.

Han sa den frem på lovebroen en søndag; bygdefolk sad der også og lydde på. Det var mange slags råd han fik. Der var en vidspurt kunstkender blandt dem den sommer; han kom på landet for første gang i sit liv og var derfor skarpest i sit krav til naturtroskab — den slags folk så klarest, for de så nu på avstand: — han vilde vide mer og bestemtere om disse utysker: hvorfor — hvorfor pokker sprak de ved solen!.. og desuden — hvor holdt de til? for ingen hadde set dem!... I de store kulturlande, som Amerika, trodde de forresten ikke længer på dem. — Og en ældre frue, som læste gratis historie med ham og viste ham, at historien så forunderlig klart bestandig pegte i en og samme rette linje: mod udryddelsen av de dyriske instinkter, — hun vilde simpelthen ha andre væsner beskrevne; — vi var da gudskelov kommet over troldstadiet! Hun vidste, hun hadde mængden og de besindige bag sig i det stykke, — hvor lovende end visen i og for sig kunde være. Hun var det literære skøn i lang omkreds i og udenfor dalen.

Kort og godt, Germund Gjuveland fik vide, man var færdig med det der nu. Og de besindige stod og blunked tilfreds til hverandre: «Ka sa me!» sa de; — det var ingenting andet at vente, når én ingen tiltag eller stadighed hadde med noget slag. — Da var det den lange magre sorenskriveren reiste sig, bød ham understøttelse til ophold ved tegneskolen inde i byen:

«Du skal arbeide med det din hu stærkest står imod, og gi fan i alle de andre!» sa han.

Germund Gjuveland var da 40 år gammel.

Så var han kommet hjem våren to år efter, og gik i gang med en statuette. Først bygged han et stolpeværk ude på fîten. Det nådde op i furu-topperne; det ligned et vagttårn som krigerne bruger på stepperne. Øverst oppe var der indredet et atelier. Han vilde arbeide herude mellem de mørke furutopper. For han blev nu ved at synes, den sørgelige vise om alven var den bedste — den vei hadde han mest hug til at gå.—

Hver dag arbeided han her i vox. Det var sorenskriverens frue han for øieblikket modellerte. — Det var en fin dame av gammel by-slægt, som engang i sin pureste ungdom hadde hat en deilig stemme, men så hadde hun mistet den ved en hals-sygdom og tog sin ældre fætter, enkemanden med de mange børn, for børnenes skyld — for at ha et kald i livet.

Hun kom ud til Germund på fîten og sad for ham. Og hendes veninde, den literaturkyndige frue, fulgte hende titt ud. Men hun gik videre bort på evjen og baded. De kunde se did fra tårnet. «Men De Germund er så dydig De,» lo hun. Det var ikke så lidet i grunden han fik lov til, fordi han var så dydig. Og det hadde kildret ham av og til. Men denne badingen nu, når hun sad her oppe hos ham som model, — den likte han siet ikke. — Stundom fulgte steddøtrene også med ud på fîten.

Hun sad lidt foroverbøiet på en lav stol eller krak, så hendes ben rak et stykke hen på gulvet, lå over hverandre ved vristen; også hænderne i fanget lå over hverandre — den ene hånd tog løst om den andens håndled med sine hvide lange fingre. Hun hadde selv valgt den stilling. — Hun ligned et barn lige bag øret og i nakken, en lyttende forunderlig blød rundhed.

Han hadde én gang villet lægge sin hånd der på hendes nakke og bare si den ene ting, at hun var det skæreste han vidste, en klunger-rose — så frisk stod det av hende, når hun steg her ind på atelieret fra stigen. Men han hadde ikke hat mod. Det var så meget det kom av; — hun var jo også sorenskriverens frue, og i vinduet på Gjuveland stod han selv og vented; — så kunde også hun med det rene historiske syn komme tilbage fra bad. Men det var vist ikke egentlig dette det kom av. Han fulgte hende den aften også hjem over fîten som han pleied; det var begyndt at skumre. Han hjalp hende over tømmerstokke som græsset grodde tæt om; han synte hende en benvei over bække-osen, hvor froskeunger skvat og småørret visked med sporen. Her lå alven i visen, lo han og kaldte det «Alvesund». Han rulled en fururot ned i til bro for hende.

Det hælded mod sommerens slut, statuetten stod færdig en kvæld. Men han sa ikke det; han kunde ikke slippe hende, sa han, hun måtte være så snil at sidde endda en dag. Hun studsed lidt; «Jeg trodde den var færdig idag.» — Han svarte ikke på det, — hun fik gøre hvad hun vilde, da, smilte han; han så et underligt glimt av uvished i hendes øie, som om hun vilde ta flugten — var det ikke som hun blev lykkelig også? ..

Hun kom næste dag. Og hendes veninde var ikke med, for solen sken ikke, og da vilde hun ikke bade. Hun sad for ham. Han gik rundt om hende. Det skumred. Blodet skød i tunge slag op gennem den store hals-åre. Det dirred som av svære klokker i luften. Han sansed sig ikke. Han hadde modet. Han la sin hånd på hendes foroverbøiede nakke, barnenakken.

Hun retted sig, så op. Der gik angst i hans hånd. Hun smilte vist. Hånden var forlængst borte. Hun reiste sig:

«Det hadde jeg ikke ventet af Dem.» Hun sa det langsomt; men det var vist ikke fordi hun selv var tung av anger.

Han stod bort i hjørnet urørlig, med lukkede øine, famled under bukke-gewirret efter lystige høirøstede ord:

«Dæ vart myrkt fyr okkon idag!» næsten skrek han.

Hun var alt ude på stigen. Han stod og hørte det knirke.

Han stod længe. Det mørkned oppe mellem furutopperne også; det var alt sort dernede mellem stammerne. Nattevinden pusled med den tørre bark udenpå tømret. Der gik noget lyst indover fîten dernede, på den kendte sti, på fururoten over Alvesund....

Da kom omkvædet farende af hans gamle vise:

«Dæ blænkje so blitt

på Gjuvelands-fît

onde Gjuvelands-li ...»

... Hun ... den lyse ... på hans fururot....

Han satte sig ned i kroken, så henover gulvet. Der borte ved døren lå en død padde. Hun var krabbet herop, og igår da de gik, hadde de vel klemt fødderne fast i døren. Han blev ved at se på den: ... langt mellem øinene ... denne lave pande med den svage milde knude over hver tinding ... blidhed og vanvid. Han tog den op, la den på en plankeende.

To dage og to nætter sad han i sit tårn og arbeided; når det mørkned, sad han og tænkte; når det lysned av dag, tog han udkastene frem. Han vilde forme den angsten for solen, som dræbte, til et ansigt. Han sad og skalv; han kendte den angsten inde i sig, og alt udenom ham var dødt og stille uden dette ene: angsten. — Og den brandt, den suste, den pusled i hver krok. Han samled det i sig, alt det han vidste fra Gjuvelands-fîten: angsten, da hun i prammen så gutten ikke vilde ha hende, stilheden efter udåden ... hans egen fars angst, da han kendte, han hadde vaset sig naglende fast med den bedste låsen sin, smilet det vanvittige smil, morgensolen som lyste på hælringens hvide skar i older-roten ... og så nu denne nye angst fra Gjuvelands-fîten: var ikke han selv en alv som hadde lat bølgerne leke om sig og så kom for nær solrenningen! Det var den fornemmes sikre greb på plassmands-gutten, den overlegne lyse sol-ro, som smilte blidt så trold-liv visned.... Han tegned om igen, han arbeided. Det formed sig sammen til et barne-ansigt, som så op bag en furu-rot, et rundt ufuret barne-kind og et svagt barneøie, som stirred stille bent frem med de sorte øie-stener lidt sænket, så der syntes meget hvidt ovenover dem ... et barne-øie, som aldrig hadde været rigtig klogt, men som alligevel hadde vidst om en liden grænse mellem sig og vanviddet ... nu var den grænsen overskredet...

Han så på den døde grå padde, på de sorte tegninger over de lukkede milde øienlåk: der kunde næsten ligge et lyst smil indunder dem! — Han knaded vox-statuetten om igen, formed, kasted det, tog nyt. Det ene udkast efter det andet — den tredje dag var det færdigt. Om natten var han borte i Alvesund med en staur og hented furu-roten op. Han skar billedet ind i selve den gamle roten, malte det: ... Natur-angsten ... et barn med blondt barneblødt hår, som kunde vandre stilt ud i en gråstens-ur en kvæld, liden beslutning, uden vilje, og dræbe sig uden såmeget som en rynke på kind ... bare et smil, et vanvittigt smil....

— Ingen kom ind til ham og fik se. Stolpeværket stod låst hele sommeren. Udpå høsten slog han sammen en stor kasse. Det kom sne. På slædeføret gled kassen over fîten og ud dalen. I byen stilled han det ud. Der stod skåret ind på et glat feldt rundt roten, der hvor stammen hadde begyndt:

«Dæ blænkje so blitt

på Gjuvelands-fît

onde Gjuvelands-li ..»

Da kom de. Kunstnerne snakked om det; man lo mest: «Jæxla te han Germund», blev det hedende. Byens gamle slægter lo. Og i deres kunstorganer, vittigheds-bladene, kom der karikaturer og brandere: «... hvordan en rod blir intetkøn» ... «rodemesteren» , og juryen, som antog arbeidet, hed «rodeforstandere»... Da kom rådgiverne, de som skrev, — han som hadde været på skrivergården en sommer: arbeidet var affekteret, ufrit, uden anelse om de kunstneriske midlers virkning! ... Et overnaturligt væsen skåret ind i en veritabel fururot! — snurrepiberier, smagløsheder — fremfor alt: stilløst! ... Denne forbandede lodne naturmystik som aldrig sprak i solen! ... dette som gjorde at vi aldrig fik et monumentalt værk her i landet! ... Da kom også alle de andre, som måtte si noget uden at ha noget at si og derfor absolut måtte fortælle, at de hadde sådan trang til at være retfærdige: — men dette kunstværk og dets idé ...! — kunstneren et advarende offer for den nu overlevede naturalisme. — Og den gamle professor som besøgte skriveren om sommeren, praied Germund på gaden, gik med ham en hel formiddag, og forklarte, der var forskel på angst som virkning og angst som årsag; — det var dydelig naturangsten som sådan, som var kunstværkets causa finalis; men kunsteren selv hadde ståt i angst. Herved var symbolerne gonfunderede — ded objektive og ded subjektive —; og angstens egen idé forflygdigedes. En gonfusion som aldrig fandt sted i kunstens gyldne tidsalder.... Han skrev imidlertid en varm attest, at Germund Gjuveland tilvisse fortjente at komme i betragtning ved anstundende stipendie-uddeling; det gjaldt for ham som for så mange i dedde land at komme ud av naturalismens umiddelbare og derfor uvæsentlige realided for under sydens sol at dyrke Ars i dens eget evig unge tempel.

Der var bare én kunstkender som var revet med: et nyt geni! skrev han.

Den vår fik imidlertid Germund Gjuveland ikke stipendium, endda det nok var en billedhugger som skulde ha det år; — en kunstkender i komitéen vidste at hans far nok hadde været sindssyg.

Da loved sorenskriveren, at han vilde betale Germund Gjuvelands studie-ophold i udlandet. Han tænkte snart på at ta avsked; og da kunde han ikke sætte sig selv en smukkere mindesten end om han nu bidrog til at løse kunstevnen hos en av vore dales begavede sønner. —

Om høsten reiste han sydover. Han sad i kupéen og svor: ... Der var ingen gavnløsere pessimisme til end den at si: det var vel så godt gjort i kunstens gyldne tidsalder! — Det sa de gamle professorer, som kendte syden fra smukke oljetryk og nu sidst fra småskisser, en datter som netop var vendt tilbage for ti år siden, hadde farvelagt! ... Det sa de også som begyndte at bli gamle og kendte sig agterud for de yngste i saft; de var feige og tog et rummeligt tal: det var alligevel bedre gjort for et halvt tusen år siden! og nogen vilde rigtig døive dem og sa to tusen år! — man måtte slet ikke gøre sig indbildninger med hensyn til originalitet eller ny teknik... Han måtte spørge dem alle: — gik ikke historien fremover som en ret streg?

... Det han hadde gjort, sokned det dybeste i hans sind: så de ikke at det brandt i hver linje! — Var ikke den famlendes livstegn herligere end den fuldkomnes harmoni og skønhed! ... Ham tog de — ham — begynderen! — og de hadde nok tat mange før ham og krøket! ... Det bedste var lettest at latterliggøre. For det bedste var det naive: det naive var det som garderte sig dårligst.

Han flirte av dem. Galden åd sig videre, omspandt hele landet som slimet over et dike — dette land som aled de fårefeige klumpe som bare turde ta begyndere. Og han laged en nidvise på det landet:

I vort vesle beiske land

der dægges, bysses hvad er ældst —

der løftes næver høit i veir,

strax der ses en ukrøkt mand.

Han sad og flirte i et eneste uklart oprør Det åd om sig. Det greb selve ham, som hadde skrevet, at han var et nyt geni: — han hadde det nu med det at opdage et nyt geni hvert år, så der lå en hel søplehaug gamle genier efter ham i det vesle beiske landet og smuldred! ...

Men han skulde vende hjem igen og indvie stolpeværket på Gjuvelands-fîten! Han var den ukrøkte manden! ...

II

Han gik gennem gallerierne i sydens kunstbyer som en arg protest, og husked bare professorens Ars i kunstens eget evig unge tempel; han så flygtig på hver ting. Og den ornamentiken, han mødte, var ikke værre end han og faren mest hadde gjort det samme på låsene sine hjemme....

Men han vidste ikke hvorav det kom: han hadde flere gange grebet sig selv i, at han gik og undred sig på, hvad det var som gjorde, faren så endelig vilde ha med det knebet, så låsen kom til at gå i stå den gang.

— Han kom til Neapel. Han besøgte museet.

Han stansed i et hjørne. Der stod en statue av en kvinde i side gevandter. Han kendte ansigtet: det var hun som læste historie gratis med ham, hun som baded derude i sand-evjen på fîten. Han gik rundt om hende: .. hun som lo bestandig! hun som skred stundesløs! ... Det var livsmod hun hadde manglet! de blanke smale læber bar trettenårs-alderens anende livstrang, men blikket stirred inderst inde druknende efter mod ... Det smilte av hende, øinene smilte, munden smilte, den bagoverbøiede klare pande smilte! — smil, bare lyst goldt smil! og historiens udviklings-linje var så forenklet og klar ...

Han så i katalogen. Han lo: her hed hun Diana. Død og pine!

Han måtte tilbage og se på hende én gang til: ... hun hadde sine «sager» — fredssag, kvindesag — i evig skriden, hun hadde sit jagt-feldt ... Og hun lod Aktaion rive i stykker av hundene, fordi det hankræ belured hende i badet ... Og hver dag hun siden baded, drømte hun op igen i stille frydfuld gysen Aktaions skændsels-dåd ... Død og pine!

Men i samme sal stod en anden statue. Han stansed. Han tog sig over sin knudede kødpande: der sad hun jo, hans model, sorenskriverens frue, klunger-rosen! ... Resigneret, med hænderne overkors; hodet lidt forover, lyttende: hun hadde jo aldrig levet, bare lyttet til livet! ... den samme buede, kræsne linje fra øverst i næsevingen hen over kindet ... den bløde let krusede overlæbe, som hvilte trygt og fyldt av nydelse mod den rolige underlæbe ... den rette næse ... den lyse stolte pande ...

Han blev gående rundt om hende. — Det stod heller ikke, hvem den statue var av. I katalogen stod bare: «En fornem romersk dame.» — Det var en træl som hadde hugget hende — han så det på nakkens bøining; ... én som vel heller ikke hadde hat sig unna i tide for solrenningen ...

Det var et hårdt stød: for en to tusen år siden hadde der levet én som hadde set hende! — Man hadde set dem begge! — og så hadde man set dem så klart, så utrolig tydelig! Det var underligt også, til at tænke på.... Han skyndte sig ud. Det var som et ørlidet hjul inderst inde i ham rørte på sig, eller som en risling: en underlig mathed og så et ustanseligt arbeide. Det var så dybt nede, at han ikke skønte hvad det var. Og hvis en læge havde sagt ham: nu gik der hul på din inderste liv-åre, så hadde han trodd ham.... Og arbeidet øged — der kom ligesom flere og flere hjul med; det fyldte hans bryst, det steg op mod hans hjærne. — Han måtte ha mere rum! Ud av gaderne! ...

Han tog sporvognen opover mod høiden, forbi kastellet, udover mod Posilip. Han fulgte veien opover skråningen. Han stod på Posilip-tangens ryg. Der nord lå Ischia — inde i bugten det gamle Bajæ, det vellystsvangre badested. Han stormed udover veien mellem mur-gærderne. Han kom så langt ud, at han fik golfen under sig der syd, Sorrent-næssets runde odde, Capri-øen, rank, i dis. Der lå tre små fartøier derude i himmelbrynet. Dovne bølger rulled hvidt skum i land allevegne så langt syd han så. På muren dernede sad en mand med mandolin; der lå to gutter på maven og stirred udover mod golfen og mod Capri. Den ene klimpred frem de solstråltynde toner.

Han stansed her. Han stod og så på de tre først. Tonerne tog ham underlig, disse bevidste, klare, sentimentale: — De mennesker kendte ikke den intime sansesløse svir med naturen, som han og de der nord! rusen den lod sig løse ud i et par sommerklare sange, som flød frit som runde bølger langs med runde golfe, og som alle sang og spilte.... Men de blev ikke stille av det de så; der var ingen ild, som næredes av det uudsigelige; disse sletter av bare haver, dunete drueklaser, sjøen, golfers krumme næs — alt hadde det kun samme ærind i stemningen, som guld-ornamenterne har i en hvidmalt festsal; for det var ikke det som var selve tilværelsen — det var menneskerne i festsalen, og festsalen var deres uomstridte eie, og festsalen det var dette sonettens, barcarolens og canzonens land.... Natur-angst! han behøved bare nævne ordet her, så måtte én le; — hadde ikke menneskets fri seirende vilje for længe siden sat sin hæl på hver ubevidst drift! ... Og her var intet ensomt sted; der var fiasco-skår og minner efter mennesker i hver bugt — her var intet ensomt sted! ...

Han la sig på muren som de, til at stirre mod golfen og mod Capri. Mandolinen taug. Der kom manden med sin hat og hented sig to-tre runde plader kobber for sin stemning. Og så gik de. Han blev liggende og stirre. De tre seil lyste ude på golfen:

... Her nordover langs land kom Cæsar'erne seilende hjem fra store tog; her kom pragten, rigdommene — purpurgevandtet slæbte efter i kjølvandets sydende skum; her kom slavinderne, verdens skønneste kvinder ... Det kom farende over ham som sang, og sindet folded sig ud i lyse brede ord som kalabægret. Han sad med en sol i øiet:

Latiner-seilets hvide ving

har fløiet med sit måge-lette skrog

op de myriader bølge-rygges hvidt,

ned de myriader vinblå dales dyb.

Og det blå, det vinblå hav

har lagt sit hvide brus om land

lige kælent, lige pige-ungt og blygt

for tusen år og nu:

Sekler ruller sig i ring ...

Han slog ud med armen: ... Her ved golfen hadde kongesønner bolet med sorte Afrikanerinder — en snehvid arm om en kulsort midje! Og her dufted synden i hver udspekuleret form, bredte sig i de grelleste kombinationer: sekler ruller sig i ring! det var det han så. Han vidste ikke hvorfra tanken kom: — men i hine tider kunde jo så godt hver fordringsfuld vivør fra idag ha levet og fundet sig til rette med alt sit nydelsessyge raffinement; for de hadde det jo alt den gang! ... Det uforanderlige i historien! — det var det som kom med de lyse brede ord. Det hadde han aldrig set før.... Det avklarede! — Det hadde heller aldrig hun pegt på, som læste historie med ham. Han kendte sig som en fugl som hadde fløiet længe og nu endelig faldt ned, klapped sammen sine slappe vinger: ... For det var bare denne higen fremover i ret linje som var det uklare i historien ...

