PETER NAPOLEON

Bernt Lie

Nasjonalbiblioteket

Oslo 2014

Bernt Lie: Peter Napoleon

Epub fra Nasjonalbiblioteket, basert på utgave fra 1900, H. Aschehoug & Co.

Omarbeidelse av omslag og layout ved Lars Næsheim

BERNT LIE:

PETER NAPOLEON

HISTORIER OM EN GUT

KRISTIANIA

FORLAGT AF H. ASCHEHOUG & CO. (W. NYGÅRD)

1900

AKTIE-BOGTRYKKERIET

INDHOLD

1. Peter

1

2. Napoleon

55

3. Peter Napoleon

99

PETER

Naturligvis! For liten! «Å nei! Petermand er da for liten!»

Han skar en indmari sursøt grimase og aped efter tante Vikka:

— For liten! For li—iten! For li—i—iten!

Sidste gang skrek han det ud hvinende høit. Men da holdt han op. Han mærked, at han kom til at gråte, hvis han satte i én gang til.

Og gråte — det skulde han da ikke spendere på dem, så forharmeligt det ellers kunde være at sidde igjen her blottendes alene, mens de andre reiste til byen. Til det store politiske folkemøde, — hvor der naturligvis var mangeslags leven, trætting, kanske slagsmål rent tilslut, så flysinte som folk var, når de snakked politik! Og mange hundrede mennesker, kanske nogen andre gutter iblandt at slå sig sammen med og drive spektakel! Ingenting i verden kunde være så morsomt som slige digre forsamlinger, hvor folk sad tætt og alvorlig — og hvor én kunde snige sig til alleslags bag ryggene og mellem benene ...!

For liten! Som om han ikke havde god nok greie på politik, både høire og venstre, — hvem han holdt med, og hvem han var fiende med! Hø! De skulde bare vide det, tante Vikka og de andre, at det ikke var længere end siden attende mai, at han havde slåss med Gunnar Holm i skolegården — for politik! Efterat de havde trættet i tre frikvarterer om det, og hele klassen havde taget parti!

— — Forresten blev det uafgjort, hvem der fik julingen. Dengangen. Så han måtte på’n igjen en dag nu efter sommerferien, med Gunnar. Afgjøres måtte det jo. Hvem der var stærkest. De gav sig ikke de andre gutterne heller naturligvis, med æggling og ærting. Og han skulde ikke være den, som var rædd. Endda Gunnar forresten var næsten et helt år ældre ........

— — Nå, det var jo noget andet. Men politik altså! De havde ikke holdt på med stort andet i klassen hele våren udefter, til eksamen kom. Og han havde været af de aller fremste i det. Fordi han og kanske tre—fire til vidste mere end de andre toskene.

Og så nu herhjemme for bedstemor og tante Vikka og Kath, den væmmelige ungen, — var han for liten!

Han var viss på, at han havde bedre rede på tingene end selveste tante Vikka, som aldrig læste andet i avisen end ildebrander og mord og dødsfald. Og avertissementerne!

End sie Kath, den dumme jentungen!

Men hun skulde ha det igjen, Katta! Ja, hun skulde få angre på vigtigheden sin idag. — slig som hun havde ståt her og stemt i med: «Naturligvis, Peter er for liten!»

Han skulde bare true hende med, hvad han vidste! Det med Nils Krog for eksempel! Og Hans Kleve også!

Underligt med slig en jentunge! At hun nu for eksempel turde være så væmmelig mod ham! Hun som vidste, at bare han sladdred det mindste grann, så fik hun al landsens ulykke! Så tyndt som hun tigged ham om at tie stille, da han havde overrasket hende så pludselig på skøitebanen i vinter — arm i arm med Nils Krog, og med cigaret! Og dengangen i våres, da Hans Kleve gav ham en tiøring og et brev til Kath, — og Hans Kleve havde glemt at lukke konvolutten, så han læste brevet. Og så var det et digt: «Til min elskede!»

Og ellers også; så tidt han havde set hende og Tora Liberg og Mariken Kleve og mange af de andre jenterne i Kaths klasse gå i mørkningen og «spadsere» på bryggerne med gymnasiasterne! Og så sa de «De» til hverandre og «frøken» og «hr. Krog!» Og var så væmmelige og vigtige, at de sprakk! Kath som bare var snaut fjorten! Og slig som hun gik og skabte sig mellem de lange fyrene og ellers også ude blandt fremmede! Vifted og svinsed og svansed, løfted op det stutte jenteskjørtet sit akkurat som en voksen dame, når der var litegranne sølet, snakked voksent og var i det hele tat en ganske anden end den jentungen, hun var herhjemme hos far og mor.

At hun ikke genérte sig lidt, ialfald for at la ham se det, han som kjendte hende! Men nei da, hun lod ham både se og høre, — så det blev ham, som genérte sig! På hendes vegne.

«Der er min bror!» sa hun en dag til Gerhard Gregersen nede på bryggen. «Min bror!» noget så affektért! Som om ikke både han selv og Gerhard vidste, at hun ellers aldrig sa andet end slet og ret: «Der er Peter!» Min bror! Hå! Fint skulde det være! Og med slig en ækkel damestemme! Og så at de sa «De»! En måtte jo le af det også. Så sørgeligt det forresten var, at en så kjæk og igrunden koselig jente som Kath skulde slænge sig bort i sligt tøiseri og tøv! Med de pibestilkene! Nils Krog for eksempel skulde han, så liten han var, påta sig at jule som ingenting! Og Gerhard! Og Hans Kleve! Manschjetter og stivhatter og røde slips — æsch!

Men sån var altså jenter. De trivdes med sligt! Aldrig lekte de eller slo’s de eller havde de nogen real morro. Bare gik slig og drev på bryggerne og det med de aller usleste gutterne. Hans Kleve var jo forresten svinagtig stærk og sån — men alligevel! Havde de for eksempel endda været med og slå ball med gymnasiasterne ude på byengen, hvor de slog om våren, så det rent var mirakel at se på, især når Hans Kleve drev ballen op, så den blev væk oppe i himlen rent! Men ikke tale om sligt!

Og det rareste var jo, at Kath egentlig var sån ualmindelig hyggelig jente hjemme! Slig som hun lekte med ham, — når bare ingen så det! Forresten, det gjorde nu han lidt også med hende! Lekte for eksempel med dukkerne hendes, — hvad hun ikke måtte si til nogen levende sjæl!

Og så kunde én prate så godt med Kath; om alle slags ting. Da gjorde hun sig ikke det mindste vigtig eller ældre. Hun var igrunden den eneste, som behandled ham som et menneske og ikke bare håned og lo af, at han tænkte og interessérte sig for mange ting, fordi om han bare var tolv år!

Ja, for det var jo det skammelige og det sørgelige, at det gjorde ellers alle andre ældre og voksne. Det var akkurat som det skulde være noget galt — som at lyve eller stjæle det, at man vidste noget, læste og tænkte over noget for sig, noget udenom akkurat skolen og lekserne. Sånt almindeligt altså. En rent genérte sig for at vise noget sligt for de voksne. For eksempel idag — at han ikke på noget vis turde si til tante Vikka som sandt var, at han godt vidste om de ting, som blev forhandlet på folkemødet, i byen. Og så stod én der og var «for liten». Ja, det var skjændigt. Så lumpent, at én kunde sørge sig syg over det. For det var så uretfærdigt! Hvad vilde de, én skulde bli menneske af, når én bare skulde gå her og puge lekser som en slave og ikke tænke!

Og nu sånt som denne politiken! Som det jo var rent synd at vide noget om! Hvad andet var det i vore dage end for eksempel Birkebeiner og Bagler i gamle dage! Og det vidste han da, at gutterne dengang fik lov både til se og høre og skjønne! Ja, de lærte naturligvis gutterne op i det, for at de skulde bli så meget desto kjækkere, når de blev større og våbenføre!

Og nu — nu er én bare for «liten»!

Å det var andre tider dengangen. Sån et menneske som tante Vikka vilde ikke være tålt et sekund dengangen. Simpelthen ikke tålt, — var blevet hivd ud, sandsynligvis blandt trælkvinderne. For der hørte hun hjemme. Det var akkurat trællesind sligt — at en gut ikke skulde få se kamp og strid om fædrelandet. Ja, at en gut i det hele tat ikke skulde ha rede på nogen ting, ikke ha en mening, ikke kunne si et ord! For inderst inde kom det af, at hun var rædd for, at han skulde være klogere end hende selv! Ialfald bli det. Ja, det var akkurat sagen det. Med tante Vikka og med alle de voksne.