Hans tanke seiled tilbage til disse tre som netop hadde ligget på muren og stirret mod golfens sabelkrumme odde og mod Capri: ... Ja, hvad var det også for noget denne ild som næredes av det uudsigelige! — Udover, mod liv og sol, folded alt levende sig! og ikke indover! Og den udfoldelse gik mod ry og mod guld og mod elskov — dette var det uforanderlige i historien, det stærke, det klare; det var derfor historien blev uforanderlig, fordi den higen gentog sig uforanderlig i hver sjæl, higen mod ry og mod guld og mod elskov. Bare det døende lukked sig av angst og av minner fra Gjuvelands-fît, stod stille i søgen efter en uforløst smertes udtryk, visned i nuancernes uklare spil, — som om hver nuance var en kostbar perle! Udover folded alt levende sig! ... Og i byens gader, ved dag og ved nat — dette over menneskernes liv! — denne stormende fryd i forvildelsen, over synden i hver udspekuleret form, over det perverse! — netop dette samme: bølgegangen uden hinder! syndens udfoldelse uden anger og angst! — Skønt! skønt! fordi synden brused i sindene med liv og med lyst! ...

Han gik hjemover mod aften, med øiet udover golfen. Han mindtes det ljåstynde sand-nes hjemme, som krummed sig ud fra ytterste fîten. Og han smilte.

Han satte sig til at arbeide. Han hadde sit sidste værk fra Gjuvelands-flaten i hodet. Han kunde ikke bli kvit det. Han gjorde nye udkast. Kunstværkets idé! hadde de krævet. Han sad og grunded på sin far igen, hvad det egentlig var med ham. Og han begyndte at skønne det: han vilde ligesom, at det han gjorde, skulde ha noget stående ugjort igen og kalde på ham, så han kunde bli ved at være tilstede i værket — en løierlig syg længsel, en navlestreng! Han var så uløselig glad i det han gjorde! Og så blev konstrigheden så sammenvaset og bøied ham mer og mer indover mod ham selv og lås-modellen....

Germund arbeided: ... Natur-angstens øie var stivt i sit blik; angsten hadde jo en holdning, for det var en kraft. Men for at lave en holdning, blev det nødvendigt at lave den som indgød angst, på den ene side — en som stod der tryg på sin vælde, angstens avklarede majestæt, lidt duknakket, så en så at den hented sin magt indenfra ... Germund Gjuveland var begyndt at tænke; kunstværkets idé! kunstværkets idé! sa det ... Det var lås-smeden inde i ham som måtte skilles ud! — navlestrengen, den seige syge fars-smerten til det han gjorde! For et kunstværk skulde aldrig sokne efter det såreste i éns sind; — var det ikke også i grunden netop det han selv hadde svaret de besindige i dalen uden at skønne det: hvad fanden kom hans lun med låser dem ved, sa han, når bare låsen var brugbar og god! — hans egen hug var dem ligegyldig. — Et kunstværk skulde sokne efter det almindeligste hos mængden. Et kunstværk skulde være som en gavl-figur, som enhver som gled forbi på gaden forstod ved første øiekast. «Jeg må ha fat i plebsen! Jeg må ha plebsen under min fod!» sa han. Og da blev kunsten glad, en fri herlig udfoldelse mod ry og mod guld og mod elskov; der var plads for gauk og skælm bag hver idé til at titte og le av dem som gled forbi: Kunsten var ikke sørgmodig; — det var den anden vei han kom til at gå....

Det blev en mandig skikkelse han gjorde udkast til, sin vælde bevidst. Den stod ude i en oliven-skog, bred, fyldende rummet mellem to gamle stammer. I baggrunden bag en røis flygted buskap og gæter.

Pan!

... Men han likte ikke denne flugt, denne uro, jaget; — hvorfor skulde de flygte der i baggrunden? — Der sad noget igen av lås-smeden i det. Og hans øie vandred did op på Posilip-tangens ryg hver eneste dag og stirred mod golfen og mod Capri og hented støtte i sin søgen efter store lyse legems-linjer. — Han rev sit udkast i stykker; — forstod plebsen Pan! — Nu så han, hvad han vilde: Et klart billede av den kamp, da mennesket seirrig la naturen under sig som sit eie, stoltheden, reisningen hos den som seired — naturen allegoriseret i en vanskabt drage.

Han arbeided. Han gjorde nye udkast. Og hvert udkast suged lidt av hans stemning ud av stoffet: ... dragen flygte? — den skulde stanse som det onde princip i selvødelæggende trods. Nu kom der ballance i kompositionen! — Han arbeided. Og hvergang han syntes han var færdig, hvisked det: kunstværkets idé! og skræmte ham op til nyt arbeid. I fire år bodde han her langs kysten og stirred mod golfens rolige bøining. Og hvergang kraften syded med sit overskud i hans blod, og fantasien ligesom blev ugrei og lodden, dukked han sig ned i byens fordærvede vrimmel og mætted sig. Men gennem alt var det dette som brandt i ham: kunstværkets idé! Det var også stormklokken, som sanked ham op igen fra gadens fordærvede vrimmel.

Det var som et fjernt minne, og ingenting andet, synet fra Gjuvelands-fîten, da han kendte han hadde bugt med stoffet, og vidste hvordan linjerne var i hvert lem. Og han måtte smile, da han tænkte på sin angst oppe i stolpeværket, dengang han sansesløs hadde lagt hånden på hendes nakke; det var med kunsten som det var med flirten og kurtisen i en selskabssal: den gled først rigtig klar og glat og ufarlig for den gamle drevne vivør, han som går på bordel. For vi ved alle, hvordan det er med den unge, som kanske ikke engang er gift: for ham sidder ordene fast, tunge som livsskæbner.

Så er det og med kunsten.

III

Der kom tre sure pinsedage i Sundet. Det blåste koldt. Himlen hadde sin hvide jævne hinde lige nede fra sjøen længst i syd helt til bag de grisne bøgekroner der nord. Solen skinned nok også, men det hjalp lidet.

Men stundevis tykned hinden til en grå skybanke, og solen stod dunkel som et lys i en skindlygte. Da blev det til mer end bramseils-kuling, så vindmøllen bort på bakken gik rasende rundt for bare grindværket, og andeparret la sig veirfast lige i fjæren under nederste ribsbusken, på udkik om han dog ikke skulde bedage sig. Da fik den traurige vagt av avkuttet poppel-pil i stranden, som skulde værne Danmarks dyre muld mod de hidsige bølger, rigtig holde godt fast med sine rødder for ikke at miste. Støvskyen stod høi og hvid over alle Sjællands flade veie. Der oppe ved svingen, hvor den hvide tavle stod med de snirklede gudsord-bogstaver: «Bicyklist, stig av!» og så nedenunder den pegende hånd: «Birkedommeren lige hernede!», der passerte bare to ryttere om dagen; og de satte fødderne op på maskinen udover hældingen og brydde sig i alt dette tørre støv slet ikke om birkedommeren lige hernede. — Det la på med vinden. Og fiskermadamen, det gamle skind, stod i hønsegårdens dør — og tørklæsnippen slog hidsig, og dråben under hendes næse steg til himmels — og myste bekymret på sit andepar, som ikke fik lov at løbe ud for brændingen. Men her inde i gården gik det fuldt så hedt og syndig til som før, og haremets yndlingshøne hadde snart ikke mer fjær igen i nakken. De gav pokker i veir og vind, og de kendte desuden så vel på sig, det var just sådan vintren sprængte sig og somren pleied rigtig komme.

Og den fjerde morgen var det aldeles stille i Sundet. Og bøge-grenen spredte lysegrøn og skær ud sin brede blad-flate som en brikke for at bære sol og sommer helt ind til stammen. Det småknepred i andeparret; det vælted sig til sjøs i ellevild trang, styred ud mod glitret. For solgangs-brisen kom krusende hidover fra svenskekystens smale stribe, som den gør hver dag, når somren ligger i Sundet.

Nu fik poppel-pilens rødder igen sin fulde hyre med de listige bølgers lefleri og slik. De nye skud bukked ridderlig. Men de gule grisne blade skalv for Danmarks muld. Solgangs-brisen gled indover det land, hvor ingen siger nei. Den red ind på de grønne jorder, som steg opover i buet mag, red i klisne vift på rugakrenes rygge, grå som skyens skygge; den løfted sig, var helt oppe i vindmøllen, som var stanset imorges trods sin fulde seilføring, rørte ved dens vinger, så den vendte sig en langsom gang og dured melankolsk. — Indover til de store skoge gik ridtet. Men da det nådde skogbrynets grå bøgestammer, var toget træt. Og en sidste vildstyring av et vindpust styrted sig raslende ned gennem bøgegrenens blad-flate, slængte sig, rent som den var hjemme her, ned på den første den bedste glade solflæk og skræmte parret i det grønne halvmørke endda længre ind. For langt derindover mellem stammerne lå stilheden grå som før og lytted og lokked og så ud og passed på: solgangs-brisen den kunde få gå såmeget den lysted dernede på Sundets grønlige langgrund — den skulde alligevel bli stående udenfor og bare få glytte ind deroppe mellem grenene, hvormeget den end vinked som et lystigt eventyr. Stilheden hadde alt lukket ind derinde mellem stammerne mer end et bankende hjærte; og den vented fler at gemme. For når nu aftenen rigtig kom, og solen dirred rød i Hveen's bratte grus-skrænt, og når så det blå derude på Sundet blekned, og det bleke ovenover sjøen blåned, og himmel og vand løb i et, da nådde ingen vildstyring av et sidste vindpust hidop i bladene længer og skræmte de ensomme to. Da slukned det lystige eventyr deroppe i glyttet mellem grenene, og de hvide seil slog mødige i natte-tågens grå. Da slakked poppel-pilen sikker sine rødders sene. Og hvert mørke i tykningen fik en spil levende vilje, kurred, kvækked, pisted, hvisked, skovduens hulk, nattergalens ustyrlig-triste vellystkluk ... elskov .. . mørke ... derinde hvor ingen siger nei ...

Fem uger bodde Germund Gjuveland hos fiskermadamen ved Sundet. Tidlig denne vår gik kassen fra syden med gruppen hugget i marmor; den skulde på udstillingen hjemme. Han vidste vel, at hans værk hadde det sving over sig, at det blev forståt ligeså godt et hvilketsomhelst andet sted i Europa som hjemme; men han vilde ha det så for at seire der først. Og sorenskriveren, som hadde lagt ud disse tusener, skulde også se resultatet.

Han gik i spænding: Han vilde slå igennem! han, Germund Gjuveland, vilde lyse! Men hvis han ikke slog igennem —! Han hadde ikke mer at sætte over styr, for han hadde sat sin egen stemning over styr. Han lå i fjæresanden og døsed, han lå og vented på sine landsmænds dom.

En søndag morgen stod han ved stranden under poppel-pilen og så udover vandet. Det var en godveirsdag, blek og lys som det danske flagg. Fiskermadamen det gamle skind kom nedover, og hendes grævling-hund vrikked efter på godlidende kommode-ben. Hun rakte ham post nordenfra:

«En sådan rar hund!» sa hun, den snapped fluer i tangen. «Hun har aldrig havt unger. Nei, hun vil kun leie med de andre hunde; når de vil gørre noet andet, bider hun såmæn. Den er så rar den hund!»

«Vil den kun leke,» sa han tonløst og satte sig i sanden.

Hun gik; hun vilde egentlig også fortalt, at nu var badegæsterne kommet til madamen bagom ribsbær-hækken — etats-råden med den smukke frue. —

Brevene, aviserne, angik vårudstillingen. Hans kødfulde pande rukled sig. Hans store mund lo en lydløs stillestående latter under de sorte små barter.

Det ringed med en klingende matklokke fra glasverandaen bagom ribsbær-hækken. Han sprang op, hopped yr over hækken, stormed op forbi fruen og ind i de fremmede værelser — ringingen gjaldt hendes mand. Han sikred sig en av de to egestole ved frokostbordet.

Etats-råden kom ind. Germund forestilled sig med stivt buk og reiste sig ikke fra stolen: «En avklaret kunstner! — som har plebsen under sig.» Han lo skraldende, med stillestående øine. Etats-råden studsed; men så gik han lynsnart ind på den lystige spøg, strøg sig lunt i hænderne, hented sig en pindestol:

«Det var rigtig rart! — så De kunde komme til frokost!»

«Jeg gjorde hvad jeg kunde,» sa han i dyb bas; han hæfted servietten i halsen.

«Jeg har tænkt såmeget på det,» sa Germund: «Hvad er det skovduen tar sig til ude i de mørke tykninger de lange nætter?»

Og de andre undred sig på hvor haren gik de lange nætter. Man kom strax ind på jagt. Man lo. Man snakked. Man talte om rugdetræk. Samtalen knitred av indfald. Altid var der en tvetydighed under. Og lange stunder turde fruen bare myse gennem de lange øienhår; hun sad der frodig og blød som bøgens krone. Ingen hadde spist en mere løssluppen frokost. —

Og da etats-råden gik for at hente cigarerne, sa fruen tilfældig og ligesom bedrøvet:

«Og min mand som skal reise iaften! ..»

— Dagen endte. Natteskodden kom over Hveen og om de hvide seil. Matte bølger klinte sig stædig i land, slikked muld unna poppel-pilens søvnige rot.

Etats-råden var reist ind til byen om aftenen. Det gjaldt at være betids i forretningen næste dag, sa han til fruen. Til Germund hadde han dvask blunket noget om skovduefangst de lange nætter...

Germund Gjuveland sad på sin veranda og morred sig. For der sad en lys sommerkjole bag den anden veranda's ruter. Hun sad der for at vise, at hun — at hun var ene! Hun hadde sagt, da de kørte til stationen i aften med hendes kedelige mand: «Der strømmer en bedøvende duftfylde ud af blomster, som lukker sig mod nat og våd dugg.» — Han sad og rørte sig ikke.

Hun hented hatten; men hun satte den ikke på sig, hun bar den i hakebåndet — også det hoved var så vidunderlig fint i nakkelinjen. Hun gik opover mod bøgeskogen.

Han tog også sin hat og gik opover mod bøgeskogen.

Veien svinged sig om de små haver. Den gik op en liden bakke; så var det fladt indover til skogen. Og det var et ganske kort stykke. Der var en græsgrodd jordvold langs veien; kanske her engang hadde ståt kanoner.

Hun huked sig derhenne. Hun lod som hun tog en blomst i græsset og satte i sin hat; men hun så hidover. Hun så at han kom spaserende. Hun gik videre. Nu gemte bøgegrenen hendes hat og den sommerlyse kjole. Han la sig ned på maven bag volden og lo: — skønte hun ikke, disse løierne bare var et udslag av noget! ... Var ikke kunsten glad! ... ligeglad! ...

Her i brystlommen bar han posten nordenfra. Professoren skrev om hans arbeide: ... Det var uden sammenligning det dybeste i hjemlig kunst på mindst én menneskealder ... denne sjælfulde behandling av stoffet, disse beåndede muskler ... et sandt trylleri, som bragte tanken hen på intet mindre end selve Venus fra Milo's kunstner! ... Begrebet natur-angst var avklaret og spaltet i to: denne herlige stolte skikkelse på den ene side, seierssikker, gudbåren, og dragen på den anden side; nu skelned han mellem det objektive og det subjektive. — For gruppen fremstilled en mand, som stod i ophøiet majestæt med draget sværd; foran ham lå dragen og stirred op med øine som en hund som skulde ha prygl. — Og nu var også den kyndige vidspurgte kunstkender tilfreds: ... han hadde netop selv tænkt sig naturen fremstillet slik av en moderne ånd, degenereret, vanskabt, med dødsmerket i de brudte linjer... Alle skrev: her var noget monumentalt, som vilde overleve slægterne! —

Tåberne! nu lå de for hans fod — plebsen! ...

Og gruppen hed nu ikke «Pan» længer, og endda mindre stod der «Dæ blænkje so blitt» på soklen; den hed «Herakles og den lernæiske hydra». Han var tilbudt 15000 for den.

... Og så skulde han nu gå over den flade eng og ind i skogen efter hende! Hans udfoldelse gik imod ry og mod guld endnu! Han lo så han skrek, svang avisen: «Hei! Di skovdue!» Det tog rent pusten. Den stærke skælmen i ham, som hadde laget galne stubber og stygge slængestev hjemme, sprang ud, solte sig ustyrlig og over alle grænser.

Og han reiste sig, gik tilbage nedover bakken, nynned: der banked et hjærte for ham derinde i tykningen.... Men strax han sa det for sig, måtte han kaste sig ned igen, til at skrike av latter: «Et hjærte i tykningen!»

Og han reiste sig igen og tugted sig: ... denne stygge grumme faune-fryd! — var ikke et hjærtes spæde banken det dyre guld blandt menneskerne, den skønneste urt som voxed i verden, hos hvem den end fandtes, hos jomfru som hos frue? Var han blit gammel? vidste han ikke længer, hvad kærlighed var? ...

... Et hjærte i tykningen! — Han faldt igen om i latter. Han skrek: «La banke!» — Han strøg sig over sin knudede pande: var han gal? ...

Han sprang hjem og pakked. Inat vilde han nordover: ... Var ikke kunsten glad! ...

IV

Det var jonsok i dalen. Gøken gol. Soldaterne var ventende hjem. Sommerkvældens hvide damp lå over Gjuvelands-fîten.

Den stod så vuggende fuld av folk. De stod i runding ved stolpeværket. I rundingen stod der bænker og borde. Det var tilstelling for Germund Gjuveland. Mad tog de med sig selv og kopper; men chokolade holdt sorenskriveren. De valgte fîten; her stod hans stolpeværk grånet av sol og regn, med alt det underlige op på loftet — ordføreren hadde tænkt at lage som et slags bygde-museum og «ôldsak» av det en gang. Og herfra kunde de også se jonsok-bålene, når de nu tændtes nordover og sydover dalen.

Det var først nu i kvældingen Germund Gjuveland nådde frem. For han gik tilfods den sidste mil i eftermiddag. De vented ham i dalen — hans ry var gåt foran ham; de samled sig i veien, hilste på ham, fulgte efter. Det øged til et stort tog. Men ellers syntes Germund, dalen var den samme — der sad kanske en og anden i husvæggen nu med en solsikkeblom eller en valmue, som ikke sad der for fire år da han reiste, og myste forhåbningsfuld sydover dalen, hvad mere nyt kulturen monne bringe foruden solsikke-blom og valmue.

Og her på Gjuveland stod festkomiteen, ordføreren og to mand, og sa, de mente at ønske ham velkommen tilbage nede på fîten.

Ved bordene sad skriverfolket. Skriveren som var begeistret for kunsten på samme vis som før, stakkar, — han var ældet på disse år; til høsten vilde han ta avsked. Derfor var her så fuldt av byfolk på besøg i år, fordi det var den sidste sommer. Der sad damer i lyse toiletter; der var unge herrer med små mustascher, som lo med hvide tænder. Der sad skriverens frue, som han hadde modelleret i vox, og der hans yngste 18-års datter. Hun var sortklædt og høi. Hendes hår var rigt og mørkebrunt, og huden i nakken under hår-roten næsten kobberrød av sundhed. Kjolen sad stramt om det unge bryst. — Der skred hans gamle lærerinde i historie omkring med sit Dianasmil — hun hadde vist aldeles vænnet sig av med at sidde i denne vor rige tid. Man trykked sig tæt op til ham, de vilde hedes av berømmelsens sol, og de hang ved hans mund, som der kunde pakkes ud en ny tanke av hvert, hans ord.