Gutter skulde holdes nede i uvidenhed — så langt de voksne rak til med det da! Og ialfald holdes i umyndighed. Det var de allesammen enige om. Rent som en sammensværgelse.

Så dumme de igrunden var, de voksne! Med dette! Bare at de trodde, det var muligt at holde gutter slig i slavedumhed! At de ikke vidste, at gutter tænkte sit! Og skjønte meget mere, end de voksne ante! For eksempel far og mor, når de snakked fransk, for at han ikke skulde forstå! Tysk nytted det ikke mere med, for det kunde han såpas meget af nu. Men fransk altså. Og så hjalp det igrunden ikke et grann. For han skjønte alligevel, det meste ialfald. Så det ofte var rent genért at måtte sidde og lade som én ikke forstod! Og desuden, om et par års tid kunde han jo fransk også. Da fik de finde sig et nyt sprog. De fik lære sig tyrkisk, far og mor! Eller kinesisk! Eller malabarisk!

Så tidt han havde tænkt på det: At om alle gutter i verden slog sig sammen imod de voksne, så måtte de greie dem! Naturligvis forsigtig og klogt, med en udtænkt plan, så de overrumpled dem, før de fik tid til at samle sig.

Om man for eksempel begyndte inde i byen, på skolen. Og én nat overfaldt rektor. Og overlærer Blessing, kanske Kua med. Og så næste nat nogen andre. Fængsled og bandt dem og peised de værste af dem! Og så på den måden opkasted sig til herrer over skolen. Opretted en velfærdskomité af de bedste gutterne og fik istand en forfatning! Og så lod lærerne komme for hver time, bundet på hænderne og fødderne og under stærk vagt!

Å du evige for en jubalon! Tænke sig bare Kua i lænker! Og to af de stærkeste i klassen over ham med spanskrør. Ti rap for hver gang han var ækkel. — hver gang han prøved sig på partiskhed eller hån — eller løfted næven til slag! Og ikke længere lekser, end klassen selv befól!

Og dumt var det ikke! Naturligvis måtte én vælge de aller bedste til velfærdskomité, både over hele skolen og i hver klasse. Ikke bare for morro; men for alvor også, så det nytted med skolen.

Så kunde man sætte sig i forbindelse med skolerne i de andre byer, tilslut over hele Norge. Et eneste vældigt forbund af gutter. Kanske kunde man så siden få svenske gutter med og danske — og tyske, engelske, franske ....

Et verdensforbund!

— — — Og når de så éngang holdt et vældigt møde, alle velfærdskomiteerne fra alle skoler i verden, — så vilde de udnævne ham til verdenspræsident; fordi han havde fundet på det fra først af. Og han skulde være den øverste og byde og råde over alle gutter .....

Så skulde vi se da, om Peter var for liten!

Når for eksempel rektor kom med skoleplanen for næste år og spurgte, om verdenspræsidenten vilde ha den forandret kanske? Og alle rektorerne i verden efter ham! Helt fra Amerika! — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — —

Peter bode på landet nu i ferien. På Toftegården, to mil fra byen. Far og mor var ude på reise i udlandet, og tante Vikka stelled huset for Peter og Kath og bedstemor.

Tante Vikka var ellers sletikke rigtig tante. Hun hedte egentlig frøken Jespersen og styrte huset for bedstemor inde i byen. Og så kaldte de hende bare tante, fordi de kjendte hende så godt.

Kath og Peter var enige om, at tante Vikka var temmelig vigtig nu, efterat far og mor var reist. Hun vilde spille mor. Og det havde hun ikke noget med. Hun voved sig til at skjænde for eksempel. Især var Kath rasende for det af og til. Det, Peter var mest forbittret på tante Vikka for, var, at hun forlangte, at de skulde kysse hende til godnat. Som de gjorde med mor. Han havde da ganske simpelthen ladt det være. Bare ikke gjort det. Ånei. Det fik hun ham ikke til altså! Der fik være måde med vigtigdom også. Man kyssed sin mor — der var forresten mange, som ikke gjorde det engang, når de blev såpas store — men tante Vikka var forvisst ikke mor!

Nu var altså tante Vikka og Kath kjørt til byen sammen med Gudbrand Tofte og konen hans — ind til det store, politiske folkemøde.

For der skulde snart være storthingsvalg i byen. Men bedstemor var blevet hjemme, for hun var for gammel.

Og Peter — fordi han var for liten altså!

Gudbrand Tofte bygged nyt fjøs. Men arbeidet med bygningen hvilte nu i slåttånnen, så det halvfærdige fjøset stod tomt hele dagen. Der var ualmindelig morsomt derinde mellem de høie gråstensmurene og bjælker og bord; man kunde se, hvorledes fjøset skulde bli, når det var færdigt; rummene var delt af alt med murvægge nederst og ovenpå et stykke bjælkevæg.

Og udenfor lå der en vældig jordhaug af blød jord, svært passelig til at grave i og bygge af. Og der var murstensdunger og store bunker af trælægter og ellers meget andet brugbart.

Da de andre var reist afsted, var Peter gåt hen i jordhaugen for at fortsætte med sine store befæstningsarbeider.

Der var krig mellem englænderne og boerne i Transvål. Og nu havde boerne måttet trække sig tilbage til sin hovedstad Prætoria. Englænderne nærmed sig stærkt. Men præsident Krüger havde besluttet at befæste Prætoria og gjøre den uindtagelig. Så når de nu kom, englænderne, så skulde de få lang næse og få erfare, at boerne var forberedt og nok var karer for at stoppe dem, — så vigtige de var!

Nu var det ikke godt at beregne, fra hvad kant englænderne skulde komme, og jordhaugen blev derfor befæstet på to sider. På tre planker rulled han trillebøren sin — som han havde fåt af far, før han reiste — fuld af sten fra murstensstabelen til jordhaugen. En anden lignende jernbanelinje var anlagt til puksténshaugen, hvor toget hented ammunition. Med mursten styrkedes de svære jordvolde, som var anlagt i tre længder ovenover hverandre, for at, om englænderne skulde indta den nederste, man da kunde trække sig tilbage til den næste og endelig til den tredje. Mellem hver af voldene førte underjordiske, hemmelige gange, så brede som Peters arm. Den fugtige mulden et stykke nede i haugen, holdt godt sammen over hulgangene, og indgangene til dem var lumskelig skjult. Forresten var det en let sag, hvis englænderne skulde besætte den nedre vold, da at bringe hele hulveien op til den overliggende til at styrte sammen. Dertil havde han anbragt en lang, tynd stok under gulvet i gangene, – og bare han løfted stokken op, var jo gangen ødelagt.

Han havde først tænkt at forbinde de to fæstningsværker med en stor løngang tværs igjennem hele jordhaugen. Men det var for svært. Og desuden for farligt for Prætoria by selv, som lå på toppen. Hvis man undergraved grunden, kunde kanske hele byen styrte ned og forgå med mand og mus. Så førte da nu en vei tværsover jordhaugen, stærkt befæstet forresten med mursten på begge sider.

Med denne veien var han blevet færdig igår. Idag skulde det stærke tårn bygges, øverst på haugen, dels som vagt- og udsigtstårn, dels til et sidste tilflugtssted, om alle fæstningsværkerne ellers skulde falde i fiendens hænder.

Ja, for det havde boerne bestemt sig for, at før de gav sig, skulde de slås til sidste mand.

Kvinder og barn var sendt op i bjergene, — endda de havde bedt om at få bli med i forsvaret. Men nei. Krüger ménte, det var bedst de gjemte sig. De var desuden alligevel til mere bryderi end til hjælp! Mest kvinderne. Og de ganske små barn.

Men gutter over 10 år regnedes ikke som barn. De var med og danned et eget korps med salongeværer og med ponnier at ride på. Mange af dem havde alt udmærket sig i kampene og havde fåt tapperhedsmedaljer af Krüger selv. Ualmindelig dygtige havde de vist sig, disse gutterne, under byggearbeiderne ..........

Han havde ellers tænkt sig, at én jente på fjorten år skulde ha forklædt sig i guttedragt og ha sneget sig til at være med alligevel. Kath havde også været med på arbeidet igår og iforgårs og havde været ganske ualmindelig hændig især med at få jorden til at holde over hulveierne, klappet så glat og pent til ovenpå, uden at de ramled.

Men nu havde han besluttet, at hun skulde være opdaget og sendt op til de andre i fjeldene. Med skam og ris også. For ulydighed. Sligt tåltes ikke blandt boerne!