Men så var der nogen, som holdt sig unna i en klump, netop fordi han var så berømt; det var mest herrerne med de små mustascher og de hvide tænder. De sad tværre ved et bord for sig selv for bedre at hævde sig. — Og disse lo stadig Germund over til, når der var noget: «Hvad skulde nu dette være til ... denne tilstelningen!» sa han. «... Dette affekterte stolpeværket!» For han vilde vinde netop disse; hans ry måtte være fuldtonende. —

Midt i rundingen stod dalens ordfører. Han endte just sin velkomst-tale. De stod og skotted bort på han Germund vor, han hadde nu på en måde gjort dalen så til at si europeisk berømt. Nogen pusted tungt. Nogen så på hans gruppe — for der var udsalg av fotografier der indunder stolpeværket.

De vented på Germund's svar; han vilde vel si noget om kunst, mente de.

Han reiste sig. Han bøied sig ned blandt de selvstændige ved det andet bord: «Vuggen har ståt her i dalen, ja. Her er bleierne skyllet.» Nu lo de tilsidst til ham igen. Han så opover dalen; der lå åserne alt i mørke; bratte nuter; stup; brudte linjer ... takket, stækket, som linjerne i hans hydra! — Han så rundt på dølerne, som endda gik krumme under naturen, klipped koldt med øiet; det var som han klipped tunge sjæle ned av en snor, så de faldt i volden og han tråkked på dem: — her stod de nu og hylded ham, sønner av den besindige almue, som kniste av farens konstrige kirkelås! Nu stod han midt i kunstens kirke og kunde stænge dem ude og låse dem ind, som han lysted, han som vidste hvordan natur-angstens mindste muskel stod uden selv at kende et fnug angst i sit sind længer. Han gad ikke svare dem:

«Tak!» sa han bare. «Ja det går fremover med Norge.»

De studsed — han var vist blit stolt han Germund — og begyndte at pusle med bålene. Men sorenskriveren fandt sin stok og gik mut hjemover. — Der syd om åsen skingred reveljen, så det svarte i nuten; det var soldaterne! De var fulde; de hujed. De stansed under Gjuveland; de vilde også finde han Germund vor, som skulde være kommen idag.

Folk flytted bordene og bænkene om stolpeværket og rydded til dans. Der kom andre drassende med kvist og bar til bålet. Og storfolket tog sig en liden tur imens; parvis toged de rundt udover fîten. Germund hadde fruen under armen. De konverserte og lo. «Her er Alvesund,» sa fruen ensteds. — «Ja, her er Alvesund,» kniste han stille. De lo begge som gamle folk ler til rigtig fjærne minner; han så tilfældig, at hun hadde den bløde lyttende rundhed der bag i nakken. Han tog hende om livet, da de ballancerte over tømmerstokken — der stod bare glans av ham nu og ingen varme. Og Diana skred ved fruens side. De selvstændige med mustascherne og de hvide tænder trykked sig tættere om ham: — de begyndte at tro på hans begavelse nu, siden han hånte dalen. — Og de andre lytted: — der spired vist underlige meninger i de klassiske lande....

Diana sa:

«... Jeg forstår Dem ikke. Der er da noget godt i alle mennesker!»

Germund svarte stolt:

«Levedygtigheden er det gode!»

«Men de som ikke er levedygtige? — f. ex. alle disse uklare hoder som ingen vei kommer i verden? Jeg tænker på Deres begavede far og kirkelåsen —»

Fruen kom til for at lempe på det:

«— Disse sind altså som sidder fast i bare frodighed —?»

«— Og de som en eller anden angst har tat og tullet rent væk —?»

Germund svarte:

«I dem er det ingenting godt —»

— Den yngste datter ropte i det samme:

«Her er et firkløver!» Hun viste moren det leende: «En-to-tre-fire — et firkløver! — Hvad skal jeg da ønske mig? — Kan jeg ikke ønske mig noget da?»

«Du skal bli lykkelig.»

Hun blev stille:

«Skal jeg bli lykkelig, mor?»

De unge lo alle på én gang:

«Med hvem?» larmed de.

«Ja det siger firkløveret ingenting om.» — Og Diana skotted på Germund.

Stedmoren blev ved:

«For man er jo altid sin egen lykkes smed, ved du.»

Datteren blev sprutrød; hun vilde fæste firkløveret i sin sølje. Germund så, at hendes fingre skalv. — Og han vendte tilbage til det de hadde snakket om:

«Ja, min far gik der og glemte væk et kneb på låsen. Det var det kæreste av dem alle —»

De stod igen ved stolpeværket. Dansen var i fuld gang. En gammel døv mand sad og gnog på en fele op til en furulæg; han var den likeste de hadde i dalen, med det han kunde spille i ét uden stans. Han sad med ryggen til dem. — Soldaterne kom i springmarsch hidover fîten; det dured i volden, det skvatt i Alvesund. — Storfolket blanded sig i dansen.

Det skumred nede mellem furustammerne. Og det var dårligt med bålet; eneren lå bare og kogte og røg. Kyssene tog til efterhvert ... de små mustascher og de hvide tænder; hænderne om livet blev modigere. De var nu også sådan omtrent forlovet de fleste.

Men skriverens yngste datter stod tilovers under furugrenen og gemte sig bort; engagerte nogen, svarte hun, at hun vilde vente — hun måtte sætte firkløveret godt fast. Germund Gjuveland så det; men han så, hun napped kløveret løst, hvergang det sad. Han gik bort og spurgte, om ikke han skulde sætte firkløveret fast. Hun tog hans arm; det bar ind i dansen.

Han så på hende, mens han dansed, dette purende unge: latteren i blodet, den varme arm! — Og han følte igen sit eget store ry; han så det hvirvle i menneskernes sind, svømme på deres samtaler. Det lyste om ham, og glansen om hans landskendte navn vendte tilbage, jaged om hans blik, vildrende, som solfyldt skodde jager godveirsmorgen indover høifjældet. Han trængte bare pege på hvem han vilde eie her; — nu gik udfoldelsen mod elskov! — De dansed længe. De styrted øre ud av ringen. Han gik med hendes unge runde arm i sin ind i tykningen; og Diana klemte moren i armen og glæded sig, og tyktes at sorenskriverens udlæg var vel anvendte penge. — Han så på hende: ... dette øie som lå op til ham! ... Bare et sådant hode i marmor ... uden anelse om hvad lykke var! — og så kalde det «Lykke». — Nu hadde han en ny yndig idé ! — Og derinde i tykningen tog han hendes hode i sine hænder og kyssed hende — én gang, to gange ... dette var skriverens datter ... hun var rig også. Han kyssed hende tredje gang: ... Det burde være så: Germund Gjuveland — skriverens datter ... Og hun fæsted firkløveret i hans knaphul ... nogen bølgende minuter. De sa ikke et ord.

Hun satte sig på en tue. Han la sit hode i hendes fang og lukked øiet. Hans syn fløi sydover; han så de runde bølger langsmed golfens runde strande — de kendte klare udfoldelsens linjer for alt det som kærlighed og stor følelse var...

Hun hvisked ned i hans øre:

«Glemte din far det kæreste knebet i sin lås —?»

«Ja,» smilte han. Han reiste sig: «Men det knebet har jeg lært.»

Han så på hende: ... dette øie som alt var blit tungt og tænksomt av kyssene! ... hendes fyldte hjærte! — Og avstanden mellem ham og hende i denne stund slog ham; det tog ham med stille henrykkelse, ligesom når én får en storslagen udsigt foran sig. Hans sjæl var i svingning. Han måtte ha en ny dans, mens dette varte! — Han stormed ud av tykningen med hende: — En ny yndig idé hadde han! ...

De svang sig rundt stolpeværket. Han tegned ansigtets linjer; han la sig dem på minne. Og så denne unge hede nakke-reisning! ... Kanske det var synd i hende dette; — for hun ante ikke hvor langt borte han var. Og den tanke igen krisled — der for små krusninger over hans sjæl. Han slugte linjerne. Han måtte arbeide! for han arbeided så udmerket, netop under disse smertekrusninger! ... hun som ikke ante hvor langt borte han var ... !

De gik ind i tykningen. Han så på hende: «Ja—ha—ja», sa han loddent, slik som bønder bruger i pauserne for at lokke folk til at si mer end de vil.

Der sprang nogen kendinger på ham med hver sit fotografi; de vilde nu se om han var blit stolt.

«Æ dæ du so lage skrônetekningje åt okkon?» sa en.

«Æ dette sjø-ormen?» sa en anden og pegte på hydra'en.

«D'æ noko anna so lage konstrige lås!» sa de alle blide.

Germund lo med dem:

«Åja du! Ein fær inki vase mæ eigjen modæl der. Ein må inki stængje almogen ute.» Han lo høit: — disse kom som en frost-iling som han ikke forstod, frost på et nøgent sted...

Hun hørte bresten i hans latter.

Der kom to besindige til, seilende ud av dansen:

«Du like te drive mæ sovore?» glytted én.

Den anden kniste: «Dæ lyte nokon gjere dæ og, om ein hev alli so lite bruk fy dæ.»

Den tredje smålo bare: «... Denne konsto ja ...»

Hun hørte de besindiges knis og knustørre ord. Og hun værged ham :

«Kunsten er hellig!» sa hun mod dem. Hun trak avsted med ham ind i tykningen. De kom frem igen borte ved stolpeværket. Hun trak ham med sig som før; han gik modvillig op stigen. Døren skrek; der var bare en pinde i krampen. De stod derinde. Der var gråt av spindelvæv, der var sop i ene tag-hjørnet. Her lå udkast rundt om, vox-figurer og an det, — ordføreren hadde hentet det ned idag fra loftet. — Derude gik felen. Soldaterne hujed på større bål!

Hun la sin hånd på hans firkløver i knaphullet:

«Har du lært det knebet, siger du?»

Det ligesom bruste mod hende, og han pegte rundt på voxet og udkastene:

«Det knebet er stoffets åreladning for stemning, min egen fryds død er det. Da skabes den store kunst, som lægger plebsen for din fod, stænger dem ude, låser dem ind —!» Han slog om: «Nei, stå sån du! — ikke rør dig! — Tak! Dit blik var så vidunderlig fyldt —.»

Hun kasted sig om hans hals:

«— Være kunstner må være noget forfærdelig svært!»

Han lo lidt, for her begyndte ligesom at bli trangere:

«Ja—ha, konsta kræver sin mand —»

Hun slap ham:

«Det må det rigtignok!»

«Ja—ha—ja,» sa han igen loddent, han stod vist endda og lurte på nye træk til sin byste.

Hun vred sine foldede fingre foran sig i usikker begeistring:

«Og sådan lykke —!»

«Lykke? — Jo—e. Jo—ho, det er. Jo da, det er en svær lykke at drive sådan med konsta.» Det var som han blev klemt mer og mer op imod væggen; han så rundt på det som lå herinde.

Soldaterne hujed på større bål dernede. Han greb et vox-relief.

«Hvad er det?» sa hun.

«Å; det er mit første udkast til «Dæ blænkje» —» Han stod i døren, ropte ned: «Her æ kveiksle[2] —!»

Hun tagg: «Nei! Nei! — Dette er vist dit mere end nogen andet —»

Han fôr rasende op:

«Det som mest er mit må dø!» Han brølte ned: «Her æ kveiksle!»

Hun napped det bare fra ham alligevel:

«Det kæreste får ikke dø!»

Hun klatred ned stigen. Han kom efter, smilte, bad:

«Her står valget mellem det kæreste og noget andet!»

Hun hørte ikke et ord, bare ropte:

«Jeg vil redde det —!»

Han stansed:

«Vil du redde det kæreste —?» Han tog sig godlynt over panden: «Jaja. Siden du vil redde det kæreste —»

Hun skvatt unna som en erle indover fîten: «Redde det! redde det! redde det!»

Han storlo oppe i stigen: «Eg skal finne anna kveiksle. Ja—ha—ja,» sa han igen; men nu sa han det med et valent flir.

Han gik op stigen for anden gang og ind. Og Diana så det og glæded sig, at nu var man endelig kommen så vidt i verden, at en kvinde greb avgørende ind i en kunstners liv. —

Felen gik som før. Den døve sad med ryggen til dem og gnog:

Dara dudelam dutt dam du

du dei a, du du

dara dudelam dutt dam du —

De dansed.

Der knitred det oppe i selve stolpeskuret. Det røg. Soldaterne hujed ellevildt: «Den Germund! den Germund!» — han var nok ikke stolt! han var den gamle skælmen! — Der randt vox, eller det var bek, ned gennem sprækkerne i gulvet, drypped brændende i bakken. Og han med fotografierne måtte rømme. — «Dæ va kveiksle du!» — Ordføreren vilde slukke. Men de omringed ham og skøv ham væk. De storlo. De dansed længe. Luen brød ud, sused ædende opover de tørre fede furuplanker. Der stod tyk røg udav taget. Og de dansed.

«Men kor æ han Germund!» ropte én.

«Germund?» svarte de. «Germund?» sa det bortover hele flokken. «Germund, seie du?»

Det gik som en hed ild gennem flere på én gang. Og en av dem sprang op stigen. Men det var stængt deroppe.

Der kom en hel flok springende op; — jo det var stængt indenfor. Og det var ikke råd at sprænge døren med næverne, for én hadde ingen magt fra den bratte stigen. Fulde var de også, så de stod i veien for hverandre.

Der kom fler op i stigen. De stod hele stigen opover, så tæt de kunde på hvert trin. Så gav det øverste sig; de dratted ned på næste. Det gav sig. De tog trinnene ud, det ene efter det andet nedover. — De lå om hverandre i et nøste nede på bakken; de lå og så op i gulvet, hvor brændende dråber drypped, og skrek:

«Tig stidde, spelemand! — Tig stidde, høirer du !»

Men han hørte ingenting; han gnog. Og de fuldeste dansed. — «Germund!» hujed de. — Damerne hven. Herrerne satte i sprang over fîten for at hente sprøiter eller spand.

De mødte ædru folk ovenfra gårdene, hvor de hadde set røgen. De kom med stiger og vandbytter. De slog ind væggen, bar vand på og slukked. Gennem den voldsomme røg fandt de Germund Gjuveland. Der stod et stille smil i ene mundvigen. De bar ham ned, stræved med ham; — men det var strax råd til at se, at dette her var mer end uvet.

De stod stille og så på hverandre og grunded. Da mindtes de faren. — De besindige stod og blunked til hverandre: «Ka sa me!» sa de; — det var vel slik slag som med de konstrige lås: én grov sig mer og mer væk i den «konsto», så på resten fandt én ikke tilbakers der heller; — hadde han ikke kaldfliret også! ...

Dara dudelam dutt dam du

du dei a, du du —

Han gnog, gnog, gnog. Der sprang én frem og slog felen fra ham:

«Ve du tige mæ deg, din gamle dævel —!»

Der var ikke råd at sanse sig for dette fele-gnaget! For der var nogen andre som tænkte på det, han Germund selv hadde sagt, at han hadde lært det sidste knebet, så han stængte ikke almuen ude; .. men han måtte ikke rigtig ha lært det, alligevel, da...

Men skriverens yngste datter skvatt videre ind over fîten med Germund Gjuvelands første udkast til «Dæ blænkje so blitt». Hun holdt det tæt indtil sit unge runde bryst, ræd for at nogen skulde ta det: ... Et barne-ansigt og et barne-øie, som stirred svagt bent frem, med de sorte øienstene lidt sænket — et barn, med blondt barneblødt hår, som kunde vandre stilt ud i en gråstens-ur en kvæld, uden beslutning, uden vilje, og dræbe sig uden såmeget som en rynke på kind ... bare et smil, et vanvittigt smil, som man måtte kende godt for at vide hvad var....

Elven kommer glidende ovenfra dalen, glat og blå over hvid sand. Den har jaget de lydløse mil nedover, lige der oppe fra hvor høifjælds-bække og hver ung-å inde på heien la bort sit barnslige skvatr og de ugreie kast, blev enige om at samle sig og gå mod havet.

Men den stanser sit rette stærke løb ensteds, der attebæren begynder, svinger rundt unna en grå umedgørlig ur, svinger og svinger, lægger igen sand, lager grund til en hel stor flate.

Og fjorden dernede blir ved at gå videre mod havet, at blandes mod alle verdens vand, at tumles av alle de glade vinde Der er få som rigtig tænker sig, at åen når så langt som den virkelig når.

Men Gjuvelands-fîten ligger igen med attebæren, i ly av den grå ur. Den følger alligevel ikke. Den ligger her og samler sagn og de underlige hændelser og binder dem på mangfoldig vis, hvor langt end åen når. Den blir altid altid hjemme.

1) attebære — bagevje.

2) kveiksle. — stikker e.l. at tænde op med.

VIRGO IMMACULATA

I

Hendes mor var fra Riga. Man vidste ikke hvad hun var mest, russisk eller finsk. Hun døde, da datteren, hendes eneste barn, var sytten år; hun døde, før endnu de utallige stolkærrer var begyndt at trille pludrende turistsværme forbi ind i fjældene under major Jahren's havemur, og støvskyen stod grå over ribsbær-hækken. Hun sad aldrig her på havetrappen og tog imod denne hilsen hver sommerdag fra freminede land, eller vented på nye, når næste svære turistbåd la sig på vågen og rodde bådladning på bådladning i land.

To år efter morens død blev datteren forlovet med en arkitekt, som lå her den sommer og undersøgte rosemalingen og gjorde studier i national arkitektur. —

Moren pleied sidde og fortælle hende om sit hjem der syd, på dette nye sprog som hun aldrig ordentlig lærte, stille, enstonende, slæbende. Sålænge hun leved, hørte datteren aldrig efter; disse fortællinger var ligesom lige hverandre, en jævn streg, en kedelig landevei over et sletteland, uden sving og bakke. Moren begyndte nu også så tidlig, alt mens hun lå i vuggen; de blev strax en søvnig vuggesang, hvor der ingen ord og mening var.

Men nu en dag i sommer, da moren var borte — det var det besynderlige, da vågned dette, som før var døde glemte ord, vækked fler og fler udav vuggesangens søvn; ord steg og kom stimende, så hun blev borte lange stunder i dem. Stærkest hørte hun den stækkede længsel som var gåt gennem hver fortælling.

Det er en kendt sag, og alle har det slik: der er ting vi har hørt årevis dag ud dag ind, som vi ikke opfatter, eller som vi har kedet os ved. Så, pludselig en dag, når alt er forstummet, levner fortællingen, først som et ekko langt borte fra, kommer nærmere, trækker flere med sig der bortefra, kan øge til en storm; du forundrer dig hvor i al verden det har været henne hele denne tid. — Når det sker i religionen, kaldes det omvendelsens under ved dig: de gamle ting er gledet sindet forbi lige fra du var barn, din katekisme, din bibelhistorie — de siger, har banket forgæves på din hjærtes dør; så en dag, da der er genklangens bund i dit sind og det er lytt, og der hvælver sig høi høsthimmel ovenover, da kan du bli stanset på en dørtærskel, eller med foden på den første stang i et gærde du skal til at klyve over, eller midt udpå kloppen over bækken, og de gamle ting slår dig med nyhed. Da kaldes det, at den Hellig-Ånd har været på besøg hos dig; et nyt liv er begyndt inden i dig.