— — — Han kom imidlertid ingen vei med tårnet i formiddag. Han sad oppe på jordhaugen, skrævende, med underbygningen til tårnet mellem benene. Mens han sad og tænkte på alt det sørgmodige, siden Gudbrand Toftes vogn var kjørt, havde han siddet med en mursten og banket en fem-toms spiker ind i den med en anden sten til hammer; rent i tanker. Stundom spytted han i hullet, som spikeren grov i murstenen — slig som han havde set minerarbeiderne slå vand i spetthullet, mens de hugged. Og dybere og dybere grov den svære spikeren ind, mens han dreied og vendte på den for hvert kakk af hammerstenen.

Lidt efter lidt glemte han tankerne og interesserte sig mere og mere for boringen gjennem murstenen.

Man måtte kunne få hul tværs igjennem!

Og om en tid så havde han hul! Tværs igjennem, så han kunde se gjennem stenen!

Med dette måtte man kunne gjøre noget! Og da han havde spekuleret en stund, hented han et snørenøste. Etpar meter af snøret skar han af og stak igjennem stenen; slog knute på den ene enden, så snøret ikke gik igjennem, og svinged så stenen gjennem luften, til den havde vældig fart — og slap.

Stenen med snøret efter sig som en hale fór i bue gjennem luften og datt ned med et dump langt bag pukstenshaugen.

Med andre ord den ypperligste bombekaster!

Han tænkte længe på dette og fandt tilslut ud, at mursten både var for tykk — det tog for lang tid at banke igjennem den — og for tung at sveive og hive. Skulde bombekasteren bli et virkelig praktisk våben for boerne, måtte man heller sanke sammen stykker af Gudbrand Toftes tagskifer, som lå i svær stabel på den andre siden af gammelfjøset, og bore hul i en mængde af den flade stenen, og forsyne dem alle med snøre og således samle en hel forsyning af bomber i fæstningen.

— — Da Stina pige kom og råbte, at han skulde spise middag, havde han fjorten bomber færdige af tagskifer.

Og udmærket vel fornøiet gik han ind til middagen.

Det var spegeskinke og æggerøre.

– Og så har frøkena sagt, at Petermand skulde få øl til maden idag, sa Stina pige, mens hun skjænked glasset fuldt.

— Skal drengen ha øl til sin mad? spurte bedstemor forfærdet.

— Ja, frøkena vilde det, siden han ikke fik være med idag.

— Det samvittighedsløse piebarn! sa bedstemor; hun mente tante Vikka.

— Å, det er jo bare potøllet da! sa Stina og lod flasken stå hos Peter.

— Stina må ikke være næsevis. Øl er øl, og man skal ikke lære ungdommen smag for de stærke drikke. En ser nok af ulykke i verden af det, når man er et tænksomt menneske med samvittighed for, hvad man gjør!

Bedstemor var i sit yndigste humør idag, fordi tante Vikka havde tilladt sig at forlade hende.

Peter spiste vældig og skjænked selv potøl i glasset sit to gange; mest for at ærgre bedstemor. For egentlig var øl vondt. Men det var nu alligevel snilt af tante Vikka at huske på det!

Stakkars tante Vikka! Hun havde det nu igrunden ikke noget videre hyggeligt slig hele dagen med bedstemor! Bedstemor var forfærdelig gammel. Nitti år var hun. Og bidsk og vond og grætten og misfornøiet som oftest. Det var ligesom hun havde levet så længe, at der ikke var nogen morro i det længer!

Istedetfor at de nu rigtig kunde kose sig sammen her ved middagsbordet, — så hyggeligt de to alene ved det store bordet, — så, bare sad bedstemor og skjændte og grined. Og ingenting hjalp. Peter forsøgte på al vis at få hende blid ved at være opmærksom og sende fader og begynde at snakke. Men nei da! Og tilslut blev han lei af det og spiste i taushed og lod bedstemor grine.

Nu havde bedstemor ingen tænder; hun brugte løse tænder. Stakkar, det var der jo ikke noget at si på. Heller ikke på, at hun var som på sit bare liv for, at nogen skulde mærke det. Men hvad der var væmmeligt, var, at bedstemor nu, da hun var færdig med at spise, tog hele stasen ud af munden på sig og slap det ned i vandglasset sit — midt for øinene på ham! Ham genérte hun sig ikke for altså!

Da Stina kom med brættet for at ta ud skinken og æggerøren og de skidne tallerkner og sætte frem rømmebunken, la bedstemor servietten over glasset. Og formodentlig for at undgå at snakke til Stina, reiste hun sig og gjorde sig et ærind bort i buffeten. Uden at Stina selv egentlig mærked det, satte han nu bedstemors vandglas med tænderne i på brættet, — og ud blev det båret i kjøkkenet sammen med de andre.

Bedstemor kom på plads. Hun ledte efter glasset; fandt det ikke — åbned munden for at si noget, men lukked den igjen. Temmelig urolig gav hun sig til at spise rømmekolle. Det var bedstemors yndlingsmad. Men hun spiste ikke meget nu. Mere og mere urolig. Gang på gang vilde hun si noget, — men lukked munden igjen. Gang på gang rykked hun til for at reise sig — men blev siddende.

Peter sad som intet var. Da endelig bedstemor atter gjorde en bevægelse som for at stå op, men satte sig tilbage og så fortænkt grundende mod kjøkkendøren, spurte Peter høflig:

— Var det noget, bedstemor vilde Stina? så skal.....

Men bedstemor bare rysted sint på hovedet.

Hun var både sint og ængstelig, rigtig plaget var hun. Men kunde jo ikke snakke, stakkar!

Han afvented ikke begivenhedernes gang; spurte bare høflig, om han måtte få gå fra bordet, fik et stumt, mørkt nik af bedstemor — og var snart igang med den femtende bombe ude i Prætoria.

Da han gik, havde Stina sagt, at tante Vikka havde sat frem på buffeten to skiver sandkage til ham. Han kunde få dem, når han lysted.

Selveste sandkagen til tante Vikka! Ja for den var helligdommen hendes den. Såvidt undte hun både sig selv og de andre en tynd, tynd skive af den til kaffen på søndags eftermiddagene. Og når der kom besøg, skar hun af den som af sit eget kjøtt! Endda det var til da den var bagt. Den lå i klud indi en blikbom i buffetskabet; og Kath havde ledd sig mest fordærvet, da han havde kaldt den «ungen til tante Vikka».

To skiver! Så skjønte hun da lidt af, hvor skammelig hun havde været, som havde nægtet ham lov til at bli med .....! Godhjertet var hun egentlig, tante Vikka. Det måtte én si!

Men forresten: Netop når hun slig altså skjønte, at det var lumpent at la ham bli hjemme — netop da var det førstens rigtig lumpent! Havde det endda været, fordi hun ikke trodde, det var nogen videre sag for ham, enten han blev med eller ei —! Men både øllet til middag og nu især sandkagen viste, at hun havde vond samvittighed.

Ånei! Å nei da! Dette var ikke noget at agte på! Spise ham af med — hæ! sandkage! Det var det samme som først at indrømme, at han burde været med — og så gjenta det: «Ånei! Petermand er for liten!»

«Petermand!» Han kunde ikke fordra, at hun kaldte ham Petermand. Det gik endda an for mor og Stina. Det vilde ligefrem være rart, vondt næsten, hvis de ikke sa det. Men tante Vikka fik holde op. Selv far sa det aldrig mer. Han var ingen «Petermand» for tante Vikka. Sletikke!

Han vilde ingen — sandkage ha! Hø! De kunde få ligge der urørt og uænset af ham! Han lod sig ikke kjøbe med barnemad. Og når tante Vikka kom hjem og mente sig tilgit for øl og sandkage, så kunde hun bare gløtte bort til fadet på buffeten! Bare han aldrig havde rørt det øllet heller til middag! Så kunde Stina fortælle det også! Men så var det jo det uheldige med, at bedstemor blanded sig i det, så det blev umulig at la være at drikke det for hendes skyld. Vondt var det også!

Ånei! De skulde se, at han ikke var så «liten», som de trodde. At han var vokset fra sandkager. Han skulde ikke si et ord til dem, når de kom hjem, hverken til Kath eller tante Vikka. I hele aften. Ikke imorgen heller. Aldrig mere. Uden akkurat ja eller nei, når de spurte om noget. Han skulde ikke ta imod noget af dem, hvor lækkre de så gjorde sig, både med sandkage og andet. Det skulde ikke nytte Kath heller, om hun tigged nokså tyndt for sig og gjorde sig aldrig så søt. Han vilde aldrig mere leke med hende. Hun vilde naturligvis late som hun var likegla. Men det var hun nu ikke da. Når hun fik gå her på gården og kjede sig alene.