— Det var en sådan sjælens klarveirsdag ekkoet kom over hende; det var en dag som hun efter middagen netop hælded sig over sofaen for at lægge sig ned et øieblik, og hendes forlovede, den tykke arkitekt med den brede pande og de svære skuldre sad derude på havetrappen i kurvstolen, — hun så, at cigarasken lå nedover den kulsorte fip og flonelskjorte-brystet; han sov virkelig.

Det var som de aldrig hadde set hverandre, da de så mødtes igen til kaffe ude på stentrappen. Hun smilte sky, da han tog om hende nede fra stolen.

Faren så dette. Han kendte øiet igen, som fæsted sig langt borte ensteds med denne underlige bleke udlængsel, som kræved så grænseløst meget, men som fik så lidet. — Og en dag kom han stikkende med to hundrede-kronesedler til en tur sammen, de to alene, ind i fjældene med turist-sværmen, sådan på en uges tid. For hun var hans eneste barn; det måtte ikke ske, at slægten Jahren døde! — De blev borte én nat. De lå på et skifte. Det var vistnok så, at han hadde bedt om et værelse til hver. Hun sa ham godnat alt ved aftensbordet. Hun stængte sin kammerdør. Han lytted: hun prøved vist med nøklen, om ikke låsen var av dem til at dreie om to gange.... Morgonen efter foreslog han, om de ikke ligeså gerne skulde snu.

Der var intet sammenstød med ord-sår som ikke læges. Der var heller intet flåseri med budeien eller anden utroskab. Der var intet brev heller. Arkitekten reiste bare en dag; og hun fulgte ham på bryggen også. Landgangen blev tat. — «Kast tanget!» skrek det oppe fra brættet. De to stod og snakked til hverandre over rællingen.

«Det er kanske bedst, vi også kaster tauget,» sa han, og et blink i øiet ligesom klipped av.

«Det er kanske det,» sa hun.

Det smilte blekt og stille mellom dem. De var visnet av hverandre.

Hun gik hjem svimmel av stilheden i sig.

På en sådan klarveirsdag blir sindet pludselig en planet, som jager gennem rummet tusener av mil, og så er vildfremmed der hvor det stanser.

Men der var sådan egen trang i hende efter at kende sig fæstet og hjemme ensteds, også. Hun la sig udstrakt på volden, lukked øiet; det var så godt, når solen stak i øielåkket. Det var sanserne, som søgte at fæste sig ensteds.

Fra den dag på bryggen var det hun hørte skog og mark og sjø til; men på sin vis.

Når det regned, gik hun nu netop ud, med smalbræmmet hat, men helst uden noget på hodet: det var så godt, når regndråben randt kølig nedover den varme ansigtshud. Hun lå ofte op i åsen og skar enerstok til sin far: det var så lifligt, når blodet pibled der barnålen stak. Hun tog kold styrt hver morgen, og var før til at bade i sjøen om våren end nogen anden i bygden: det var denne grøssingen, som var så vidunderlig, når kulde fyldte hver den legemets pore. Og siden på sommeren, det var også vidunderlig deiligt, når hede solen fandt vei dybt ind i inderste porerne; en gammel kærring kom en dag med forfærdelse tilbage — hun hadde været på ved-henting ude ved det ytterste neset; der så hun hende på et avsides hvidt bærg, hvor solen stak ovenfra og også nedenfra, for den kasted blændende tilbage fra det blanke vand. Kærringen hadde lagt sig på lur bag en ener og ventet. Hun kom tiskende hjem: — hadde hun ikke ligget to timer i træk og bare solet kroppen sin egen! — to timer, og endda lå hun der! — Hvor hun fandt blomster, rev hun dem med sig, satte det sammen i herlige buketter: det var så gribende deiligt, når en blomsts duft stribed sig indover lugtehinden. Og på sit værelse, midt i lummer blomsterduft og muldens os, kunde hun sidde i timevis udover skumringen foran sit speil og hvile med sit storlåkkete øie ved sit legem; hun glæded sig som linjerne runded sig, fryded sig på sin vis ved hvert fyldighedens tegn.

Hendes stemme blev heller ikke den samme med årene; der kom mere barn i den, den blev kærere; og dommene over menneskerne var blidere, de bar stundom over med alle og alt. Og en vinterdag sa hun, og kneb sine øine tæt sammen: «Det bedste du kan gi mig til hver jul, er en fin, fin parfume, far.»

— Det gik hele femten julaftner slik. Hun var blek, øinene var store og nærsynte, næsen var spids; læberne var tynde og kunde gæpe sig i små myge tunger hvor de vilde, men ikke netop kruse sig. Hendes ansigt var i det hele ledeligt og så ud til at være flinkt til at skære grimaser. Hun tegned. Hun modellerte også. Men her hjemme i fjorden var det vanskeligt at få model. Hun vilde nu i grunden helst ha en mand. En idé var også ved at modnes — en statuette: en blek ung mand, lidt slunken, uden arkitektens svarte erotiske appetit.

En høstdag sa hun, at nu kunde faren komme med sine hundrekrone-sedler; hun vilde til syden en vinter. Hun smilte med de tynde løse læber:

«Jeg begynder at bli gammel også.»

II

Det var julaften på hans tag. De sad ved bordet de to. Der var juleskynding i hvert vognhjul dernede på gaden, piskesmæld, rop — alle som kunde vilde i hus. Over taget, over Roms hvide lysdis lå den isblokke-grønne himmel og månen. Der stod frugt og vinflasker i sin kurvfletning på bordet. Der stod en rad lys. Der lå blomster udover dugen — han kendte frøken Jahren's fryd.

Han hadde bedt hende spise hos sig iaften, han sad der i grissent blondt skægg og røde kinder; han lå i syden, for der var frygt for, at det skulde begynde i den anden lunge.

Trattoriets bud stod ved bordet og tog op den sidste varme ret av den ophedede zinkkasse. Budet gik.

Det blev stille. Han fyldte glasserne. Hun så ned; hun sad og brætted noget i fanget. Hun var i festdragt; hun var udringet. Han så på hende over bordet, men han turde ikke hvile med øiet der: — det var som at stå midt i en lys eng og så lukke øiet og vide, at alle de blanke strå omkring sig, hver hvid blomst, vugged sig, blinked, suged fryd. For det var for ham hun la sin barm åben, ligesom blomsterne de sommerlyse dage lægger sin snehvide kalk frem til solen. Hans øie ledte bare langs hår-roten og stansed ved panden, hvor der var en tynd blå åre og ellers skør bleghed.

Hun skønte alt dette og fryded sig, det var jo som solstråler stak i barmens porer! ..

— Men det var også noget han vented på.

Hun så op, rakte ham papiret over bordet. Det var det han vented på.

«Tak for digtet De lod mig læse igår. — Men — men — De må forklare mig: «Nirvana» — jeg siger ikke det er en feil, — men hvad er det De mener med hymnen?»

Han tog digtet, stak det i lommen; han hadde igrunden ventet, at hun skulde reist sig op og slåt armene om ham isteden. Han risted på hodet:

«Nei — uf!» sa han og skålte; — det var fordi han elsked hende han hadde skrevet det digt, bedøvet av denne indestængte underlige blomster-os, som slog ham imøde fra hvert hendes blik: ... nirvana, sønderknuselse, tilintetgørelse av alt udenom! — på ruinerne, ensomt midt i universet, bygged de så op sit elskovs syge kloster! Derfor skrev han digtet ... «Det er så kedeligt at præke kunst,» sa han.

«Hm, De skal ikke slippe så let! — De siger der, at tidens øie er blit koldt —?»

Han bød hende av bordet: «Nei, uf — vi kommer bare i dårligt humør —!»

«Hm, De skal ikke slippe så let! — For det er jo netop det fine bløde, som nu arbeider sig frem i hvert spørsmål, i hver reform, — det kvindelige element? — hjærtelaget, det er tids-geniet —»

Han svarte ikke.

«— Og så skulde tiden bare ha lært at hitte på ord, som er varme —?»

Han værged sig:

«De opfatter den jo anderledes: Deres statuette ... en bleg ung mand, med brændende varmt øie, som gir en gammel kone brod —?»

«— De siger, det er tidens hemmelighed, at der i sjælen falder blade tyst til jord ved tankernes strid, ved fremskridtets kav — fler blade end om en leved aldrig så frit og vildt —?»

«Har De fundet model nu til Deres statuette?»

«— Og så er De da vist selv en av de blødeste mennesker jeg nogensinde har truffet —»

Han blussed op:

«Netop derfor!»

«Men bløde folk skal si bløde ting, ved De. De skal la hårde folk si de hårde ting —»

Han blev ved:

«Der er en synd som heder synd mod den Hellig-Ånd, forhærdelse: den synd må enhver karakter i vor tid begå for ikke at bli slimet til av disse tidens tomme varme ord —»

«Det er det jeg ikke forstår! Det er det jeg ikke forstår!»

Han faldt træt sammen. Han så på hende; men nu gled hans øie fra panden, helt did ned, hvor snehvid hud runded sig og hvælved sig, og løb så frydfuld hen og gemte sig ned i kjolelivets brune dunbord. Men han sa, og øiet stak:

«Der må være noget betændt i Deres fantasi, siden De aldrig blir færdig med den figur De modellerer — «tidens genius». — De sætter længslerne så uvittig langt frem, at det blir goldt og blegt det imellem, det hidenfor. — Hvordan hadde De det i Deres barndom — jeg mener i Deres hjem? ... Dette at De aldrig blir færdig ... ligesom ikke orker opgaven ...? — tids-geniet ...?»

Hun studsed. Hun retted sig fornemt:

««Nirvana» — det var vort tema: Hvor vil De tilsidst hen med digtet? Det er en feil, at meningen er så dunkel.»

Han blussed op igen. Og hans øie ledte langs den brune dunbord: om han hadde åndet sin hede ånde ned i denne skære hud, hun hadde ikke følt det! ... Han snakked hidsigere og hidsigere. Det tog pusten fra ham. «De springer jo rent lybsk!» sa hun. «De snakker Dem i ring!» ropte hun. Men så tog det pusten fra hende også. Hun blev revet med. De snakked sig ind i en foss — med hoderne nikkende mod hverandre over det lille bord:

«Ved jeg hvor jeg vil hen! — Jeg sender ikke livet i meningernes ærind, jeg sender meningerne i livets ærind! Forstår De forskellen? — Livet er for rigt til at la sig forenkle og snøre ind i et par ærind som fremskridt eller hjærtelag eller sandhed eller reaktion! livet opløser meningerne, ordene — ærinderne opløser det —!» Han hosted.

Hun gentog: «Livet opløser ordene —? er det hid De vil med digtet —?»

«— Spør naturen derude, hvor den vil hen, når den voxer, når den dør! — For når menneskerne begynder at kende sine ærinder, da er perioden allerede på hældingen; da kan De overlade den til byrå'erne, til den jævne fuldmægtig, som stiller ved sin pult hver morgen kl. 10¼. Den som er klar og kender sit ærind, har mistet sit gærings-stof, saften i rødderne: han gror ikke længer!» Han hosted.

Hun gentog forundret: «Han gror ikke længer —?»

Han skrek gennem hosten; han blev sprængrød i ansigtet:

«— Se på genierne, de rigeste naturers liv — ved de hvorfra eller hvorhen! Geni, det er det dyriske som kaster hammen ; det er den berusende overgang fra dyr til menneske og tilbage igen, hvor det som er uset og nyt, kommer susende: utopierne — oljebladet i hvert genis næb; samspillet som kan bli vanvidsskrik, som også blir den sublime hymne. Men ved de hvorhen —!»

Hun så betat på ham: «Men ved de hvorhen —!»

«— For feil har de! — Feil har vi alle. Feil, det er det som mængden for øieblikket ikke liker. Feil, det er altså det av mine syner, som mest er mit eget, som skiller mig ud — ud! — Men når feilene blir så store, at der går menneskealdre for at bli forståt, da har der været et geni på flugt der engang, som slængte efter sig et oljeblad. — Der er ingen anden vei for geniet —!»

Hun fik en ny liden åre i panden:

«Der er ingen anden vei for geniet —!»

«— Der er ingenting goldt og blegt mellem dem og længslerne; thi de er selve længslen —»

«Der knuste De min statue!»

Han hosted og så hende tilfreds ned i barmen. Der glimted et indfald i øiet:

«Men det var én ting jeg vilde si Dem —»

Hun avbrød ham, løfted hænderne i rus:

«Ja, Deres hymne er selv det som De i den siger om livet: det er en havstorm, som jager stolte dynninger ind imod skærene for at knuses —»

«Men det var én ting jeg vilde si —»

«— Nirvana! nirvana! Ødelæggelse, det er livet — så rigt er livet! — nu skønner jeg digtet —!»

«Men det var én ting —»

«— En grusom havstrøm, uden anelse om hvor den vil hen! — som strør med geniers liv på skær og over fjære! — Der er intet andet liv! — Åh! det er høi kunst! — Hvad var det for en ting De endnu vilde si mig?»

Han hosted sig færdig. Han kluklo: det var som han skulde til at smage på en liflig vin. Så sa han med alvor i hvert træk og blev ved at se ned i hendes hvide barm:

«Jeg ved alligevel ingenting så vakkert som et vakkert knæ.»

«Hvordan kom De nu ligesom til at si det?»

Han svarte ikke. «De sukked,» sa han bare. Han så på hende som før; han hadde fåt lyst til at si mer, til al stikke:

«Synes De ikke vestalinderne på samlingerne hernede er morsomme? — Dette strænge grå blik, som vogter den hellige ild? ... dette pudede tomme enfolds-gæp i mundvigen, som kommer, når kvinde-ansigter ældes uden de hede kyss ... når ligesom alt det imellem dem selv og længslerne blir blegt og goldt —?»

Hun sad og famled, spiste; hun lo kort:

«De er ikke lidet ung —»

Han trængte sig efter hende; han slog ud med hånden og pegte ligesom på alle de landsmandinder, som var i byen i vinter:

«Nu kommer de mylrende hid syd vestalinderne for at vogte sin sidste rest av livets hellige ild.» Han nikked over bordet, snøvled koldt: «Har De forresten i grunden ikke selv en liden ansats der ved mundvigen?»

«De begynder at få torne,» sa hun. Hun reiste sig, kasted kåben om sig, gemte barmen: «Uf, her er koldt! — Der er forresten genier i hjærtelag også.» Hun åbned døren ud til loggia'en: «Her er måne!» — Hun steg ud. Han steg efter.

De stod alene med den isblokke-grønne himmel og månen. Der lå hvid lysdis over Rom's tage; Pincio-høien stod tæt og kulsort med sin stenege-mur og med pinje-kuplerne. Dybt dernede på gaden var der juleskynding i hvert vognhjul; det var endnu tidligt — folk vilde i hus. De kunde ikke se derned. De så op i himlen og på månen. Det var så svimlende høit did.

«Hvor vil alt dette vel hen?» sa han.

Det var køligt herude. Nordenvinden rasled i epheuen og i de bladløse vinstokke, som kroked sig lig knudede taugstumper henover jærntrå-nættet over loggia'en. Han knapped sin trøie; han begyndte at hoste. To hak: først et lidet og vart, som han vilde prøve at slippe let; så måtte han ta et dybere, som kanske nådde i blod.

Det var over:

«Jeg som er ung og tror på det rige liv mer end nogen frisk gør! — For jeg har også plads for hadet.»

Hun trak kåben helt på sig:

«Hjærtelags-genierne er de største,» sa hun. «Dem kan ingen havstorm strø bort. De bøter på det som revet er. De ved ikke av nirvana. — Glædelig jul!»

III

Det var søndag. Han var idag kommet fra Sicilien, hvor han hadde været for sit bryst disse to-tre vintermåneder. Han kendte sig stærkere — det var nok alligevel stanset med den ene lunge. Han kendte våren i hver åre.

Han møtte hende på det tætteste corsostrøg. Det kom gyngende over ham som vindens tøilesløse flugt over strå og blomst; det var ikke som han hadde bare én lunge. Han stormed lige på hende, bedøvet som første gang han så hende:

«Husker De julaften ifjor?»

Hun blev vist våd i øiet:

«Om jeg husker —!»

Så hvisked han:

«Jeg har aldrig set så hvidt bryst som Deres dengang — !»

Hun lod være at svare.

Han lo ligesom:

«Er det altsammen så hvidt, så —» Han tog hendes hånd for at si adjø. Men så kom det, såvidt det hørtes, blussende stilt som en glo under asken: «Jeg har slik lyst til at kysse øienlåkkene Deres!»

Så lo hun høit:

«Så følg med hjem på atelieret og kyss dem da, tosken!»

De gik.

Men ved porten sa hun:

«Å nei da, å, la os heller ta på landet først, for veiret er så deiligt idag —»

«Så kan vi heller ... siden ... iaften ...» hvisked han.

De satte sig i en vogn og kørte ud i Campagnen.

Ude i osteriet spiste de. De spaserte om i vignen; de stod nede i solbakken, i muldosen, stirred på det som voxed, på de rige blågrønne artischok-planter. De satte sig ved sit bord igen oppe ved kalkvæggen, ånded sol; der gik lystige sol-streif også over dugen.

Han lå udover bordet. De snakked sagte, bare av og til. Så sa han; og det var som alt kun var lyse rene solstreif, endda ordene ikke var så rene:

«Å! det hævner sig, aldrig en eneste gang at gi sig hen med legeme og sjæl ... befolke det golde rum, som ligger mellem en selv og længslerne —!»

Hun svarte med ét øie:

«Loggia'en nu julaften —?»

Han nikked:

«Der går nok ikke noget par frem for præstens alter, hvem den enes legeme er så helligt for den anden —»

Hun drømte med begge de store nærsynte øine:

«— Og ateleriet nu idag —?» Så skød hun lystig foran ham: «Ja, De vilde kysset mig deroppe De !»

«Vi lod det gli forbi os — også den gang lod vi gli!»

Hun fik et solstreif og lo :

«Det vilde nu været ligesom ukyskhed.»

«De er klog — hvad er kærligheden?»

Det blev længe stille, og solstreifene ligesom tænkte. — «Uf ja —» stønned det til sidst. —

— Der lå alt en kobber-lysning i vest langt ude og langt nede, bag Campagnens pinjerade, bag Campagnens halmstakke, over havet; ulden tåke-dis kom krybende her nede fra fordybningerne opover hver haug og skråning. Og værten skrudde veken på den netop fyldte lampe; den skulde ned i porten, hvor skildtet stod: de kørte nok indover forbi hans port, disse byfolk som hadde været ude i Campagnen idag, droskerne, som sled på udlændinger, de gule stolkærrer med kåte velpiskede heste inde i de lange skæker og to vinrøde slagterborgere på sædet. De kørte nok forbi, de, — men nu kom strax bønderne udover, som hadde været inde til torvs i byen idag.

Der stak et par indom porten, med røde opløste ansigter, træt og hemmelighedsfuldt, hvem kærlighed og kyss hadde sinket bag en haug derude; de hadde endda ikke spist. De steg ind i løvhytten lige ved de to for at suge det sidste tause kyss av den såre læbe.

Frøken Jahren reiste sig:

«La os gå! For nu mørkner det vist derude.»

De dreied ud av porten, satte ind i folkesværmen, som stevned ind mod byen. Men de gik langsomt, strømmen gled fra dem; de blev tilsidst gående næsten alene på den flade støvede vei. Aftendampen reiste sig op fra jorden i hvide høie tunger, sløred kobbergløden bag pinjerne der vest. Nu kom bønderne udover i klumper, høimælte av forfalsket byvin. De lange fjærløse vin-kærrer skrangled forbi, med ustanselig dinglende bjælder fra hver rem i sæletøiet; oppe på sædet, inde i seildugsskærmen, lå kørekaren og sov. Karabinierparret sprængte forbi med sablerne i de hvide bandolierer.