Han skulde stå imod dennegangen. Ikke la sig narre til at glemme det som så tidt før, når han havde bestemt sig til noget sånt. Huske på det imorgen også. Det bedste middel til at holde sig var at være unnaf dem så meget som mulig. For når de var sammen, var der så mange ting. Både glemte én let da sån i farten, — og så kunde det falde lidt genért sån at holde sig så alvorlig. Ligesom at gjøre sig til!

Men dennegangen var det alvorligt. Han gjorde sig ikke til. Han var forbittret på Kath og tante Vikka med god grund. Han måtte gå her og bære på sine tanker og meninger for sig selv — være «for liten»; og det var en sorg det. Ikke bare noget sligt som furtenhed eller almindeligt sinne. Det var sånt, som var sorger. Det ligned som for eksempel Kolumbus, før de trodde på ham og gav ham skibe for at finde Amerika. Der var kanske noget rart i det, at han gik her og tænkte som han gjorde. Han var kanske en nokså ualmindelig gut. Men når han aldrig fik komme frem med det, hvordan kunde så nogen få det at vide!

Tænk om han døde nu! Så vilde ingen få det at vide, alt det han havde gåt med alene her for sig selv. Aldrig nogen i verden!

Ja, forresten, på sit dødsleie vilde han da sammenkalde dem alle sammen og si dem det. Så kunde de være bedrøvet for det da!

Ikke for det — om han døde ved et ulykkestilfælde! Fik krampe i vandet, når han baded, for eksempel! Eller lignende. Da blev der intet dødsleie.............. Nu havde han tyve bombekastere færdig! Han var ganske øm i fingrene af at klemme om spikeren.

Nu skulde de prøves. Om han prøved at bombardere selve fæstningen? Prætoria? Om den holdt? Det kunde være englændernes første bombardement!

Ånei; det var synd. Han var jo ikke færdig endnu. Og havde jo bestemt sig for, at englænderne var en hel dagsmarsch borte og ikke nåde frem før imorgen. Og løngangene ialfald kunde jo styrte sammen under bombardementet – og alt det strævet, han havde havt med dem!

Nei men noget andet morsomt! Om for eksempel Krüger kommandérte general Cronje ud på en fremrykning mod englænderne ...!

Det måtte være et sted, som var morsomt at hive på!

Endelig havde han det.

Det eneste sted på Toft, som rigtig var stygt og fælt, det var det gamle doet, som stod endnu på udsiden af gammelfjøset. Det nye på det nye fjøs var alt færdigt, og det brugtes. Bare i en snarvending kunde det hænde, at nogen brugte det gamle. For det lå nærmere ved huset. Indgangen til det gik gjennem den gamle fjøsgangen. Selv lå det på bagsiden. Et gammelt rådent skur med spåntag, som var så fillet og morkent, at det regnede gjennem det .....

Det gamle do skulde være Ladysmith, som var besat af englænderne!

Gamle Krüger råbte på general Cronje.

— Javel, Deres majestæt!

Han sprang op, børsted sig lidt og stod stram med hånden til huen. Kath havde rigtignok fortalt, at man aldrig sa «Deres majestæt» til præsidenter, bare til konger. Men nu, når han var alene, gjorde det ingenting. Det klang da meget kjækkere!

Han fik ordre om at spænde for trosshestene og marschere med en artilleriafdeling ti mil vestover, omkring pukstenshaugen, forbi nyfjøset og frem til Ladysmith!

— Javel, Deres majestæt!

Og snart var alle tyve bombekasterne på trillebøren, og han trak afsted med den, hele veien iagttagende den største forsigtighed med speidere og vagt for mulige baghold.

Afdelingen kom i god orden frem i en halv mils afstand fra Ladysmiths fæstningsværker, som reiste sig mørke og truende imod dem. General Cronje stilled sine tropper op på én lang linje, — hver bombekaster med en meters afstand fra hverandre. Der skulde fyres med én efter én; så fort den ene var afsendt, skulde den næste sættes i sving.

Med den første bombe i hånden trådte

Cronje selv frem foran rækkerne. Han holdt en tale til sine mænd.

— Tappre soldater! råbte han, — her har vi et nyt opfundet våben, som vi håber skal knuse vore modstandere, endda de er i stor overmagt mod os! Det gjælder om at føre bomben med kraftig hånd og fremfor alt for hvert skudd at sigte så godt som vi boere kan, for at hver bombe skal ødelægge det mest mulige. Jeg har her ført dere frem til Ladysmiths stærke mure. Dere ser dem her foran dere. Bag dem vrimler fienden, mens deres overgeneral, sir Redvers Buller lægger sine forræderiske planer om at slutte sig til fiendens hovedstyrke og rykke frem mod vor elskede hjemby og hovedstad Prætoria. Tappre soldater! Tag nøie sigte, så vi kan ramme vor skumle fiende her i det røverhul, hvori han har gjemt sig!

Bomben svingedes, blev sluppet — og slog med et brag ned i dovæggen, hvis morkne planker føg af fliser. Næste bombe traf spåntaget, tredie ligeså; for hver bombe steg boernes jubel, Cronje selv råbte vældige hurra og skreg over kanontordenen allehånde opmuntrende ord til sine artillerister. Fjerde, femte, sjette bombe — alle traf glimrende, smæld i smæld i væg og i tag på Ladysmith, fortere og fortere gik det med skydningen, høiere og høiere lød Cronjes hurra og tilråb — syvende bombe — ottende .....

Et forfærdeligt skrik hørtes fra Ladysmith. Et angstråb over både kanontorden og Cronjes røst.

Cronje stod stille som et lys — som en sten, stivnet .....

Bedstemor!

Bedstemor var på Ladysmith!

Skrikene derinde gjentog sig — jamrende iblandt, rasende — bedstemors gamle stemme i ytterste livsens anstrængelse —:

— Hjælp! Stina — Sti—ina!

Cronje la på sprang. Han var hvid som et lagen.

— Om han havde dræbt bedstemor!?

Han sprang — helt op i bjergene sprang han, langt ind i hestehagen, til han herinde måtte kuvende, da alle gårdens fem hester kom travende imod ham i fri tilstand.

Udenfor hagegaren sad han endelig stille.

— Om han havde dræbt bedstemor! Eller ialfald såret hende! Hun tålte ikke meget, så gammel som hun var! Nogen af bomberne havde havt en forfærdelig fart og kraft — på den korte afstanden. Og af dem, som var faldt på spåntaget, var der flere, han ikke havde set, hvor blev af! Om de var gåt luks igjennem — og i hovedet — på — bedstemor! Så hun kanske sad der med et gabende sår!

Hendes skrik havde været forfærdeligt! Det var ikke bare sinne — det var smerte! I skriket altså.

Om han havde myrdet sin egen bedstemor!

Han burde jo gåt ind først og set, om nogen var der!

Død var hun da ikke endnu. Hun havde jo skreket. Men ganske sikkert såret. Kanske sad hun der, uden at nogen hørte hende — og blødde! Forblødde sig!

Han skulde ikke have løbet! Om hun sad der — endnu .....

Han sprang nedover igjen. Fortere og fortere. Det kunde gjælde minutter; endnu havde hun kanske blod nok igjen til at leve med; kanske sad hun nu i dødskampen ...... i dens sidste trækninger .... han måtte da ialfald nå frem — for at si omforladelse ....

Nær ved gården sagtned han sine skridt. Det gjorde vondt i maven, aldeles som en stor, svær næve grov omkring derinde og klemte sammen alt, hvad der var, i et forfærdeligt greb; klemte, klemte .....

Ganske langsomt nærmed han sig bagsiden af gammelfjøset. Bag dovæggen stansed han og lytted. Der var intet at høre. Han gik helt indtil.

Dødsstille!

Han prøved at kike mellem to glisne bordplanker. Men han kunde intet se derinde. Så gik han rundt fjøset. Han smøg sig frem som en indianer, lydløst, for ikke at bli set. Fjøsgangdøren var åben. Han gik gjennem den lange gang.

Om hun nu sad der, bedstemor, når han åbnede døren — død! Et lig! Som han havde dræbt .....

Han var alt halvveis ude af gangen igjen. Han turde ikke åbne. Men så — så turde han ikke la være heller! Og han gik tilbage. Ingen lyd indenfra. Enten var bedstemor der ikke, eller også var hun død.

Han løfted kroken af ......

Og i det samme — han kunde slugt kroken af fryd — gik det op for ham, at når kroken var på udenfor, så var der ingen indenfor!

Og det var der ikke heller. Der var ganske tomt.

...... Død var hun ikke altså. Men — Stina havde hørt hende og var kommet til. .... I hvilken forfatning havde Stina fundet bedstemor?

Han drev omkring borte under hestehagen en times tid, før han orked at vende tilbage og undersøge.

Han gik en omvei og krøb på huk langs kjældermuren hen under kjøkkenvinduet. Det stod åbent. Indenfor gik Stina og sang.

Der gik en pige udi en have,

til hende kom der en ung sjømand ....

sang Stina.

Han stak hovedet op over vinduskarmen, som var ganske lav.

— Stina! hvisked han.

— Å jøss, som du skræmmer mig, dit styggels!

— Åssen er det, Stina — med — med bedstemor?

— Åjo. Hun måtte da ud selv efter tænderne sine. Men nu er hun visst nokså tilfreds! sa Stina. — Var det dig, som havde sat glasset på brættet?

— Ja, nikked Peter i overgiven glæde og lettelse.

— Ja du skulde ha! Skjænd fik jeg — helt til jeg bragte hende slig en kaffe, som hun aldrig har fåt i sine dager så stærk!

— Har hun ikke sagt noget nu — om mig?

— Nei.

— Er hun inde?

— Ja, jeg hørte hende nyss, småpratendes med sig selv. Noget var hun vond for. Men det var ikke tænderne. Det har jeg fåt forladels af hende for.

— Jeg hev sten på dovæggen, mens hun var der!

— Fy for en gut!

— Jeg vidste det jo ikke —!

— Å — hunden tru dig, fanten!

Peter slentred nedover jordet med næverne i bukselommerne. Han plystred og var såre fornøiet. Han tænkte på at vende tilbage til Prætoria — eller fortsætte Ladysmiths bombardement. Men det var ligesom det ikke passed længer nu. ..........

Det rumled i maven hans. Nævegrebet var løsnet derinde; men det var ligesom han kjendte mindelsen af det endnu.....

Lidt efter stod han igjen udenfor kjøkkenvinduet.

– Stina!

— Hvad er det nu du vil?

— Du kunde gjerne gå ind og ta de sandkagerne til mig.

— Du kan gå selv, din skidtgut!

— Jeg er så rædd for at møde bedstemor.

Stina gik brummende og kom ud med kagerne.

— Se her! Ikke har du fortjent dem, så fæl du er mod gamlefrua?

— Du Stina, du — du skulde vel ikke ville gi mig lidt kaffe til kagerne? Bare i en kop, skjønner du, her i vinduet! Jeg skal vaske koppen op selv!

— Ris skulde du ha og ingen kaffe! sa Stina. Men hun skjænked en kop af den lunkne kaffen og hældte vand i den af kjedlen.

— Han er altfor stærk for dig alligevel. Det er rent skam. Får frøkenen vide, at jeg gir dig kaffe, blir her et hus!

— Du kan da skjønne, jeg sier det ikke!

— Ånei! Det skulde god være!

Sandkagerne var spist, men bare den halve kaffekop forbrugt.

— Du Stina du! Du har ikke et gammelt stykke smørbrød igjen fra morgenmaden vel?

— Hvor skulde jeg ha det ifra!

— Nei — nei! Jeg tænkte bare — efter bedstemor. Hun får jo påsmurt mad.

— Jeg mener gutten er galen! Er du sulten nu — slig som du åd til middags.

— Ja, ser du, Stina — jeg er bare så rar sån — i maven.

Stina brummed og vedblev uforstyrret med at gnide på kobberkjedlen, som hun pudsed.

— Så blank du får den, Stina!

— Åja. Hun skal ikke komme anden gang, madam Tofte, og klage til frøkenen over, at jeg ikke holder det gamle skrammelet hendes rent!

— Lumpent gjort af madam Tofte. Sån at sladdre til tante altså.

— En længere pause. Stina begyndte så småt at synge igjen.

— Du Stina!

— Nå?

— Jeg er så frygtelig sulten, Stina. Ikke sån almindelig bare sulten. Men rent så jeg synes, jeg er syg.....

— Jøss, du skal da ikke bli syg af sult, gut! I din mors og fars hus!

Stina skar tre tykke stykker brød og smurte. På det ene la hun endog mysost.

Han spinked og sparte på kaffeslurkerne. Men det var for lidet til tre smørbrød. Og så fik han en halv kop til.

Han sad i vindusposten og spiste. Med benene dinglende udenfor.

— Du Stina du! Hvor gammel er du, Stina?

— Hvad skal du vide det for? Ellers blir jeg syv og tyve til mikkelsmess.

— Kan du huske, da du var tolv år?

— Å ja. Jeg kan da vel altids det.

— Tænkte du dengangen, Stina?

— Ånei, Petermand, — det var nok bedst ikke at tænke dengangen!

— Hvorfor det? Bedst ikke at tænke? Skulde en ikke tænke, for det om......

— Åjo. Petermand kan nok tænke, som bare har det som godt er at tænke på!

Peter skjønte, at det visst ikke var værdt at spørge mere efter dette. Han blev lidt rød. Stina havde jo været en fattigpige dengangen, hun!

Det sidste smørbrødet var spist. Men her var så koseligt i kjøkkenviduet. Stina var igang med et andet kobberkar.

— Du Stina du!

— Hvad er det nu?

— Hvorfor er du ikke gift, Stina?

— Skulde én så nødvendig være gift da?

— Ja—a. Det måtte da være morsommere det.....

— En måtte ha en at gifte sig med da, ved du.

— Har du ikke det da, Stina?

– Nei. Jeg havde én. Men han reiste.

— Reiste han? Hvorhen?

— Ja den der vidste det! Væk reiste han. Tilsjøs. Og væk blev han.

— Kunde du ikke få fat i ham igjen?

— Nei. Hvordan skulde det gå for sig, må jeg spørge!

— Politiet vel!

— Tror du jeg vilde gifte mig med en mand, som politiet kom dragendes med til mig!

— Ånei. Det er sandt.

Peter blev rød igjen. Han havde spurt svært dumt!

— Nu er det bedst, Petermand hopper ud. For nu kommer gamlefrua!

— — — Han gik just og drev og tænkte på, om han, når han blev stor, kunde reise ud og finde den manden, som Stina skulde ha giftet sig med, og sie ham, at han måtte vende tilbage, at det var synd på Stina ..... da Gudbrand Toftes vogn med tante Vikka og Kath og madam Tofte svinged ind fra storveien.

Han holdt sig unnaf gården en stund. Men så gik han hjem. Han måtte så ind alligevel til aftens, og så var det ligesågodt at hoppe i det som at krybe i det. At bedstemor havde sladdret, var selvsagt!

Med det samme han kom i gangen, åbned tante Vikka døren til sit værelse.

— Kom hid ind, Peter!

Kath, som fra enden af gangen kom farende imod ham, bråstansed og blev udenfor døren, som lukked sig efter Peters kun halvt modige skikkelse.

Der var sån høitid i tante Vikkas stemme. Næsten blid vemodig. Og det var det allerværste.

Tante Vikka begyndte bedrøvet med at antyde noget om, at hun jo ikke havde det så let med bedstemor, og at hver sten til den byrde føltes dobbelt tung for hende. Derefter gik hun over til at tale om sin vanskelige stilling ligeoverfor en så stor gut som Peter i hans forældres fravær. Hun kunde jo hverken tugte eller tvinge ham med nogenslags magt! Mun var jo egentlig udelukkende henvist til Peters egen ridderlighed og selvagtelse.

Peter følte gråten i halsen, dels af rørelse over tante Vikka, dels af fornemmelsen af, hvorledes denne indledning ligesom samled sorte, tunge og høitidelige skyer om begivenheden i eftermiddag, — hvorledes den måtte stå for tante Vikkas rene og gode sind som en forfærdelig ondskab og hæslighed.

Inden gråten kom, og før tante Vikka nådde endnu videre i sin skysamling, fik han derfor skyndt sig at si det mest afgjørende ord:

— Ja men tante Vikka, jeg vidste jo ikke, at bedstemor var der, kan du vide!

Tante Vikka så forskende på ham, derpå ud i luften, alvorlig forskende.

— Ja ser du, Petermand, — bedstemor sier, at du udtrykkelig opfordred dine kamerater til at kaste på — på udhuset — fordi hun var der indenfor!

Peter blev forfærdelig rød.

Bedstemor havde hørt Cronjes tale!

— Men — men tante Vikka, ser du, — jeg var jo alene.

— Var du alene?

— Ja, i hele dag. Det ved Stina også det.

— Men hvor kan da din bedstemor si ....

— Jeg lekte, ser du, tante Vikka. Krig altså. Og — og do altså — var en fæstning ......

— Men du havde råbt til nogen — rigtig stygt — om stakkars bedstemor ......