Hun stansed. Han stansed. Luften skalv av et ensomt froske-kvækk. Der kom fler, det svarte. Det steg. Hundreder av stærke elskovskrav stimed skarrende ind mod dem gennem aftendisen, fra grøft, fra pyt, fra Tiberens bred.

Der kom også avemaria inde fra byen, havet av alle de kimende kirkeklokker, som stod rungende lige over dem, indunder natten — den tindred sort ovenfra himlen og sank nedpå aftendampens hvide tunger, sank, sank.

Det blanded sig alt dette. Men ingenting hørte de uden det mægtige kor fra elskovsfyldte froske-svælg. Han stod. Hun stod. De stirred. Og han fik lov til at lægge sin arm om hendes liv, og hun lod hans hule hånd fyldes som en skål av sit brysts rundhed.

Han sa stille:

«Hvad er det De ser —?»

«Jeg? — Jo, jeg ser på disse gamle øg, som slæber på de tunge læss denne lange fæle veien. De er trætte og — og — og — gamle.» Hun stønned tungt.

Han smilte; nikked ind i froske-koret:

«Ved De hvad alle de der tigger om?»

Hun ligesom vågned, vendte sig brått, gik indover mod byen. Det lyste hvidt fra hendes ansigt.

Han stod igen og så på disse gamle øg, som slæbte på de tunge lass denne lange fæle veien.

IV

For det er så underligt med kærlighedens blomst: når den går i frø en sjælens klarveis-dag, så flyr den avsted udover livets sandsletter, en tør husvild frugt på sin letende dun, for alle slags vinde, og lægger sig gerne til at dø på de rareste steder. Men ensteds vil den dog ligge.

Det var en våd december-eftermiddag. Det var jomfru Maria's ubesmittede undfangelses-fest i byen. — Det skumred. De kulørte papir-lygter kom ud av hvert vindu; de hang i rad langs etagerne, svaied stille for luftningerne, freded om sit rædde voxlys derinde.

Baldakin'erne i rød silke og guldfrynser stråled nedover kirkens indgangsdør; kærterne langs væggen flakked fredløs med sit bare lys i trækken.

Folk strømmed gennem gaderne mod kirken. Ærbare damer tripped hurtig op stentrinnene med sin sømmede bønnebog i hånden; deres brødre fulgte i den kaffebrune sækkefrak, deres fædre, deres mødre. Og gadens ensomme dame gled nervøs frem og tilbage udenfor på fortauget, ledte, skotted; hun løfted op, når hun vendte for en kaffebrun signore, så det rasled i det hvide stiveskørt til tegn på ubetinget gunst, sopte æggende som påfuglen med sin prunkfjær-svans. Og de ugifte søstre tripped dobbelt hurtig ind. For det var jomfru Maria's ubesmittede undfangelses-fest i byen.

Han mødte frøken Jahren under en gaslygte. Han tog hende lystig under armen:

«Godaften gamlefiammen min!»

«Nei, god — dag!» Hun så skøieragtig op. Og han blev hængende ved hendes arm:

«Hvordan går det med Deres statue «Geniet» ?»

«Han! Han datt ned og slog sig istykker for mig her om dagen — mit livs værk, ja —»

De storlo begge.

«Så syntes jeg, det var bedst at ordne det jeg hadde igen — sådan, mit livs rige høst. Nu har jeg tre skuffer fulde av frierbreve —»

«Det er kedeligt De ikke har noget fra mig —»

«Ja, jeg skulde hat Deres omfavnelse skriftlig den froske-aften for to år siden. For jeg ordner dem i årgange, som man gør med god vin; jeg lægger dem i gummi-stropper. Og så tegner jeg til dem —»

«Så kan De jo alligevel ta det vårlandskabet udenfor muren: en øde aften, bare en eneste ensom frosk med et uhyre svælg, som når fra havet og aftengløden lige op i Abruzzer-fjældene —»

Hun skoglo:

«Ja; og kalde billedet: Selvportræt. — Synes De ikke, jeg har fåt et aparte humør siden sidst?» Hun vented ikke på svar: «De siger også i pensionen, de har ikke truffet nogen med så forfærdelig godt humør som frøken Jahren.»

Hun sa godnat. Hun hadde det travelt. —

Hun var blit federe; hun hadde næsten dobbelthake. Og hendes stemme var gjaldende.

Han fulgte efter. Hun gled ind i kirken. Der var trængsel; ud og ind gled flokkerne. Han gik ind. Der var lys og lygter rundt i de små kapeller, og i en nische stod Maria's bogstav i gylden transparent. Der hang de stille tænksomme helgenbilleder av de gamle mestre; de var blit tungsindige av bare røgelse. Folk knælte, bad, mumled; stolben skrek. Der stod en præst langt derinde i røgelsens grå skylag, bleg i den lumre luft, stolt og stor som en romersk senator på sin rostra; han sa brændende ord til Maria, og der lå mørke skorper langs hans underlæbe. — Der langt inde, op til en søile, stod hun. Han trængte sig også langt frem.

Der holdt præsten inde.

Det stemte i oppe fra koret, fyldte hvælvet med sin store bølge, som skylled over hoderne den lumre serenade til Maria's ære. Da stansed flokkerne, som gled ud og ind.

Og hist på galleriet stod evnuken ensom, med det blege hode på den lange hals, skar sig frem som lyset, klar og spinkel så det gik til marv og ben: «Mari—i—i—a!»

Det gav et sæt i hende i det samme; hun tog et skridt frem. Og folket faldt ind uden forbehold, fuldtonende, de tykke mødre, som holdt på renhed, de urørte jomfru-søstre, som længtedes, tandløse fædre fra Corso'ens spradestrøg, som hadde elsket sig svagelige på sit timelige legeme, — alt det som hadde blomstret, alt det som endnu ikke hadde fåt springe ud — goldhederne og de lumre længsler. Det skrek. Det nynned. En rivende strømhvirvel. Sind flød herreløse rundt i hvirvlen, i røgelsen, i røgen. Det sank helt ned til en jævn mumlende sus. Det steg op igen til et tølesløst skrål. Og den unge bror i laksko uden hår på hodet, som hadde nikket så mut til påfuglen udenfor kirkedøren, den døende adelslægts sidste ætling i den kaffebrune sækkefrak, han hven: «O Mari—i—i—a, ora pro nobis!»

Og helgenbillederne stirred rent tilovers ud av de små kapeller.

Hun droges nærmere og nærmere, stirred med det store nærsynte øie op mod galleriet, hvor den klare stemme lyste. Hun vilde ligesom snakke med ham; hendes læber tunged sig og rørte sig. Hun satte i med. Og han så, at adelsmanden i den kaffebrune sækkefrak hørte det, og de flytted sig nærmere hverandre, han og hun derborte. De så over til hverandre. De sang. De stod med åbne munde og svarte op mod galleriet gennem den grå røgelse. Han lo av deres munde. Han tænkte på froskestrubernes krav, som skalv den aften i den uldne vår-dis. Og det var som alt pludselig lo: husene derude lo, væggene lo, vognene lo, de våde gader lo, de små lys inde i de dansende papir-lygter risted og kluklo.

Han måtte flytte fod under sig. Han skoggerlo himmelhøit.

Men skoggerlatteren drukned i tonernes larmende strømhvirvel. Så hven han i med. Han fyldte sin ene friske lunge, tog kastratens himmellyse stemme:

«O Mari—i—i—a!» —

— For det er så underligt med kærlighedens blomst.

ODIN I SIVET

En lummer november-aften. Kaierne vented styggeveir, for de kunde se langt udover Roms syv høie.

De vagled sig tidlig idag inde i den gamle kirkes mosegrodde klokketårn. Der var kaier av forskelligt ytre. Mestendels var det selvsikre folk, som regned sig halvveis for verdensstadens faste indvånere. Men forøvrigt var det kaier uden bestemt levevei. Der sad den gamle hankai, slægtens onkel, med langt næb og udeliggende øine, som stirred dumme udfor kirkevæggen ned i gaden, bare modtog indtryk og strakte hals, når en kostbar damehat rørte sig dernede med sine skrikende farver — det var naturligvis en av aristokratiet. Der flaxed de lette frøkner, som hadde forsaget og nu bare kniste uskyldig ad de unges tåbeligheder i sin almindelighed, naturligvis med udgangspunkt i det specielle tilfælde....

De ledte efter sin plads. Der var stød og stiklerier og grætne ord og lydløs sladder. For de hadde sin forening kaierne også — hvert klokketårn i Rom hadde sin. Men der var grupper inden foreningen; og grupperingen var stræng og hævdet. Der var ét parti over klokken og ét under. Og den gamle hankai fixerte hver aften raden : der kunde ingen komme der nedenfra hid op, ei heller nogen her ovenfra derned.

Hver gruppe sad for sig tæt sammenklemt og stirred spændt i aften. Sagen var den: idag hadde styggeveiret, som var ventende, ført store kai-sværmer ind mod deres klokketårn. De hadde set dem flaxe over hustagene i hele eftermiddag; nu var de ventende hid til klokketårnet! ... De sad nok og hånlo av hver ny landsens kai, som fløi indover verdensstaden og egentlig slet ikke kunde ha nogen rigtig følelse av hvor de var, når de bare tog herind for uveir. Men de skotted op med stive øine: de vilde ha dem, hver gruppe! De sad med sammenbidte næb, dødsens stille av spænding: nu fik de vælge gruppen! Og slægtens onkel lod den strålende nye damehat på gaden seile sin egen sjø.

Der kom de susende ind i klokke-tårnet!

Du store gud, de satte sig hvor de fandt en ledig plads! De gjorde sig skyldig i de besynderligste feiltagelser. De var ikke det spor inde i grupperingen på verdens-stadens klokketårn! Nogen satte sig heroppe, nogen satte sig dernede. De trodde sand for dyden, det gik an at sætte sig op til hvem som helst, sådan uden videre! ...

... Men kanske de var uvenner disse også og delt i grupper! Og slægtens onkel begyndte alt at lete kræsen blandt de nyankomne, om der skulde findes beskedne smukke unge mænd, som ingenting sa, eller ialfald ytterst lidet.

Da ropte en av de fremmede dernede op til sin ven på raden heroppe.

... Trodde han virkelig han kunde bli ved at være godvenner med dem som hørte til på den anden side, ligefuldt! — Hadde man valgt sin gruppe, så hadde man også valgt! ...

Der ropte fler.

Da fløi de to gamle grupper op; de skrek i næbbet på hverandre: der var ved gud noget som hed samhold alligevel, og karakter også ... krah — krah —! Og slægtens onkel skarred dybt: «Agtelse for venskabets hellighed krah — krah — krh —»

Det bar løs. De under klokken og de over klokken angreb sammen: Skrik; lusing med vingespidsen; næbbe-knib! De sloges på hårde livet. De slængte ud den ene efter den anden; de vilde ha faldt lige i gaden, hadde de ikke kunnet flyve: .. Fanden danse, skulde ikke denne skøier-fjæra fra landet ud! .. denne bandit-stjærten! ... dette råskindet! ...

De fremmede landsens-kaier fandt sig tilsidst igen spredt og forvirret på ly-siden av kuppelen, men uden egentlig tag over hodet. De hadde endnu i grunden ikke forståt, hvorfor de hadde måttet slås; de sad på det mosegrodde tag og ordned forundret sine fjær.

Men de andre inde i tårnet vagled sig igen og dupped i to grupper. Og styggeveiret rykked nærmere op mod Monte Mario i natten.

Der klasked noget ovenfra ned på en fjærham nedenunder klokken. Det kniste rustent heroppe i mørket. Det svor der nede. Det var igen slægtens onkel, som benytted hver anledning til at kaste smuds på dem under. Og de dernede sovned påny. For dette var jo noget som skedde hver aften i klokketårnets kaiforening.

Der var uveirs-nat i Rom. Torden; fosforlysinger rundt på de ytterste av de syv høie; brak; styrtregn; vild droskerammel.....

Nedenunder kirken lå en vinkneipe. Det var en stille natkneipe, som holdt oppe til to-tre om natten og gerne længer, når der var folk.

Der sad landsmænd i kneipen. Denne kneipen den var deres; de hadde fundet den, og vogted den og værged den mod fremmede landsmænds besøg. De så sig altid hid og did, før de gik ind gennem døren. De hadde besat det inderste værelse, indenfor de mange rum, indenfor komfyren og kobberkarrene og oljestanken; det var deres værelse. Og der stod en speciel opvarter i døren og fyldte deres tømte liter-flasker; det var efter ordre fra den oprømte vært, for til ingen solgte han såmange liter som til denne flok, som stadig indfandt sig her to gange om ugen.

Der sad et bord fuldt av damer og herrer. Det var deres bord. Ordene fløi, latteren suste som svære vinger; — en lun og fredet gruppe, som holdt trofast sammen midt i verdens-stadens sladder, hvor hver trygt kunde være sig selv. Den var nøie sigtet; de hadde skilt ud alle, som holdt til i andre grupper, og den optog ingen ny, som kunde bringe misstemning eller hørte til på den anden side.

Det var langt på nat. Udenfor fik drosker og torden gå sin vilde gang.

— Der sad en ung billedhugger for enden av bordet. Det var han som altid hadde ordet længst ad gangen i aften, for han var sidst ankommen til byen og netop optat i gruppen.

— Han hadde studeret teologi og var alt ordineret. Så var det en vårdag han stod på stolen og så solstreifet på kirkevæggen, at han kendte noget som en trang i sig til at bli kunstner; der lå nu også kunstsans til slægten — hans mor f. ex. hadde ry for at sætte sammen smagfulde buketter; og selv hadde han netop den vår modtat kurven av en vakker dame.

Han hadde en anelse om, at han var av de mindre kunstånder. Derfor gjaldt det at bråke i lag. Og det kunde han, for talegaver hadde han ført med fra sin præstestand. Sad man stille og beskeden hen, blev man simpelthen glemt — ja sådan var nu engang vor tid! Ingen kom og spurte ham, det gik endog såvidt i hjemlandet, at ikke engang et øie søgte ham efter hans mening. Og det underlige var, at det ikke blev bedre med årene; stærkere og stærkere vendte den forbandede anelsen tilbage, at han kanske ikke var så stor en kunstner.

Han reiste ud. En ung rig ven og hans frue hadde indbudt ham til at bo hos sig på sit ledige værelse i Rom. —

Han ligned et gammelt stålstik, der han sad for bordenden. Han bar en svagt stivet krave og et virkeligt halstørklæ, som var vundet tæt om halsen de to gange og endte i en fast blåknude over struben. Han hadde beholdt skægget fra sin præstetid: den smale strimmel kortklippet tæt pels, som gik fra øret, ned under haken, dækked hals og strube og randt væk nedi halstørklædet. Men haken selv og læberne de var nøie barberet. Et ansigt med fin blød guttehud, en mund med lange linjer; men der var intet spil.

Den svenske frue la sig op til hans vens frue og hvisked:

«Han er jus som et enda förtjusande äventyr, så där —!»

Men hans vens frue reiste nakke og vendte sig unna: — hun hadde det med at ville si alt, den svenske fruen! —

Og billedhuggeren så dette, trods alt han snakked. Og han kendte sig som ude på havet — stod længer og længer ud. En herlig seilas: Venus! Venus! Venus! — der sad de på rad om bordet og hvisked om Adonis! ... Det var sit liv, sit kunstsyn, han brætted ud for dem; han talte om sin idé med det nye relief.

... Der er et gammelt digt som heder «Håvamål» eller den høies tale, som altid står der lige ungt trods ælden. Det digt hadde han fæstet sig ved; hans livs værk skulde bli en frise ud av det digt. Han myste med sit øie:

«— Det er Odin selv, som sidder i sit høisæde. Han lærer os mod og store ting og gir moralske bud; han kræver trofasthed, at sin vens ven skal man være. Åh! det er som et helt liv, det kvad, så rigt! Det er det kvad som med rette står høiest i folks lov. — Nu er der et dunkelt vers i det digt, som heder så: «Den erfaring gjorde jeg dengang, da jeg sad i sivet og stunded mod min elskov; mit kød og mit hjærte — det var den gæve mø, så såre jeg ikke måtte eie hende.» Mærk: det er Odin selv som taler. Det er Odin dette hænder. Det er Odin, selve skaldskapens gud, som den store kærlighed møder. — Hvor har Odin været? om han har forgrebet sig på en andens kærlighed, eller om han gerne vilde det — det ved vi ikke. — Det er et dunkelt vers, som kaster et forunderligt lys over Odin. Men det vers har jeg grebet med al min kunstneriske kraft —» Og han rev sig i sit krøllede tætte hår: «En dag skal jeg overraske verden — ja gu skal jeg det! — yhh!» Han suged den store tanke tilbage ind i sig.

Og den svenske frue hvisked igen:

«Så fasleg vakker som han är, när han svär —!»

Men vennens frue, som så tungt og blegt på ham, vendte sig unna, for hun vilde eie sine hede tanker selv.

Han så det for anden gang:

«Det er sjelden jeg har set noget så klart for mig som dette,» sa han sagte og stirrende. Og hans idéer flommed endda om i den store våde mund.

«Hvordan har du egentlig tænkt dig det, stillingen ... udtrykket ...?» sa hans ven.

Han kasted sig frem, som han var sint og førte en retfærdig sag:

«Jeg! — Det blir en frise, hvor æserne har på stedet hvil og udstiller klassiske muskler, således som de gamle gjorde — tror du det! — Eller en sådan frise, som de gør den nu, hvor guderne ligger fremover i vild springmarsch udav rammen, som de kapsprang på bare livet for at komme unna selve det som er indholdet — hva, tror du! — Nei! en stille medaljon vil det bli! Sammenknuget sidder Odin, fortæret! — sådan ser jeg ham for mig, lys levende. Han sidder på huk. Han evner ikke røre sig — med et blik! med et blik, siger jeg — yhh! Mit kød og mit hjærte, det var den gæve mø: «hold ok hjarta var hin horsca mær» —»

Han snakked, så han fik den mørke skorpe langs læben av vinen og de stærke ord. Og de unge damer trykked sig tættere op til ham, for han blev dem mer og mer et eventyr der han sad.

«Rysligt roligt, så där —!» sa den svenske.

«— Der er skaldskapens gud, som får kærligheden over sig og synker sammen i sivet under sin egen lidenskab — det som er al lyrisk digtnings urgrund: den sammensunkne elskov, som dog tilsidst retter sig og finder de skære ord og sangen istedenfor besiddelsens tomme faktum: «hold ok hjarta var hin horsca mær». Jeg vil gøre ham sådan, at det slår alle: han blev just skaldskapens gud, da han reiste sig fra denne sammenknugede stund i sivet. Åh, dette øie —!

Men jeg har tænkt mere ved det! ... Odin i sivet, hvor længslen kryster livsmodet ud av ham: savnets ydmygelse, den illegitime kærligheds selvfortærende goldhed, dens angst, for han har jo ingen ret til den kvinde han stunder mod — for fan! Selv om hun stilled sig foran ham og sa: ta mig! — Odin svarte nu kun det ene, og vinked hende bort: jeg har gjort et digt! —»

En ældre dame sukked lettet:

«Åh! Tænk at nu endelig også en kunstner tilslut har fåt øinene op for det!»

Men vennens frue sad blegere end før og hvilte ved hans store linjerette mund, hvor intet spil fandtes.

«— Jeg vil gøre ham sådan, at man nok skønner, hvad digt han synger elskoven efter den stund — yhh —»

«Åh!» stønned det stilt.

Men herrerne sad rent tilovers. De la sine dumme hænder på bordet og stirred fremfor sig. Vennen forsøgte at smile:

«Hvad var det du sa: illegitime kærligheds selvfortærende goldhed —, goldhed —?»