— Jeg holdt tale, tante Vikka, ser du.

— Holdt du tale? Men til hvem da, Petermand?

— Til — til — mine tropper altså.

— Og hvem var det da?

— Ingen.

— Ingen?

— Nei. De var bare — på ligsom!

Tante Vikka sad lidt — grundende. Så smilte hun lite grann og reiste sig.

— Kom Petermand, så skal vi gå ind til bedstemor. Så skal jeg forklare hende dette, og så må du be hende omforladelse.

Inde hos bedstemor forklarte tante Vikka det hele, — så godt og rigtig, som om hun havde været med selv at leke. At Peter havde været general og havde holdt tale til sine tropper om fienden i fæstningen og ikke havde vidst, at bedstemor var indenfor.

Så kom Peter frem og bad omforladelse.

Bedstemor så på ham gjennem brillerne. Hun havde siddet stum under tante Vikkas fortælling. Og nu sad hun endnu længe, hensunken i betragtning af Peter, mens hun beholdt hans hånd i sin.

Endelig rysted hun på hovedet, så sidekrøllerne dingled, og sa:

— Gud bevare dine kjære forældre, barn, fra at få en tosset søn!

Udenfor stod Kath og vented.

— Hvad er det, Peter? Hvad er det, du har gjort?

Peter var ikke oplagt til at snakke om det. Han var ganske høitidelig og gik ud af døren. Kath fulgte efter, over tunet og hen til Prætoria.

— Du kan da gjerne si det, Peter. Til mig! Det er noget, du har gjort med bedstemor. Det ved jeg. Med det samme vi kom ind, bad bedstemor mig om at gå ud. Jeg lytted ved døren, men forstod bare, at hun var forfærdelig vond på dig. Stina vidste ingenting — vilde ialfald ingenting si. Stina holder jo altid med dig. Men du kan da gjerne fortælle det.

Peter sad og skræved med tårnet mellem benene. Han svarte ikke på en stund. Endelig så han op på Kath og sa med mørk mine:

— Jeg er for liten.

— Pyt! Du kan bare være gla til, at du ikke kom med. Der var så grusomt kjedeligt, at! Hvis ikke du vil fortælle dette her, så får du ikke det, jeg har med fra byen.

— Hø! Tror du jeg bryr mig om sligt! Formodentlig nogen kager eller andet skidt!

— Nei. Det er just det, det ikke er. Det er noget forfærdelig morsomt. Det aller morsomste just for dig.

— Si hvad det er da, først.

— Nei — fortæl du først.

— Du bare narrer!

— Jeg skal ta dig i hånden på, at det er frygtelig morsomt for dig!

— Jøie dig, om du nu lyver!

— Er du gal — når jeg har tat i hånden på det!

Så fortalte Peter. Først langsomt og nokså høitidelig. Men pludselig, nu da alle ængstelser var forbi — pludselig fik han tanken på bedstemor for sig — derinde! Mens bomberne smaldt i væg og tag .......

Kath lo, så hun rulled ned fra Prætoria og spændte i tårnet, ja nær havde ødelagt en af løngangene. Hun lo, så hun tilslut sad nederst nede og ynked sig. Længe ynked hun sig og stønned, så lo hun igjen, så skrek hun og ynked sig .....

Peter sad deroppe og skræved og smilte.

— Kom så med det, du har kjøbt!

— Egentlig skulde jeg vente til imorgen, havde jeg tænkt.

— Skal du forsøge dig nå — på narring alligevel!

— Nei. Men det er meget bedre at vente til imorgen. Nu skal vi så alligevel spise aftens.

— Ja du tør! Husk, at du tog i hånden!

— Ja — på at det var noget morsomt. Ikke på, at du skulde få det iaften.

— For en lumpning! For en lumpning!

— Jeg skal forresten gå ind efter det alligevel. Bare for at vise dig det. Ikke for at bruge det nu! Såvidt du ved det.

Kath sprang ind. Midt på veien fik hun et nyt latteranfald over bedstemor på Ladysmith. Lidt efter kom hun tilbage.

— Se her skal du se! Her skal du nok få se noget!

Hun sprang op på jordhaugen og satte sig. Peter satte sig ved siden. De bøied hovederne tætt sammen over en pose, som Kath havde med. Hun begyndte langsomt, langsomt at åbne papirposen.

Peter kneb i posen.

— Er det — sukker?

— La være posen! Pyt! sukker!

Posen var åbnet, og Peter stirred ned i den. Der var et sort pulver, fint kornet — som stødt kul ....

— Hvad er det, du! sa Kath triumferende.

— Er det — er det ..... det er da vel aldrig .....? Peter turde næsten ikke udtale ordet; — du har da vel aldrig kjøbt ..

— Krudt, far! Ægte krudt!

— Nei — du er gæl’n du! Nei men Kath! Nei du fæle verden! Hvordan har du fåt fat i det? Da jeg spurte hos Sivertsens, så sa de, at de ikke solgte krudt til barn!

— Ja, men du kan da vide, jeg .......

— Og til en jente da!

— Jeg sa, jeg skulde ha det til Gudbrand Tofte!

— Du er gæl’n du!

— Ved du, hvad vi skal! Vi skal sprænge Prætoria i luften!

— Prætoria! Er du gal! Det er jo boernes!

— Så kan vi være englændere vel!

Dette måtte Peter tænke lidt på. Være englændere!

— Nei — nei, ikke det da. Vi vil da ikke være fienden lel!

— Men tænk at se hele fæstningen sprængt i luften da, gut!

— Ja — men nei — da skal vi heller leke, at englænderne har erobret Prætoria, og at boerne om natten sprænger sin egen by i luften da! Uf Kath, aldrig er det sån rigtigt med dig. Du vil da ikke være englænder —!

— Nei, nei! Så gjør vi det sån da. Vi kan jo la englænderne ta byen imorgen tidlig. Og så efterpå sprænge den i luften. Høit op i luften!

— Nei, Kath, du er da den kjækkeste jente ...... Få se på det engang til! For en masse!

— Ja, det kan vist bli til mange ganger!

— Nei — vi tar det alt på én gang! Vi graver et hul dybt indunder byen og lager en lang lunteledning — helt bort til pukstenshaugen.

— Ja. Og jeg vil ha lov til at tænde! For det er mit krudt!

— Naturligvis.

Peter stod og grov med den ene hånden i krudtet. Han spekulerte på noget.

— Men du, sa han endelig, — jeg tror næsten, det er bedst, vi gjør det nu jeg! For imorgen kunde nogen komme, før vi fik tændt i!

Om lidt var de begge i fuld gang med at grave hul under Prætoria.

Så råbte Stina, at de skulde spise aftens.

— Ved du, hvad vi gjør, du! sa Kath pludselig, mens de børsted sig. — Vi står op i nat og går ud og tænder på da! Lader som vi lægger os ....!

— Storartet! sa Peter. Og så gik de ind.

Bedstemor var iseng, og de havde det svært koseligt ved bordet. Tante Vikka var så søt og snil.

— Jeg har nok noget med fra byen til Petermand jeg!

Og efter bordet kom hun med en bog.

«Keiser Napoleon den store», hed den.

— Peter som er så gla i at læse historie — tænkte jeg, kunde ha morro af den bogen, når det regner her for eksempel! sa tante Vikka.

— Nei, tusen, tusen tak, tante Vikka! Og Peter fløi tante Vikka om halsen og kyssed hende midt på munden.

Der var billeder i bogen, en hel mængde. På permen stod et svært billed af Napoleon selv.

Han vilde alt til at læse i den straks; men tante Vikka sa, det var bedst, han vented til imorgen. Det var sent, og tante Vikka var nokså trætt. Så sa hun godnat. Både Peter og Kath kyssed hende denne aftenen, — så koselig som hun havde været!

Peter og Kath gik ovenpå. De bode i hver sit kvistkammer på loftet med dør imellem. Det værste var, at det knaked så i trappen — selv når én gik på strømpelæsten! Men de fik bare vente, til der var ganske stille, og alle sov.

Lidt mørkere blev det på sommernatten end midt på dagen. Kath og Peter sad på sengekanten inde hos Kath og vented. De havde tat af sig støvlerne og sad ganske tause. Både var det fornuftigst ikke at prate — og så var der nu noget høitideligt i at sidde her mod natten og vente på, at alle skulde sove i huset.

Langt om længe hvisked Peter:

— Ser du, nu har englænderne tat Prætoria — nu sover de inde i byen. Bare nogen skildtvagter går frem og tilbage oppe på murene.

— Ja! hvisked Kath.