«Tror du jeg har ranglet mig frem til mit kunstsyn!» Han glefsed: «Næ—hei! Jeg tilhører en ny art kunstnere, skal jeg si Dem, mine herrer. Hjah!—»

Den ældre dame blev ved:

«Tænk at nu endelig også en kunstner var så modig at si det bent ud!»

«— Jeg ved: hjemme i Norge netop nu sidder de og venter på mig, efter dette svi—i—neriet! — Yhh —» Og der lå endda mange idéer og flommed i den store mund. Han blev stillere: ... «Over skaldskapens gud kom kærligheden sådan første gang; — og således går den igen i hver ny gang. For kærligheden, skal jeg si Dem, dens form er uden grænse i tal: den kan komme som stridsindets forløser, den kan komme som fortvilelsens lægedom, den kan komme som kåthedens og vilterhedens sidste indfald og ytterste slut, den kan komme som så mylrende mangt — som fugledun, som en deilig sørgemarsch, som det sidste jubelhvin; — men det er den første gang, som går igen i hver gang. Det er første gang, som bestemmer kærlighedens art i et menneske-sind: således som den kom første gang, således vinker den gennem hele menneskets liv. Hjah — yhh —»

Herrerne sad stumme og retted sig forsigtig som myge trær efter et stormkast. Men damernes øie hvilte ved den bestemte mund, som kunde sværge så henrivende sødt.

Da reiste vennens frue sig:

«— Se hvordan veiret er? — klokken er snart fem!»

Billedhuggeren så op, da hun reiste sig. Det var en stor og fyldig dame. Hun løfted også sin rige kjole op og trak den frem over sine prægtige hofter, så de vugged og vexled derinde under det glatte strammede stof, efter hver fod hun satte frem. Han så efter hende, som hun seiled ud gennem rummene: ... skønt! skønt ... plastik! Han reiste sig: «Det må da for satan snart bedage sig!» sa han og seiled ud efter.

De blev længe derude for at se på veiret. De blev så længe, at den svenske dame reiste sig urolig. Det gjorde de andre damer også: «Det må da snart bedage sig —!» — Vennen reiste sig også. «Det må da snart bedage sig —!» mumled han underlig forlegen. Damerne vipped alt om hverandre ud gennem rummene.

Derude, i den ytterste bælgmørke gang, stod billedhuggeren og vennens frue tæt omslungne; de så dem mod gaslyset fra lygtepælen, som stod over på den anden side gaden. Og deres kys var uden ende. «Mere!» — «Mere!» ynked det. «Min deilige sørgemarsch!» sa den ene. — «Min Odin!» sa den anden; «kys mig! kys mig!»

Han tumled ud, lige i rutedøren, så glasstykkerne sang, sled i døren; den var stængt. Han krøb gennem åbningen, hvor ruten nu var væk. Han sprang ud på den våde gade, først nedover gennem regnet, stormen, tordenen, snudde så og sprang opover: ... stod der nogen i kneipedøren og stirred efter ham med knyttede næver! — vilde vennen brugt dem? ... og vennens venner? ... Der lige skrå over stod kirken: Det lyste vist i ruten over indgangen! — et fredlyst sted! Han tumled ind.

Det var stille herinde. Der tassed bare en gammel mand omkring med en lang stang; han tændte lysene om Madonna's billede i nischen.

Billedhuggeren gik bort til manden. De hvisked sammen. Der klang nogen soldi i mandens hånd. Billedhuggeren tog hans lange lysstang. Manden tassed ud.

Billedhuggeren sank sammen på knæ foran Madonna-billedet i nischen, med lysstangen opreist mellem sine ben, folded rådløs hænderne over den knirkende sivstol, bad.

Der var endda ingen herinde i kirken. Det var mørkt i krokene. ...

— Der kom en gammel mand ind i vinkneipen nedenunder kirken; det var han, som tændte lysene om Madonna-billedet i nischen. Han kom tassende helt ind i det inderste rum. Hele gruppen hadde reist sig; de stod og så blunkende på hverandre. Men vennen og hans frue var ikke herinde; de var alt på hjemvei fra den bælgmørke gang — de gik et langt stykke fra hverandre.

Kirketjeneren hadde et kort med til opvarteren.

Opvarteren rakte billedhuggerens frak til den gamle og den bløde sorte filthat med den lille bræm og paraplyen med de bugede spiler. Kirketjeneren tassed ud igen.

Der er et gammelt digt som heder «Håvamål» eller den høies tale, som står der lige ungt trods ælden. Det er Odin selv, som sidder i sit høisæde og lærer os mod og store ting og gir moralske bud. Og der er såmange, som fæster sig ved det digt med de store bud, ung som gammel, og kappes om at lære det fra sig igen gennem sin kunst, ved store møder, i hjem, på vinkneiper. Det er også det kvad, som med rette står høiest i folks lov.

Nu er der et dunkelt vers i det digt; det fortæller, at Odin sad i sivet engang og stunded: «mit kød og mit hjærte — det var den gæve mø, så såre jeg end ikke måtte eie hende,» står der. — Hvor har Odin selv været? ...

Det er et dunkelt vers i den høies tale, som kaster et så forunderligt lys over Odin.

FÊTE CHAMPÊTRE

I

Det var midt på sommeren et stykke ind mod Abruzzer-keden. Det store mangfoldig tusen fod høie fjæld reiste sig mod sky som en krap overmodig sjøryg; langt derinde lå de andre, men de var dovne som havdynninger som går til ro. Der tindred sne i en eller to revner, og det stak i øiet; men ellers var det rødbrunt bærg; og selv hvor bærget i grunden var lysegråt, eller hvor de hvide grus-render, som lå igen efter svære flom-dage, løb nedover skråningerne, selv der la hede-røgen skælvende sit røde skær.

Nedenunder lå sletten, rummelig og rund i ring, på en mil i tværsnit, med sin å og poplerne, med vignerne, med sine kridhvide veie, hvor de to karabinierer gik. Den hadde storfjældet på den ene kant og store beitehauger på den anden, kollede og runde som en hvælvet grydebund ; de stod brune og gule, med avsvidde græsstrå, uden en saueflok, for de var nu forlængst reist ind i de svale dybe dale langt oppe i storfjældet eller også derop på den anden side, bagenfor den døde skråning, hvor det løb indover i brede høifjældsvidder.

Solen stegte. Den hadde ståt og brændt over sletten fjorten dage i træk. Akren var gul, almetræets blade gisped visne, bækkene lå tørre, blinded øinene med glansen fra sin hvide sand. Der var vildelse i luften, hede syner; der var ingen sammenhængende vilje eller en klar tanke. Der gik ingen mennesker på veiene uden de to karabinierer, som marschered til jernbanestationen, hvor et tog var ventendes. Sletten lå og stønned i feber. — Og oppe på dalbundens høieste haug lå den lille gamle bys murhus i uorden og stabel som en grå stenrøis og klemte sig fortvilet bag hverandre optil det gamle kastel, og ingen vilde være ytterst mod solstegen. Der gik ingen mennesker i gaderne. Og toldbetjenten og hans gamle ven gårdsfogden på slottet ned i bakken, Cesare, hadde flyttet bænken væk fra by-porten bort i den bedste skygge bag muren; for derinde i toldkontoret sad den overordnede og sov og sikled i protokollen. De sad tæt indtil hverandre, og den gamle lå over i den unges fang. Den unge ledte i hans sølvhvide hår med fingrene, fandt noget, leverte det taus nedtil ham; den gamle så på det en stund, knækked det mellem tommelneglerne, slap det ned i den hvide sand. De sa ingenting. Den unge fandt noget mange gange i det sølvhvide hår. — Der trilled en forsinket vogn ind gennem porten; der sad en sved mand under solskærmen. De to så ikke op. Men vognen holdt alligevel, for manden hadde en kag vin at fortolde. «Et glas gammel chianti?» hvisked han snedig. De to reiste lidt på sig; men de flytted sig ikke av bænken. Han i vognen undred sig og så sig rundt; så blev han var embedsmanden, som sov i statens protokol derinde. «Jeg har bare et halvt glas, desværre,» sa han og bar det bort. Den gamle drak det alt; toldmanden fik det tomme glas og slikked efter de sidste dråber. Manden kørte uvisiteret og stille ind i byens murhus-skygger. Den gamle sank igen som en abekat over i den unges fang.

Det var bare nonneklostret lige under storfjældet, den lange bygning med de to rader små vinduer, som var nådd lidt i skygge for idag og begyndte at vågne; — i priorindens cypres bag porten sad småfugl kølig alt og pipped svagt.

På sletten under byporten lå det gamle slot med sin jord og de femti bygselmænd. Rundt om gik den grå mur; det glitred i solen fra skarpe glasskår, som sad cementeret fast på murens ryg mod tyv og illgerningsmand. Det lå mellem byen og storfjældet. For nonneklostret lå op i selve fjældskråningen og stemmed med sin havemur mod flom og ras og hvad der kunde komme nedover den hvide grus-rende.

Slottet lå endda i solstegen med lukkede grønne skodder, og de to cypresser ved gårdspladsen oste. Det var længe siden her var nykalket; nedenfor hver skodde gik skidne striber i muren, som om hvert vindu tygged skrå og hadde det med at spilde i mundvigerne. Bygningen var fra rococoens tid, bukkehornsornamenter og snirklede arabesker og lunefulde masker som gren ud av løvet; der lå gulgrøn mose nu i tegningerne. — To langraggede foler med uklippet man stod i skyggen under staldvæggen og kølte sig så godt de kunde.

En skodde stod på klem; den nederste lem var hægtet op. Det brased inde i køkkenet. I karmen lå signora Giulia med albuerne på sin røde vindus-pude og keg ud på gårdspladsen under den ophægtede lem og gennem sprinkelværket. På puden sad et lidet barn på halvandet år, tykt, brunt, med sorte øine og bryn så sorte, at huden så lys ud mod dem; selv indsiden av øienlåkket og kanten var mørkebrun.

Signora Giulia stod der i bare særk, med morgenkjolen over; men på en hed dag som idag var den ikke knappet igen foran, og brystet stod åbent; huden derinde lå i stive folder, stærk og avdød som barket skind. Det var et pudet gammelt ansigt, med et lystigt blåt blik. For hadde hendes øine været tunge og mørke, vilde de gjort et lastefuldt ansigt av hendes hængende seige træk. Lige under haken voxed to lange hvide hår, som krølled sig stridt opover.

Hun var fra Nord-Italien. Hendes ungdom faldt i det tredje keiserdømmes tid; av franske officerer hadde hun lært sin flydende fransk. Hun hadde tilhørt mange. Den første, en ung poet der nord, hadde sagt en solskinsdag de stod i vignen, den dag da druerne var modne: «Du står der hvid og dunet som druen førend nogen hånd rører den!» Han hadde kysset hende og skrevet en sonet til druens hvide dun. — Den anden hadde sagt, og han hadde knælt med hodet i hendes fang: «Hvor Deres navn er skønt! — Giulia! Giulia! et fyldigt stornavn, som vækker minner fra historiens glanstider! Alle store kvinder hed Giulia. Hvor De også er fyldig og stor! hvor Deres fang er bredt!» Det var en general i et avsides osteri fire dage før et blodigt slag. Han vendte ikke tilbage. Hun fik et barn; det blev sat ind i klostret her syd i fjældskråningen. — Den tredje var en fransk løitnant; han hadde sagt: «La os gøre en reise sammen, frue! Jeg tar til badested i sommer, så morrer vi os lidt. La reine de la fête!» Det var i vognen på hjemveien fra et lystigt gilde i en have nær Rom. — Den fjerde, en italiensk senator, hadde sagt: «Jeg skal på forretnings-reise til Paris. Den by er stor, og jeg kender ingen, jeg trænger en at hygge mig hos. De taler og skriver jo også udmerket fransk, frue. Blir De med, reiser jeg også på II. klasse, og sparer billetten ind på det og på de reducerede translatør-udgifter.» — Der kom flere, flere — hun skulde også ha redet lange ture alene med kongen. En dag kom hun til at minnes sonetten til druen — den gik så længe fra hånd til hånd i vinpressens tid, til der ikke længer var en plet hvidhed eller urørt dun. Da gifted hun sig med en aldrende vinhandler der nord. Og vinhandleren døde uden nogen formue. — Så kom der en dag melding, at hendes datter i klostret lå for døden og ønsked se sin mor; hun reiste, men datteren var død, da hun nådde frem. — Da kom hun hid på slottet for at styre hus og køkken for enkemanden marchese don Ferrucci, den nuværende eier don Ferruccio Ferrucci's far. —

Signora Giulia lekte med barnet, som sad på puden; kun nikyssed det, spiste det på arm og hals. Hun tog det om begge skuldre og risted det. Hun satte sit hvidhårede hode ned i dets mave, stanged : «Atiti—titi—ih! atiti — ih!» Og barnet lo i vilden sky. Det var kokkepigens datter.

Der kørte en charabanc over gårdspladsen, nedover den lange alme-allé, som hadde benyttet den stille tid til at grønnes i brolægningen, mens don Ferruccio var borte. Nede i porten vented gårdsfogden Cesare og steg opi; der reiste sig en støvsky efter dem bag muren nedover mod jernbanestationen. De vented marchesen hjem med eftermiddagstoget fra badestedet derude.

Der stod ti solbrændte arbeidere nede i haven og hypped om finochierne.[1] De stod i klynge og spaerne hang; de så sinte ned og deres stemme knurred: ... idag var han død den syvårs gut, som han gårdsfogden Cesare hadde klædd av og kastet nøgen tilbage op på glasskår-muren — han stjal figen indenfor slottets mure. — Det gik tilbage på godset, og forpagter-kontrakterne blev hårdere og hårdere for hvert år; ingen jordleier var alligevel endda flyttet fra, for de hadde jo alle plantet og fåt kært hvert ungt træ, som stod her og nu bar frugt. ... Men — hadde fogden virkelig ret til at slå bygselmændenes sønner ihjæl! Hvad tro marchesen vilde gøre, når han nu kom hjem?

Og Signora Giulia så efter støvskyen og tænkte det samme; ... idag gjaldt det, at kalkunen var mør og ung for Cesare's skyld. Hun vendte sig ind til kokkekonen, som halted bleg og træt inde i køkkenet:

«Hvorfor gemmer du din ældste datter bort dernede i hytten idag vi venter husbond hjem?»

Kokkekonen smilte hvidt:

«Don Ferruccio er et godt menneske; men han elsker kvinderne for meget. ... Og Lætitia er kun sexten år, donna Giulia!»

Hun lå i karmen: «Såmeget mindre grund! Du trængte også hjælp idag at snu kalkunen.» — Hun så ud. Dernede i køkkenhaven stod Flavio; han stod nærmest heroppe og væk fra klyngen, som mumled. Han stod ligesom og undred sig: — det var hans lille bror som var død idag. — Det var ham, Lætitia og moren likte. Han hadde været i straf et par gange for tyveri; men det hadde så mange! — han var lige hjærtegod for det. — Der stod et lidet lysthus av rør der øverst i haven; over taget lå en rosenbusk og to jasminer. Donna Giulia snudde sig ind mod køkkenet: «Sæt fadet med polenta ud i lysthuset!»

«Men donna Giulia —?»

«Strax, siger jeg!»

Hun gik.

«Atititi — ih!» Og barnet lo i vilden sky.

Donna Giulia glytted ud gennem sprinklerne: Flavio var træt; han søgte indunder lysthuset. Han var også sulten; han hadde ståt Hun så, han greb en næve polenta[2], åd. Han tog flere. Han gik ned på finochi-akren. Han kom op igen i lysthuset, fyldte lommerne, gik ned igen for anden gang. — Donna Giulia vendte sig ind mod køkkenet:

«Gå ned i haven, hent fadet!»

«Sissignora.»

Kokkekonen kom tilbage forfærdet: «Polentaen er der ikke mer!»

«Ah, Flavio har stjålet den! — Han har været straffet før — ikke sandt? Nu blir det mindst et år! ... Men det gør ingenting, hent Lætitia herop at snu kalkunen. Så tilgir nok don Ferruccio ham —»

«Men donna Giulia —?»

«Strax! Jeg hører toget alt bremse op i dalen.»

«Sissignora!»

Hun halted avsted nedover alme-alléen, svinged ud porten.

«Atititi—ih!» Donna Giulia stanged maven, og barnet lo i vilden sky.

Der nede svinged præsten, gemt under sin store paraply. Han kom hurtigere opover alléen, for donna Giulia var nu alene i køkkenet. Han så uskyldig på blomsterne i veikanten, han la nakken ned i ryggen og smilte op i almetræet; hans sorte kjoles bryst skinned blankt av mad og olje. Også han hadde hørt toget bremse op i dalen. Det slap sig i store svinger udfor fjældsiden; nu kom det trillende tilbage over sletten ind på stationen.

Præsten så Flavio og stansed derfor lidt på gårdspladsen, og hans grå uglebryn spidsed sig alvorsfuldt helt til halvveis op i den lave pande; han studerte slottets viltre ornamenter. Folk sa han gerne søgte donna Giulia; nogen lo og sa han gik og søgte figen på et høstet træ. Han glytted under uglebrynene mod køkkenvinduets halvåbne lem.

«Goddag hr. præst!» sa det indenfor. «De kunde avse lidt av nonneklostrets tid idag?» — Hun lo mod ham, da han stod i køkkenet: «Skælmen! veired De kalkun idag?»

Han skød sine grisne bryn endnu mer i sky:

«Hvordan går det med hjærte-ondet, donna Giulia?»

Hun svarte ikke. Hun så ud, og øinene blev små og plired; for opover alléen kom Lætitia. Langt dernede halted moren efter. Hun skrådde hid over gårdsrummet, høihalset, hed i huden, rund, og øinene brændte store, med den samme sorte kant i låkket som barnet. Donna Giulia vinked præsten hid — de la sig begge på den røde pude:

«Se hvor hun er kraftig her!» sa hun; hun tog sig om begge sine hofter.

Præsten kneb øinene sammen i fryd:

«Men deroppe hos os er der én som er endnu kraftigere —»

Hun reiste fornemt og hidsig med nakken:

«Jeg trodde også, De aldrig mangled kalkun deroppe! Hvad vil De her?»

Han retted sine ord med alvorsfulde bryn:

«— At se til, da —»

Lætitia stod i køkkenet:

«Donna Giulia ønsker, at jeg hjælper til at snu kalkunen.»

«Hvor det røde koralbånd klær din hals!» Donna Giulia blunked skælmsk: «Don Ferruccio's arm vil klæ den endnu bedre.» —

Der steg en vældig hvid støvsky op mod pinje-kronerne — de stod dernede ved muren langs hovedveien, som løb forbi porten. Skyen seiled op mod byen sammen med omnibussen. Der svinged en rytter ind alme-alléen, sprængte i gallop opover; don Ferruccio førte altid sin ridehest med til badestedet. Veistøvet vælted ind porten efter, skygged for glitret fra murryggens glasskår. Lige efter kom Cesare og gutten i charabanken, med kofferter og tøi. Det bøied brusende ind på pladsen mellem de to ranke cypresser, som stod i giv-vagt. Det hadde voldsommere fart end vanlig idag.

Donna Giulia mumled:

«Idag gælder det at kalkunen er mør, for gårdsfogdens skyld!» Hun slog sin morgenkjole bedre om sig.

Don Ferruccio sparket! hesten i siden med sporen; den dansed skræmt rundt om på gårdspladsen. Og de langraggete foler traved ud av skyggen. De ti mand nede i haven kendte sig lettet og hjemme; de ti spaer gik faste og ivrige. Hans sinne gjorde dem klare og vågne i viljen; om han for aldrig såmeget med uret, det la sig velgørende indtil dem, ligesom den høie mur, som lå om dem hver dag med de grusomme glasskår på ryggen og leded hver forfløien tyvelyst tilbage på ret vei. Men dennegang gjaldt jo også sinnet velfortjent gårdsfogden selv....

Hesten stod stille. Don Ferruccio sprang av, en rødbrun mand på firti år, med små sorte knebler, med bred, men lav pande, med runde rynkefrie kinder, små øine, og øret sad tykt og lavt og fastgrodd i hele sin længde lige til ytterste snippen; han var tyk og hadde runde lår, han hadde en liden mave. Han var elegant, i jagtridt-antræk, hvide benklær, gule gamascher.

Han var rasende, og de korte bryn stod frem som bust; han hopped i veiret, sprang frem med knyttet hånd. Og de ti mand dernede arbeided ivrig og lytted næsten ikke mellem spaetagene. Cesare stod stille, med sit pløsete rødflækkede kind, med de store kogte øine og det lange hvide skæg.

«... De forbandede embedsmænd! de anmoder mig her på stationen om at få mit frireise-kort tilbage! ... Heh, det er to år siden jeg var deputeret her fra egnen — ja vel! Men hvad djæ—velen har jeg med at lystre! ... Elendigt styre! — ved Kristus den kæltring! ...» Han så Lætitia: «Hvem er du?»

De andre så forundret på hverandre: ... Men Cesare? — den dræbte gut? ...

Lætitia svarte:

«Jeg er kokkekonens datter, signore, som er her for at snu signorens kalkunkylling på spiddet idag.»

Donna Giulia tog pludselig og fornemt hans arm:

«Den stegte kalkun er færdig, don Ferruccio.»

Han fulgte med uden at høre; Cesare stilled sig i korridoren. — Raseriet blussed op inde i salen; han slog i bordet, drak ud sit glas. Og præsten benytted larmen til at sætte sig uden at være buden. Don Ferruccio drak endda to glas. Donna Giulia prøved forsigtig: «Cesare har vel fortalt —» Og Cesare blev modigere og stilled sig frem i døren, bukked sine store fiske-øine: «Signore, gutten stjal figen —»

«... Billet-kontrolløren kommer dernede ved badested-stationen. Jeg sad i første klasse. Deres billet? — Jeg er deputeret. Jeg reiser frit på alle rigets baner. — Deres frikort? — Så sa jeg: Her er mit frikort. — Så sa han: Men er det Dem som er deputeret fra Pianola? — Så sa jeg: Vover du usle jernbanetræl at stille dette spørsmål til en Ferrucci! — Så gik han. — Men i kupeen ved siden sad den hæslige bedrager, blodiglen, ministeren selv. Jeg hørte trællen spørge ind: Don Ferrucci er jo deputeret fra Pianola? — Toget gik i det samme. Men jeg hørte lømlen rope ud til stations-mesteren: Det er jeg som nu er valgt fra Pianola. — Det ropte til svar: Jeg telegraferer til kamrets kontor i sagens anledning. — Da jeg stiger ud her i Pianola, møder stationsmesteren mig med et telegram fra kamrets kontor! ... Har jeg snydt staten! Har jeg ikke altid stemt med regeringen mod hvert omvæltnings-forsøg, den tid jeg sad derinde blandt kæltringerne og stemte! ...» Han tømte igen sit glas: «Har jeg ikke her i egnen øvet det press ved valgene, som stod i min magt!»

«Hvad svarte De da? hvad gjorde De?» sa præsten.

«Selfølgelig, jeg udleverte ikke mit kort; — staten har fåt valuta og mer end det!»

«De skulde slåt ham ned der han stod! — Den kalkunen smager fortrinlig, donna Giulia.»

«... Jeg telegraferte øieblikkelig til min ven senatoren, som sidder i jernbaneselskabets direktion.... Ved Madonna den skøge! Cesare!»

Og Cesare stilled sig igen i døren, bukked sine trælle-øine:

«Signore, jeg lod bare gutten gå den samme vei tilbage over glasskår-muren —» Det flømmed av ham.

«Nei nei nei!» Han greb ned i sin vestelomme som efter blyanten til kvittering: «Har ikke telegraf-budet været her?» Han kom op med en tandstikke av gåsefjær: «Jeg venter svar fra min ven senatoren.»

«Nossignore.»

«Gå din vei!»

Og Cesare bukked.

Don Ferruccio snakked, bandte, drak. De spiste, de åd. Der kom ret efter ret, og don Ferruccio ropte på Cesare mellem retterne: «Telegrammet?» Og hver gang kom pegefingren op med gåsefjær-stikken. — Der kom salat, skinke og figen, terter, søde sager, nødderne. — Donna Giulia sad tæt op til ham. Der var reisning i hendes nakke, i den måde hendes hvide hår var sat op i baghodet. Når han la hånden på hendes hvide stolryg, steg reisningen; der kom festsals-minner over hende og hvid silke og dristig decolletage og nærgående herrer og lette kys. Og hun skotted på de hvidmalte empire-stole, som stod rankrygget langs væggen; de hadde også set glade dage; sådan hadde de ståt, da kongen av Neapel gæsted slottet med sin svite — å Gud, de hadde kostet, de vilde feste! —

«Men Cesare —?» spurgte hun op til don Ferruccio.

«Min ven prefekten har jeg sendt besked. Stjal han kanske ikke, gutten?»

Cesare gled ind, lo tørt og kort:

«Han blev spiddet på sin egen gerning. Ellers gir jo ikke glasskårene respekt — ecco.»

«Gå din vei!» — Og Cesare bukked sine store fiske-øine.

Don Ferruccio's hånd krøb videre fra stolryggen, krisled hende på den bare hals: — det hadde været andre sager her engang end dette døde lær! Og hun nikked til de hvidmalte empire-stole, som ligesom lysned i sin forgylding av muntre minner:

«Donna Giulia, jeg tilspørger Dem» — han pikked hende langsomt på den bare hals — «har De sørget for anden kylling til mig, donna Giulia?»

«Så De ikke Lætitia i porten, don Ferruccio? — Hun bad og tagg at få komme og ta imod Dem; så gav jeg efter, endda hun blot er sexten år.» Hun vendte sig til præsten: «For De er en signore, og jeg er en signora, så vi nok forstår en spøg.»

Præsten bøied sig og stammed frem gennem kalkun-tuggen:

«Vi har alle syndet —»

Marchesen lo: «— Selv på nonneklostret —!»

Hun ropte brått og hidsig: «Lætitia!» Og putted munden fuld av valnød-kærner. Hun tygged smattende som et dyr — der lå lige meget ude mellem læben og tænderne, som der lå indenfor tænderne. «Lætitia!» — hun ropte, så våde valnød-stykker trilled ud av den åbne mund og nedover fanget: ... disse nonnerne og præsten! ...

Lætitia kom ind, og hænderne ledte forlegent over maven.

«Lætitia!» sa don Ferruccio, han så nedover hende med små sammenknebne øine.

«Sissignore.» Hun blev brændende rød.

«Kom hid!»

Hun kom, stod og neied.

«Hvad vil du?» sa han.

«Don Ferruccio har sagt, at jeg skal komme hid.»

Donna Giulia's øine blev små og prøvende og plirende, da hun hørte hendes stemme.

«Bravo!» Han rakte hende sit glas: «Drik!» — Hun drak. Hans hånd la sig om hendes hals; hun så spørgende på donna Giulia. Men donna Giulia kasted bare hodet hidsig tilbage, som hun sa: «Tyss! jeg blir trods alt festens dronning!» Og en stor klump tygget valnød-grød vælted over haken ned i fanget.

«Du sover her på slottet nu inat!» sa han.

«Sissignore.»

«På gensyn!»

Lætitia gik. Og don Ferruccio slog ud med armen: «Ved Bacchus's blod, det er deiligt at komme på landet igen! ... «Horizontalerne» dernede ved badestedet — luxuskvinderne —!» han smækked foragtelig med tungen og satte tommelfingren nægtende i veiret: «ingenting! ingenting!»

Donna Giulia nikked kendt over til empirestolernes ranke ryg:

«For De er signorer, og jeg er en signora, så vi forstår en spøg.»

«Sissignora!» sa præsten og bøied sig, for han svælged på et nyt stykke kalkun. —

Der kom nye flasker ind. Kokkekonen stod og vasked op inde i køkkenet; det varte længe idag, for de blev ved at spise, — og hun fik først mad, når opvasken efter signorens bord var over. Barnet lå og krøb på stengulvet. Lætitia stod i korridoren rød i ansigtet og gråt; Cesare smilte med de store øine.

Så reiste donna Giulia sig fra bordet; hun klapped Lætitia på hoften, da hun strøg forbi: «Kanske don Ferruccio nu selv snur kalkunen — hæh.» Hun gled over i køkkenet, tog barnet, satte det i karmen hos sig, kyssed det. — Lætitia flytted sig ud i ytterdøren. Flavio kom hidover fra haven med sin spae, han slutted for idag. De to hvisked; han fik også kindet rødt. — Donna Giulia hørte det; hun læned sig ud og ropte Flavio ind.

Han stod i køkkenet med blide rædde øine, som sa sissignora. Og Cesare stod i korridoren og lytted.

«Hun befale, donna Giulia?»

«Du stjal av fadet i haven idag!»

«Nossignora».

«Du står der med polentaen i din lomme. Kom nærmere!» Hun greb ned i den. Han stammed : «Sissignora».

«Skynd dig, røm av gården, så ikke don Ferruccio får se det —!»

Flavio halted sårfødt avsted nedover almealléen i de svære lærsko. —

Lætitia steg ind i køkkenet, gled unna morens øie:

«Jeg vil bære vand.»

«Her er vand, Lætitia.»

«Jo! Jo!»

«Hvorfor er du rød om øiet?»

«Jeg vil bære vand for dig, mor!»

Moren tog en nyfyldt conca, løfted den bort i vasken, tømte vandet ud.

«Tak,» sa det; hun satte den tømte conca på sit hode og gik.

Og moren tømte en ny conca[3] ud i vasken. Hun tømte den ene efter den anden.

De drak derinde. Det blev aften. Don Ferruccio's stemme larmed mer end ellers, det slog i bordet; han skældte præsten ud: — hvem hadde bedt ham til middag! — Var det ikke han og nonneklostret, som hadde kostet godset mer end alle store feste tilsammenlagte! — «Ud!»

— Det blev stilt i slottet. Det snorked dybt i stuen. Donna Giulia blev liggende på sin røde pude i karmen. Natten lå tung i luften, høit oppe i fjældet ensteds. Den sank og lukked sletten av; ildfluer sad på muren og lyste der hvor glasskårene glitred før. — Lætitia gik stum med concaen mellem vandspringet og køkkenet. Donna Giulia så efter hende og nynned sagte hen for sig:

«C'est le premier pas qui coûte — c'est le premier pas qui coûte.» — Hun stanged: «Atititi—ih!» Og barnet lo i vilden sky.

Præsten kom stilt på tå ind i det mørke køkken; men så fik han øie på kokkekonen og kræmted høit og satte sin fod fast ned i stengulvet, som man det gør på retfærdighedens sti. Han la sig i vinduet på donna Giulia's røde pude.

Han var vågnet marchese don Ferruccio Ferrucci, der han sad på empire-stolen foran bordenden. Der var nat i stuen. Han var hed.

«Hvor er jenten!» skrek han.

Præsten gled ned fra vindues-karmen. Donna Giulia gled videre, ud i korridoren; barnet var sovnet på hendes arm:

«Lys! lys!» — Ja hvor var jenten! Hun hadde glemt det hele i karmen, her hun stod ved præstens side og så ildfluer: «Lætitia! Lætitia!» — Og præsten brummed hjælpsom: «Lætitia!» — «Jenten!» brølte det inde fra empire-stolen.

Ingen svarte. Hun måtte ha sneget sig ned til hytten, den taske! Donna Giulia ropte på kokkekonen: «Spring ned og hent hende!»

«Sissignora.» Hun halted nedover almealléen.

Don Ferruccio slog i bordet og skrek: «Den tøs! den kæltring-tøs!»

Men moren kom ikke tilbage.

Han kom ravende ud i korridoren, brølte: «Præst, hent jenten!»

«Sissignore!» Han dilted ud. Men han stansed i alléen, lytted, drømte under uglebrynene: ... Der fandtes neppe livsaligere eventyr til end en sådan mæt ildflue-nat op til donna Giulia's hofte! ...

Don Ferruccio larmed: «Cesare, Jenten! Hun er rømt av tjenesten.»

Det bar nedover almetræs-alléen med dem begge. Præsten flytted sig unna bag en stamme; de passerte. Donna Giulia seiled efter på sine tunge ben, med morgenkjolens fliger viftende åben til begge sider. Præsten greb hendes arm i mørket; de to slog følge. —

Men nede ved rørhytte-væggen stod fuldt av jordarbeidere med spae. De vented noget av hvert, for kokkekonen hadde varskoet dem alle og samlet dem. De stod tause og lytted. Der hørte de don Ferruccio's stemme der oppe! De stilled sig tættere sammen.

Der stod Flavio midt i veien. Don Ferruccio gik lige på ham, skrek:

«Er ikke jeg med mit kastanjebrune hår den vakreste mand i Abruzzer-fjældene?»

«Sissignore. Sissignore.»

«— Og var altid den første til at eie de unge hjærter? — spørg jer unge koner, I andre!»

«Jus primæ noctis,» messed præsten mekrende.

«Sissignore. Sissignore,» svarte det fra alle munde.

«— Og tiltrods for at blondt hår er vakrere end det kastanjebrune!»

Alle nikked: «Sissignore. Sissignore.»

«Heh? Er blondt hår vakrere end det kastanjebrune!»

De så på hverandre i mørket: hvad hadde de sagt! — Thi signorens hår var jo kastanjebrunt.... De rømte over hverandre nedover stien, så det dured under de tunge sko. Men Flavio smøg ind i hytten, og lyset i den lille olje-lampe blev slukket derinde.

De nede på stien bråstansed: ... det var jo mørkt i luften! hvorfor rømte de? — De stormed tilbage, og angsten slog om i sinne, ligesom hos hunden, som vender om, når den er blit skræmt, og sinnet dobled sig til kokende raseri. De stilled sig tæt op til rørhytte-væggen, bed sine stærke kæver sammen.

Don Ferruccio greb i hyttedøren. Kroken stod på på indsiden:

«Jenten! — Så jager jeg hver eneste bygselmand av eiendommen!»

Det svarte bag hytte-væggen: «Gør ingenting. — Ingensteds er kontrakterne blodige som her.»

Han sled i døren; det skummed av hans mund:

«Jeg lar støbe nye glasskår på murene! så skal børnene få lidt at krabbe på og leke med!»

Det ropte inde i hytten:

«Han må vogte sig! Der hænger en ljå over døren; den kan falde ned.»

Der var nok fuldt av folk derinde også. Han spændte døren op; han stak hodet ind i bare varm lummer menneskepust. Flavio hugg; ljåen traf pulsåren i halsen. Flavio slap ljåen. De skrek alle i kor derinde: «Han må vogte sig, signore, ljåen falder!»

Don Ferruceio brølto rasende: «Jenten!» — Han sank sammen og stønned: «Hjælp!» — Og lidt efter hvisked han sløvt: «... Ljåen falder. ...»

Cesare forsøgte at tænde fyrstikker. De slukned den ene efter den anden. Han slukked dem selv: — han kunde gerne ligge der og forbløde sig! — en fille marehese, som skyldte sin gårdsfoged, og ikke engang hadde råd til at betale sin egen jernbane-billet! ... Men bygselmændene så blodstrømmen — de hvide ridebuxer med røde rænder! ... De rømte, så det dured nedover stien.

Præsten sank på knæ med foldet hånd: «Santa Maria! var hans sidste ord,» sa han. ...

Bygselmændene bråstansed, vendte om: ... Ljåen falder, det var jo hans egne sidste ord! ... De mumled i munden på hverandre, stagged, forklarte:

«Væggen risted —»

«Don Ferruccio spændte døren ind —»

«Og så faldt ljåen —»

«Og så faldt ljåen,» gentog de alle og så på Cesare.

Cesare så på dem og forstod: «Ja, så faldt ljåen,» sa han avgjort. «Ingen har her nogen skyld. Ulykken hænger over godset: nu nys faldt jo Flavio's syvårs bror ned på murens glasskår, stakkar —» han så på dem: den ene tjeneste fik være den anden værd, når de nu kom for retten.

«— Faldt ned på murens glasskår, stakkar —» gentog de alle.

«— Og så faldt ljåen,» mumled de alle.»

De stod numne og pusted og så på hverandre gennem mørket. —

Men der stod et telegrafbud iblandt dem med il-telegram fra marchesens ven senatoren. Donna Giulia åbned det:

... Han, don Ferruccio Ferrucci, skulde selvfølgelig beholde fribilletten ved alle statens baner. Der var truffet forføining til, at den taktløse konduktør blev fjærnet....

II

Der stod en ny signore på slottets loggia tidlig næste høst. Der var gæld efter den sidste Ferrucci, og en kasse i byen, som han bestyred, var i underskud. Der måtte sælges, her trængtes kontanter, — og bygselkontrakterne kunde ikke strammes mer.

Den nye eier kom til sit gods idag. Det var en rig Amerikaner, en enkemand med en blond syvårs datter, — bleg, mager med brunlig sportmands-bart sænket over sørgmodige læber. Han kom med mange bøger.

Men han hadde ikke lært reformtrang og menneskekærlighed av bare bøger.

Han stod barhodet i morgensol og så gårdspladsen fyldes hidenfor de ranke cypresser; hans blonde datter stod ved hans side. Blandt dem som kom derude var også Flavio, som igår slap ud av straf. Den nye eier kendte sagen: En syvårs gut hadde stjålet figen; det var ikke loven, som rammed ham: Cesare spidded ham på murens glasskår. — Det var ikke loven, som rammed Cesare, og det var ikke engang ham det rammed: Marchesen vilde ta en kvinde med vold; han blev dræbt istedenfor Cesare. — Det var ikke marchesens drab, loven rammed; de svor sin ed i retten de femti bygselmænd, at ingen hadde rørt ved ljåen. Retten kom ingen vei. Men nogen måtte rammes her også, skønte de vel! — og luften var trykkende: om ingen vidste noget? — noget som helst! — «Flavio stjal polenta den samme dag,» sa donna Giulia. De femti bygselmænd skrek glade: «Ja, Flavio stjal polenta!» — Og den sultne Flavio fik otte måneders fængsel for sin klatt polenta til 25 centesimi. Loven rammed én også denne gang....

Den nye eier kendte folket: der fandtes ligesom ingen almen retssans i landet; ikke samhold heller, og ikke løfter som gjaldt! Han hadde undret sig mer end én gang over det, og nu så han det, her han stod i morgensolen: det var individets frigørelse, som i længst hensvunden tid var gåt så stærkt over menneskerne her i landet! — det var inderst inde grunden til dette. For al denne troløshed, kæltringstregerne, var frigørelsen og selvhævdelsen på vrangsiden, selvhævdelsen således, som fra først av kun var brugt i de snævre vendinger; — var troløsheden som fast egenskab andet end et voxent barn av nødløgnen? det var nødløgnen, hver gang nu et alment princip eller moralkrav eller lovens arm holdt på at gribe og få tag på én....

Det var nødvendigt, at frigørelsen kom over menneskerne; men når den kom, fik menneskerne som arv en hvislende ormetunge i sin sjæl, som aldrig vilde ligge stille, fordi den vilde sig selv og andre ondt, så titt den så sit snit. Ti frigørelse var altid ødelæggelse av noget. Hvem kunde si, hvorfor det skulde være så? De stærkeste love i naturen er jo de, som ikke kan bevises, de stærkeste stemnings-brydninger i menneskesindet er de, som ikke er begrundet....