En stund efter hvisked Peter igjen:

— Her sidder vi, Krüger og Cronje og våger, ser du. Når det blir midnat, da skal vi hen og tænde lunten.

— Ja.

— Det er jo forfærdelig sørgeligt, ser du, sån at måtte sprænge i luften sin egen by. Den én har bodd i så længe. Alle husene med møblerne i .....

— Ja.

— Men naturligvis, hele befolkningen er reddet. Flygtet op i bjergene.

— Naturligvis.

— Bare vi to er igjen hernede. Har du krudtposen?

— Ja, her er den.

— Kom, nu tror jeg, vi tør gå. Her er fyrstikkerne.

De kom velbeholdne ned ad trappen og ud. Der var lysere ude end oppe på loftet. Og ganske, ganske stille. Langt borte kunde de høre Jonsbergfossen suse, endda den var en halv mil unnaf. Så stilt var der. Og lidt kjøligt.

Nede på myren mod sjøen lå der hvid tåge og drev. Bag den hørtes småskræpp af og til af efugl i fjæren. Etpar måger slog indover land. Og opover åsen og marken lå gårdene og lyste med hvid og rød maling, længere og længere bort. Ganske stille .....

Minehullet var snart færdiglavet. Så skulde lunten lægges. Men der gik så altfor meget krudt til den lange lunten. Og så fik Peter en god idé.

Han listed sig ind i stuen og tog ud af sykurven til tante Vikka en hel rulle med bændelbånd. Ude i kjøkkenet fandt han petroleumskanden, og med dette sneg han sig ud igjen. Så dypped de bændelrullen i petroleum, rulled den op — helt hen til pukstenshaugen rakte den, silvåd af petroleumen. Den ene enden var stukket dybt ind i krudtet i minehullet. Oppå hullet la de så etpar mursten og to planker.

Og så stod de da på pukstenshaugen og så langs den hvide bændelbåndlinje.

— Du, det er igrunden forfærdelig sørgeligt — at sprænge det altsammen!

— Vi bygger det op igjen imorgen! sa Kath. Hun sad alt på huk med fyrstikæsken.

— Ja. Og så alle de englændere, vi får livet af!

— Å, som de skal sprætte tilveirs! Nu tænder jeg.

— Ja — —!

Kath tændte. Bændelbåndet fanged en gul, rolig flamme, som nokså langsomt forplanted sig bortover.

De stod og så på. Det gik rigtig langsomt! Og flammen var klar og rolig. Den nærmed sig dog jordhaugen. Nu var den ved foden af den.

Kath greb pludselig Peter hårdt om armen. Hun stod rent blek og skjælvende af spænding. Flammen spadserte opover haugen. Så var det, som den slukked ..... den krøb ind i jorden.

I næste nu letted jordhaugen på sig; en tyk røgsøile fòr op, mursten, jord og planker med den — og et vældigt smæld! Et tordenbrag over al tænkelig forventning — en forfærdelighed i nattens stilhed ...... Kath og Peter faldt eller kasted sig overende ...... det dryssed og regned om dem af jord og stenstumper ....... og gjennem dotterne, de havde fåt i øret, hørte de forskjellig larm, vinduer — døre og pludselig et forfærdeligt råb:

— Hvad er det, som går for sig her? Det var Gudbrand Toftes røst.

Og så et høit skrik og en lang jamren — det var konens.

— Gud i himlen! hvad er det! Det var tante Vikka.

— Trøste og bære — trøste os alle — det var Stina.

Så alle på én gang i en masse råb, skrik, jammer, løben .....

Men så kom det aller værste skriket. Det var tante Vikka:

— Gudbrand — barna — barna ligger på stenhaugen —

Og i næste øieblik havde Gudbrand én i hver næve, opreist i et vældigt rykk. Han så på dem, Gudbrand. Han var hvid i ansigtet, og han skalv, så både Peter og Kath rysted i næven på ham.

— Er dere skadd? skrek han.

Før de fik svart, var tante Vikka der.

— Har dere gjort dere noget? Barn — barn — kjære, velsignede barna mine .....

Da satte Kath i at hyle. Og straks Peter med. De skrek rædselens skrik, så Stina og tante Vikka kasted sig ned og klemte og befølte dem på al kant — for om de skulde være rent sønderslått —!

Madam Tofte kom farende og efter hende alle gårdens gutter og jenter — hele hurven halvnakne, bleke, skrikende ... i tætt klynge om barna. Der blev råbt og spurt en masse. Men andet svar kom ikke fra Kath og Peter end det fortsatte forfærdelige skrål.

Så tog Gudbrand Tofte pludselig tag i Peter.

— Hvad er det, dere har bestilt? Hvad var det, som smaldt?

Peter holdt op at tute — straks. Han stirred vildt på Gudbrand Tofte og pekte bort på jordhaugen.

— Krudt! sa han med hæs røst.

— Har du sprængt med krudt, din gapgut! Og dermed la Gudbrand Tofte næven under øret på Peter, så han tumled i pukstenen. Kath lå fremdeles storskrikende i armene på tante Vikka, der børsted og klapped og trøsted hende på al vis.

Peter stod op. Og så la han på sprang ind, op trappen og på hovedet i sengen sin. Lidt efter kom tante Vikka med Kath. Og Kath stønned og jamred sig, som var hun dødssyg. Indtil alt blev stille, og tante Vikka gik ned til sig selv.

Peter lå og tænkte en stund. Det brændte under øret, hvor Gudbrand Toftes næve havde truffet. Og det kogte inde i ham. Ingen brød sig om ham, her han lå! Men Kath, som endda havde kjøbt krudtet — og tændt lunten — hende kjælte de for ......

Så gik døren sagte op. Kath kom ind i natlinnedet.

— Peter! Peter —!

Peter lod som han sov.

— Peter da! Du må da klæ af dig, gut! Han svarte ikke. Så begyndte Kath at snøre op støvlerne hans. Han rørte sig ikke. Støvlerne trak hun af ham; så strømperne. Så knapped hun jakken op. Men da hun så gav sig ifærd med bukserne, fòr han op:

— La mig i fred!

— Du må da ikke ligge slig, Peter — i klærne! Kath stod og så på ham, rent bønlig. Og nu fik hun tårer i øinene.

— Jeg skal klæ af mig selv, sa Peter og stod op på gulvet. Kath satte sig på sengekanten. Hun sad og rugged på sig frem og tilbage og svælged og småhiksted af og til.

— Du tuter da ikke endnu, jente! sa Peter sint, — han slængte bukserne fra sig på stolen.

— Det var — jo forfærdeligt! hvisked Kath.

— Naturligvis. Det var jo krudt!

— For et smæld!

— Krudt smælder det.

Peter var færdig og havde natskjorten på. Men han gik ikke iseng. Han satte sig på en stol med benene opunder sig. Der var stille en stund. Så kom det endelig fra Kath, forsigtig, bekymret — med et blik på Peters glorøde kind:

— Du Peter du — slog han dig forfærdelig hårdt?

— Gudbrand? Af al magt!

— Gjør det ondt endnu, Peter?

— Ånei.

— Han er en pøbel! sa Kath.

— Han var sinna, kan du vide!

— Rædd!

Der var stille en stund igjen. Så smilte Peter.

— Ja, rædde blev de!

— Og midt på natten også du! Kath smilte nu også.

— Så du madam Tofte? I bare særken fløi hun!

— Og Gudbrand selv — i underbukserne ...!

— De var kommet op i en fart!

— Ja, svær hast havde de fåt!

De lo nu begge, så Kath måtte kaste sig rundt og grave hovedet ned i sengepuden. Peter tviholdt sig for munden.

Lidt efter gik Kath ind igjen til sig selv, og Peter krøb iseng. Men længe efter lød der et latterknis så fra den ene og så fra den anden gjennem den åbne dør. Det smitted fra den ene til den anden.

— — — Men i løbet af en halvtime efter smældet blev Toftegården fuld af folk fra naboskabet; mange kom endog kjørende. De måtte ha rede på, hvad det var for smæld, som havde rystet omegnen, så folk havde hoppet i sengene sine.

Nogen havde trodd, der var udbrudt krig. Andre at her var kommet anarkister med bomber til Tofte. Men de fleste af fruentimmerne havde været visse på, at det var dommedag.

Der var stor nat-kaffeslabberas på kjøkkenet hos madam Tofte.