Men denne ormetunge i slægtens sjæl måtte kunne rykkes ud igen, når en med formue reiste sig blandt dem og gød godhed over kivet, samled og dulmed det sønderslidte, bragte ro til det skræmte. Han kunde ikke gå tilbage til deres grumme historie for de tusen år, heller ikke til den nye frigørelse for nogle hundred år siden. Ingen kunde det. Han begyndte stilt med denne sidste sag. Han hented op nye lag i folket, i hvem retfærdighedens blomster-plænte kunde sættes ud, og voxe sig stor og stærk; det var disse splinternye lag, som nu fyldte gårdspladsen dernede og stod færdige til at avløse det gamle; der i dem måtte skabes det rette forhold mellem straf og brøde. Så vi ikke også nu overalt blandt folkeslagene, at retssansen fornyedes? En ny tid var inde: retfærdighedens vår stod snart for døren også for den fattige og forskræmte....

Og de to brune foler stod trygge op til hverandre under slotsvæggen og lytted.

Han stod og nikked til dem, som gled ind på gårdspladsen forbi de ranke cypresser, de femti bygselmænd med hvide bælteskærf om maven. Cesare sad alt avskediget deroppe i stadsporten hos sin unge ven toldbetjenten.

Han vinked først på Flavio og ropte ham op.

Men donna Giulia skøv sig foran, og Flavio stansed i korridoren — donna Giulia hadde ligesom første ret på gamle tomter. Hun trådte først ud på loggiaen:

«Don Ferruccio Ferrucci — gud signe hans minne — sa, at jeg skulde ha værelse og ophold på slottet så længe jeg leved. Der kom ingenting skriftligt mellem os; han døde jo så uformodet. Men De er en signore, og jeg er en signora, så vi tror hverandre på vort ord —»

«Jaja, behold De Deres værelse. Jeg lar desuden anvise tyve lire måneden — Men det var Flavio —?»

«Øieblikkelig, signore —»

Hun førte præsten ind og stansed Flavio.

Præsten bukked sine øine under uglebrynet:

«Jeg formoder, at vor religion ei er den samme, signore. Men ligemeget: De er kommen hid til egnen for at avhjælpe nød og sygdom. Just heroppe på nonneklostret driver vi jo også et lidet hospital —»

«Jeg skal tænke på Jer.»

«Men iår har en tung sygdom rammet priorinden selv —»

«Hvorlænge syg?»

«Just idag sine ni måneder, signore — en mægtig svulst i bugen. Men vi mangler sygevogn; ved de grave tilfælde kører vi de syge til byens klinik. Og det kan komme på dag som nat —»

«Jaja! Men det var Flavio —?»

«Jeg låner Deres ny kalesche med fjærer under. Thi det kan komme på dag som nat — en sådan svulst —»

«Ta den!»

Donna Giulia stængte korridoren for Flavio; hun sendte kokkepigen ind. Hun halted ud på loggia'en og sa:

«Jeg er retmæssig enke efter en, som omkom ved en ulykke. Jeg har to børn at forsørge. Don Ferruccio — Santa Maria signe hans minne — loved mig pålæg i min løn. Men han døde jo, som herren ved, så uformodet —»

«Jaja! — ti lires pålæg i din løn! — Men Flavio! Flavio!»

Flavio brød sig frem i korridoren, trådte ud på loggiaen med det blide blik, som sa sissignore:

«Don Ferruccio Ferrucci vilde min trolovede Lætitia godt: han loved hendes brudgom en strækning av sin egen have til forpagtning. Han omkom, som herren ved, ved en ulykke — forbandet være den stund, da Lætitia's far hang ljåen over døren! Nu elskes jeg av Lætitia, og Lætitia elskes av mig —»

«Det bedste stykket i haven er Jert!»

Og Flavio glemte at bukke og blev rød. Den nye eier fulgte efter:

«Men det var det jeg vilde si: Ta nogen mand med og riv ned glasskår-murene ud til bygselmændenes jorder. De skal gøre det. De er den rette! Her er mangt som må repareres. — Helst idag, hvis det passer Dem?»

Flavio blev forundret: «Jeg er jo helt til signorens tjeneste —»

Og den nye eier vinked de femti bygselmænd op:

«I eier Jer bygseljord, venner!»

De spurgte i munden på hverandre: «Hvor stor procent, sa De —?»

«I eier Jer jord!»

De stod og gabte.

«Men en fire fem får hjælpe Flavio med muren idag, hvis det passer Jer.»

De svarte i diskant, med næsten arge rynk i panden:

«Men det er akkurat som signoren selv ønsker!»

«Det har ingen hast, ser Dere —»

De strakte arme mod ham, skrek i kor:

«Men vi er jo helt til signorens tjeneste!»

De gik. Han studsed: strakte de ikke arme ud som de kræved sin ret? ...

Da aftenen kom, gik en fiasco god vin i gave til hvert av de femti små bygslerhjem. Der blev jubel i hytterne.

I toldportens blaffende lygtelys sad Cesare uden bestilling og lytted misnøid ned mod sletten; han hadde søgt en konstabelpost idag. Da fik den unge bekymrede toldmand et glimt; han hvisked:

«Hvergang du så jeg snød stat og komune her ved porten blir altså alligevel mellem os?»

«Hvad mener du?»

«Jeg mener, at lige under donna Giulia's vindu finder du iaften sent en antændt lunte; et lidet stykke derfra en pomodoro-dåse[4] fyldt med krudt.» Han tog en dåse op, smilte: «... Denne her ... Du husker, du søger post ved politiet —»

«A! jeg forstår.»

– Og den nye eier hørte jublen i hytterne. Han listed sig nedover haven i den lumre høstluft; han vilde ud på jorderne gennem den nye spræk i muren, titte ind i hytterne og se de tilfredse smil.

Der dunked noget lige foran ham i finochibedet. Der stod en og kasted sten op i figentræet. Der faldt en figen, stundom faldt der to; de faldt bløde, overmodne ned i græsset, for det var sent på året. Der pusted en — det ledte nede mellem grønsagerne.

Han gik lige på, tog ham i trøien. Det var Flavio.

«Dette er nok mit figentræ, min ven!» sa han mildt.

«Sissignore, sissignore.»

Han pegte mod de nedrevne mure:

«Jeg reparerer egentlig ikke her. Dette skal nemlig rives og køres væk alt! For det er min tillid, som skaber ansvar hos Jer; Jer ansvarsfølelse er min mur. — Men klyv bare opi og ta dem De ønsker!»

Han listed sig videre nedover. Flavio satte efter i mørket, sprang forbi, hopped over den nedrevne mur; han fortalte hvad der var skedd og hvad den nye eier hadde sagt: — alle murene med glasskår skulde væk! Det løb fra den ene hytte til den anden. De studsed; de tog sig for panden, rynked brynene; de hvisked ivrig i munden på hverandre: ... Ikke kunde han gi ordre — han spurgte stadig, om det «passed» dem! ... Var han feig? var han en tåbe? ... Og de hadde set ham med spaen i hånd idag netop under det figentræ: var det nogen signore! ... Da var den gamle gårdsfoged en anden kar, som for en figen spidded Flavio's syvårs bror på glasskårene! ...

De svimled. De slog sig for panderne. Det steg til skrik med ét — hånlatter-skrik, hvin, arge ulvehyl: — han vil ikke ha nogen mur med glasskår! ...

De vælted ind gennem mursprækken, de unge først, så kvindfolk, de ældre, barn. De fyldte haven; de stormed figentrærne; hjærnerne rased: ... han vil ikke ha nogen mur med glasskår! ... Den nye eier gik igen dernede og titted ind i øde hytter. Han kom springende efter over muren; han ropte efter dem i mørket: «Klyv bare opi! ta—ta!» — Han stammed: «Jeg skønner Jer: denne glasskår-mur har bare stængt Jer ude for længe! I har ikke ansvarsfølelsen endnu!»

De studsed: — Vilde han ikke spænde imod, den mand! — hvor djævelen var han henne! ... Vilde han gøre dem rent husvilde! .. Ved Madonna's blod! ...

De skrek. De rev, ribbed. Der gik en svær gren! det braked over hele haven. Alle hørte bresten; de slap sig ned fra trærne, randt avsted nedover mod murrevnen alle som én. De bråstansed, retted sig, ligesom saueflokken, når den jages av uvorren hund. De stirred på hverandre gennem mørket: «Hvad var det?» De vidste, at hvert ansigt var hvidt. De kendte angstens brusende hvirvel i hverandres sind, svimmelheden i tanken. Det samled sig til nyt raseri; i yr vildskab kasted de sig om, stormed opover igen. Flavio hven arge ulvehyl.

Den fremmede tagg forfjamset: «Gå! Nei, — nei gå!»

De brød ned værre end før. De flækked grene efter de store kløfter; hele trær stupte. Det knaked og brast over hele haven: ... hvor djævelen var han henne, denne fremmede! ... her i braken, i grenene, i de slidtne rødder, i ødelæggelsens hede måtte han findes! ...

Den fremmede satte i et par hop, rømte opover. Med ét stansed han, retted sig; det var som noget kom farende gennem luften og snudde op ned på ham, vrængte ind ud. Han sprang ned igen. Han greb noget i flokken, kasted det op på muren. Det skrek; det var en barne-stemme. — «Hvad er det!» ropte det i sorte larmen.

Han stod lamslåt. Så kasted han sig om, rømte i svære spænstige hop opover haven, ind, stængte porten.

«En unge i glasskårene!» skrek en kone. Og Flavio's stemme brølte: «Den fremmede spidder unger!»

... Hvad! spændte han imod? ... Hadde ungen skåret sig? — spurgte nogen.... Det var det samme! svarte det.... «På morderen!» hylte Flavio og hopped ned fra træet; ... trodde han han var den gamle gårdsfoged! ...

De styrted ned til mur-revnen for at hente sten. De knytted næverne, de stormed rasende opover haven, kasted på må få ind i mørket. De skrek i kor, hven av sig arge ulvehyl: «På morderen!»

De fyldte gårdspladsen, mens skodde efter skodde smældte sig hurtig i langs slots-væggen. For donna Giulia gik derinde og stængte. — De stormed stalden, slæbte halm ud og la på gårdspladsen fang efter fang. Andre hented ny sten fra mur-revnen. Hadet steg, mens de stræved, skriket øged; det voxed så ulklart sammen med selve minnerne ... den gamle gårds foged ... marchesen som knækked hver ungmøs forårsstængel ... «På morderen!» skrek det.

Og de tændte halmen, og kasted ny halm på, så flammen slog opom de ranke cypresser. Og stenene begyndte at gå mod slottets murvægg; de bare kasted, kasted og hvilte ikke, så de snapped efter veir til hylene; det skummed av deres mund. Løsnede ornamenter krafsed nedover muren, tunge gesimser datt, og agave-urnerne på loggiaen sprak, slap sin muld, trimsed ned; sten knuste skoddernes sprinkelværk, ruterne klirred indenfor, messingfalsen slitned. Det hvide empire-skab fik revne, stolene dansed bortpå gulvet, en og anden forgyldt ryg gik.

En regn uden stans av sten! et eneste hav av stakåndede hyl!

Og derinde i korridoren på en stol sad han, Amerikaneren, som slægternes samvittighed, hvid og rædd. Og hans blonde datter stod og holdt hans hånd i sin og strøg hans lyse hår.

En bombe sprang nede i haven. Cesare skrek fortvilet: «Det var min!» Han løb rundt, ledte. Så skrek det jublende under donna Giulia's vindu: «Her er den! — her er lunten! ... En fyldt bombe!» — Cesare kom frem om slotshjørnet med en pomodoro-dåse; han svinged en fræsende lunte i luften. Den unge toklbetjent skrek: «Bravo! — Leve Cesare!» — Cesare sprang nedover alléen.

Karabinierer marscherte ind gennem porten i det samme. Cesare brølte mod dem: «Jeg har fundet den! den er min! Jeg bringer den selv til politiet!» Han rømte i sprang forbi dem og ud porten.

Karabiniererne rykked frem mod halmglørne. De stormed over glørne, ind i mørket. Ingen merked dem. Der glimted et skud, to skud. Folk rømte ; det dured i jorden mod alle retninger.

Men en syvårs gut, som hadde lekt med Flavio's bror den tid han leved, springer på karabinier-sergeanten, griber om sabelklingen, hænger sig fast, biter i den hvide dusk. Karabinieren brøler slip! Han slipper ikke. Karabinieren rister hidsig sablen; men klingens æegg må skære sig ud av de små rasende fingre. Karabinieren kommanderer fremad efter de flygtende....

— Det blev stille på gårdspladsen og nedover haven.

Præsten sad inde på donna Giulia's værelse og lytted — hun var gåt tidlig i sæng i aften for hjærteklap. Han sad strunk på hendes undertøi på stolen, med hænderne hvilende på den store paraplyholk og næsen dryppende; han pusted tungt, og øinene flytted sig som brikker under uglebrynet, — men de hadde bare flyttet sig et par gange den hele tid.

Han reiste sig, gik bort til vinduet, løfted lidt på skodden: ... kaleschen stod tryg i klostergården og vented priorindens anfald ...

Donna Giulia sa: «Hvorfor glytter De stadig op på Deres nonnekloster inat?»

Præsten satte sig: «Vi har alle syndet —»

Donna Giulia reiste sig i sængen: hørte hun ikke et skrik der ovenfra i mørket? ...

Præsten reiste sig, sukked dybere: «Vi har alle syndet —»

Der kom flere skrik, lange; dette var ikke folke-larmen. Hun kendte skrikenes art. Hun så på præsten. Hun skoggerlo. Hun stammed:

«... Svulsten, hr. præst ... priorindens svulst....»

Hun lo værre og værre. Hun vilde snakke mer, men kunde ikke. Hun krøb frem av sængen, satte sig på kanten i bare særken, snapped efter pust. Men latteren kvalte stemmen; hun blev blå i ansigtet. Det kom nærmere der oppe. Hun skrek det ud:

«— på filantropens ny kalesche!»

Hun faldt om på gulvet, trilled sig i gurglende latter. Det stilned; den svære krop rykked i sig, sank rallende sammen.

Præsten folded sine fede hænder: «Der falder ikke en liden — en stor spurv —»

Han lytted ud mod vindus-skodden. Derudenfor på veien galopperte det forbi fra nonneklostret til fødselsstiftelsen i byen, under veers lange hvin. Han gik ud i korridoren, la sig på knæ hos slottets nye eier, folded igen sine fede hænder:

«Og dog falder der ikke en stor spurv til jorden uden den almægtiges vilje.»

— Men langt ude på den øde landevei traved to langraggete foler side om side med uklippet man; de traved ud i den vide mørke verden, vetskræmte av stenkast og skud og skrik, snubled op i skarpe pukstens-hauger, sank ned i dybe grøfter.

Oppe i byavisens trykkeri blev alt stof kasseret om natten; sætterne fik extra-arbeid med artikler om anarkist-optøierne ved det gamle slot. De beretted om Cesare's modige dåd, gårdsfogden hos slottets forrige eier, den exentriske marchese Ferruccio Ferrucci: En bombe var alt sprunget; han løb hen og napped lunten av den næste. Præfekten hadde i regeringens navn lovet ham et gratiale av indredepartementets hemmelige fond; medalje var han jo selvskreven til; man kunde ikke være i tvil om, at i vore urolige tider rette vedkommende vilde gribe første givne anledning til at knytte ham til ordenspolitiet i vor stad; — det var i prøvelsens stund man fandt de bra folk. Kække gårdsfoged Cesare med det vakre sølvhvide hår og det lange skæg blev imorgen dagens helt.

Thi Italien steller sig til vår. Den ligger lummer mellem fjældene. Brune våde vårskyr snur sig og vaser sig sammen over sletten, uden bestemt drift, rådløse, færdige til at styrtregne når det skal være.

Italien steller sig til vår indenfor slotternes høie glasskår-mure. Det ligger og gror og suger med unge rødder i jorden. Det ligger og rådner dernede. For der går en vingårdsmand og vender ny jord for den vordende vår. Det er slægterne, som skifter. Livets store lov. Og småspurv-parret, som var ægg ifjor, sidder sikker i priorindens cypres og pusler med den samme lov, at der er liv som dør og liv som kommer, loven for livsens sørgespil.

Der er en opløsningens lov i livet. Men det som dør, skal gøre nytte; selv det som rådner og stinker, brænder efter at bli med som næring i det ny. For det er det underlige, at livet er netop selve opløsningen, netop den stund, da et rådnende blad vandrer over i næring for det ny blad.

Og i et folk går det for sig med den samme opløsningens sørgmodige lov, der er brugte lag, som rådner, der er lag som gror: marchesen går, arbeidsmanden vender op. Retfærdighedens vårdag ventes over landet; Italien steller sig til vår.

Der går en vingårdsmand og tror han vender jord for den vordende vår. Der står to langraggete foler op til hverandre i skyggevæggen og bier så trygge.

Men der ligger brune våde vårskyr høit oppe mellem fjældene, over slotternes glasskår-mure, over priorindens cypres.

Det braker løs; blåblege lyn spraker langs fjældsiden. Det høljer ned fra skyen med hagl og regn, under stærke vindstød. Det fosser udover skråningen, udover de kollede beitehaunger; for der er hugget så lige ind til skindet disse år, at der ikke er en trærod længer som hæfter vandet. — Men sålænge nonneklostrets tykke havemur står deroppe i dalrenden, er der ingen fare for slottet nede på sletten; for alle disse år har flommen måttet svinge forarget om hjørnet og følge mursiden nedover på skrå, udover i næste dalrende, hvor egentlig bækkeløbet går.

Muren falder idag — årevis har vandet svinget her og pilket så småt på kalken. Yr tar flommen bent over køkkenhaven, lige i et stærkt hjørne; men den finder ikke porten. Den går rundt i haven, stiger, river artischockerne op med rot, vælter cølibatets ranke træ, hvor småspurv-parret pusled nys, soper med sig, rundt i rundt, og bruser. Der springer træporten! majolika-Madonna op i gavlen stuper udi som en and. Det bærer udover; når nonneklostrets mur er brudt, ligger veien åben lige på det gamle slot. Det buldrer; flommen sprænger broer, mure, vælter stenene udover markerne, og vandet vælter efter. Det suser, det skummer, det roter op hver dægget spædrod, river vignens rørstænger overende, graver ned i sand unge gode ranker, som vingårdsmanden nys bandt fast til stangen, vælter figentrær, gruser op, driver rundt, uden skånsel, uden retfærd, uden fnug av forhold mellem straf og brøde. —

Hvor er våren? hvor er den store sørgmodige lov for livsens sørgespil? — Et spirende liv eller to — hvad vægt ligger der på det! Hvem sidder vel til doms, når dæmmet falder?

Bred og yr går flommen over slot og slette, bruser ud den ene stolte ting: ét liv eller to — i satans navn, hvad vægt ligger der på det! en hel dal eller to, ja et helt folk! ...

Og langt ude på sletten ensteds, når nu igen de våde vårskyr letter og flommen spreder sig, kan det hænde, der ligger kanske netop noget udtjent — en bleget pinde, som ikke gror, noget ubrugeligt — øverst i det ny som danned sig, kanske et rådnende blad, som alt var begyndt ifølge den store faste lov som næring under jorden for det ny, og smiler godfjottet op i solen.

Det er jo den ene ting, som vingårdsmænd de aldrig husker, at naturen stundom holder fête champêtre.

1) finochi — selleri-art.

2) polenta — mais-grød.

3) conca — vandkrukke.

4) pomodoro — tomat.