Den næste dag og endda nogle dage til viste ikke Peter sig ude på gården. Kath gik derimod frit omkring. Ingen tænkte på, at det egentlig var hende, som havde gjort det værste — skaffet krudtet. Og hverken Peter eller Kath selv sa noget om det. Peter havde jo fåt sin juling for det, så var der ikke mere at gjøre ved det. Nu kunde Kath være spion og få vide, hvordan det gik derude. Ja, for den første dagen havde Gudbrand Tofte erklæ høit og lydt, at han vilde melde Peter til lensmanden. Så den dagen var de svært urolige. Men dagene gik, og ingen lensmand kom. Så han havde vel opgit den meldingen sin.

Da tre dage var gåt, sa Kath, at nu kunde han gjerne komme ud og leke igjen. For nu var der ingen, som tænkte mere på den krudthistorien.

Men Peter havde fåt noget at bestille hjemme i disse dagene. Og det var han så optat af, at han ikke vilde ud. Han læste i bogen om keiser Napoleon den store. Han sad med den fra morgen til aften.

Tilslut måtte tante Vikka rent jage ham ud.

Og da — tog han keiser Napoleon den store méd sig og la sig op i udmarken med den.

Kath var meget fornærmet.

NAPOLEON

Der var det, at bedstemor kunde ha sét ham! Bedstemor var nitti år nu. Altså var hun født i 1810. Hun havde været elleve år, da han døde.

Elleve år! Ikke mere end et år yngre, end han var nu! Som ifjor altså. Om det havde været ifjor — at det havde ståt i avisen, at Napoleon var død — nede på St. Helena! Han vilde da ha husket det, om han så blev hundrede år gammel! Så naturligvis husked bedstemor det. Hun havde vel ikke sét ham. Det var jo urimeligt, så liten, som hun dengang havde været. Men hendes far! Oldefar altså! Han havde været kjøbmand i Bergen og havt mange skiber. Han måtte ha været nede og sét på ham. Keiseren! I Paris for eksempel. Eller kanske noget andet sted, hvor han kriged eller reiste. Han var jo så mange steder, Napoleon. Og når han kom hjem, havde han naturligvis fortalt til sin kone og til sine barn om ham.

Om hvordan han så ud! Især når han sad tilhest. For når han stod, var han nokså liten, stod der i bogen. Med den store hatten! Og kappen og de trange bukserne! Sabelen ved siden ..... Og så hvordan han talte! Stemmen hans, når han befalte!

Tænk at ha levet dengangen! Når det stod i avisen om keiseren af Frankrig! Om slaget ved Austerlitz — ved Wagram — Jena og Aüerstädt — Leipzig — Waterloo ....! Ja, han havde nu ikke siddet herhjemme da og læst aviserne. Han havde rømt til Frankrig og var kommet med. De brugte ofte gutter dengangen — til tamburer. Han skulde ha lært sig først at slå på tromme så godt, at de straks tog ham. Og så skulde han udmærke sig og stige og bli officér. Dengangen hændte sligt! Tænk Murat, han blev konge — og Bernadotte også! Ja, Napoleon selv først og fremst da. Han havde været en almindelig gut han fra begyndelsen af. Lekt nede på Korsika .....

At det ikke nu kunde være for hundrede år siden! Så vilde han ha slåt på trommen over Alperne! Og i slaget ved Austerlitz vilde han være sytten år. Han kunde godt være løitnant alt da! I slaget ved Waterloo vilde han være — syv og tyve år. Kanske var han da general! Kanske havde Napoleon da sat ham over Grouchy’s tropper, som gik galt og kom forsent. Han skulde såvist ikke gåt galt! Å, han skulde været betids, så de havde gjort ende på englænderne og Wellington længe før Blücher, den pøbelen, kom frem! Og da skulde nok Napoleon ha takket ham! Og været forfærdelig gla i ham! Så havde han sluppet at flygte. Og så havde de lumpne englænderne ikke fåt fat i ham og sendt ham til St. Helena! Å, så lumpent altså! Så feigt! Så indmari sjofelt altså!

— Det dumme var, at bedstemor var så sinna på ham i denne tiden. For alle ting. Så det nytted ikke at få spurt hende nu. Kanske om nogle dage så glemte hun Ladysmiths bombardement og krudteksplosionen, som næsten havde skræmt livet af hende om natten; og så kunde han få hende hyggelig til at fortælle — slig som bedstemor kunde fortælle, når hun bare vilde! Om alle ting i gamle dage!

Kath vilde endelig ha ham med i jordhaugen igjen. Men han var kjed af den fillekrigen nede i Transvål. Desuden stod der jo i aviserne nu, at boerne stadig væk fik juling. Så de var ikke noget morsomme længer. Ånei, det var længe siden der havde været nogen skikkelig krig i verden. Den mellem Amerika og Spanien var bare sjøslag. Og krigen mellem Grækenland og Tyrkiet bare sørgelig for grækerne. Og én kunde jo ikke holde med Tyrken!

Ånei, der måtte nok komme en kar som Napoleon igjen, om der skulde bli noget ordentligt af det. Mon der kom nogen? Kanske endnu, mens han leved, så han kunde være med! Tænk om der gik en sån mand nu — og kanske var tyve år eller sån — og havde planerne til at bli keiser! Og pludselig en dag stod frem! Og begyndte!

Det første han måtte gjøre, var at rundjule engelskmændene for deres lumpenhed mod Napoleon.

Ja, kom der en slig mand i verden, da reiste han straks til ham!

Han var færdig med bogen. Men der var mange ting, han læste omigjen. Og billederne blev han aldrig færdig med. Kath holdt nu på at læse den, de stunder han lod hende låne bogen.

Og nu var han i fuld gang oppe i udmarken med at bygge sig en løvhytte. Den skulde være Napoleons hovedkvarter. Han havde fundet en ypperlig slagmark til slaget ved Austerlitz. Oppe på haugen var hovedkvarteret. Bækken var floden, og på den andre siden af den var fienden.

Der havde allerede udspundet sig endel forpostfægtninger. Omkring hovedkvarteret lå der en mængde store kampestene. Og det franske artilleri havde sendt en kugleregn af og til ind i buskadset på den andre siden. Men dette var altsammen foreløbig. Først når løvhytten var istand, skulde slaget stå for alvor.

Her var så herlig ensomt heroppe i udmarken. Ingen vidste om denne pladsen. Her kunde han tumle som han vilde, tordne og kommandere og skyde, uden at nogen hverken så eller hørte. Af og til dukked en hest eller to frem fra krattet. Men de betragtedes som fiendtlige speidere, blev beskudt — og fòr afsted, så det rasled i buskene og dundred i jorden af det flygtende kavalleri.

Et stykke nedenfor var gjærdet, og bag gjærdet lå en afsides engflæk, hvor der stod fire lange hesjerader bag hverandre, fulde af høi. Dernede havde han tænkt siden at holde mønstring over sin hær. Did kom heller ingen — Gudbrand Tofte og hans folk arbeided helt borte på den andre kanten af eiendommen.

Ellers var det et slit med slig en løvhytte. Var det ikke fordi keiseren jo måtte ha et telt, havde han opgit det mere end én gang. Der skulde sån masse løv til for at dække alle fire væggene! Og vanskeligt var det at få det til at hænge sammen også ......

Han stræved imidlertid trøstig videre.

Pludselig stod Kath fremme på pladsen!

— Hvad gjør du her? spurte Peter krænket.

— Kjære — jeg må da vel ha lov til at gå, hvor jeg vil, for dig! Jeg spadserer.

— Hø — spad — serer!

— Hvad er det, du gjør her, må jeg spørre! Tænk at slite af alle de bjerkekvistene! Det skulde Gudbrand Tofte se!

— Du ser da vel, hvad jeg gjør! Bygger løvhytte altså.

— Hvad skal du med den?

— Skjeller det dig?

— Si det da, så skal jeg ikke klage til Gudbrand.

— Ja, det kunde være ligt dig! At sladdre!

— Alt det løvet, du ødelægger!

— Ja, så bare sier jeg, at det var dig, som kjøbte krudtet, din lumpning.

— Jeg bare sier, at det ikke er sandt. Tror du nogen tror på dig da!

— Jeg tar Sivertsen til vidne.

Kath tied. Lidt efter sa hun igjen:

— Du kan gjerne si, hvad du vil med den løvhytten, Peter. Så skal jeg hjælpe dig.

— Du —! Deilig hjælp! Nei mor, dette er ikke jenteværk, ser du.

— Å — jeg ser alt noget, som er dumt. Så dumt at! Hele hytten ramler ned igjen, før den er færdig, hvis du ikke forandrer det.

— Hvad er det da?

— Tror du, jeg vil si det, når du er så tvær!

— Hvad jeg skal med løvhytten? Det kan du så gjerne få vide. Det skal bli Napoleons telt. Her er slaget ved Austerlitz i 1805, såvidt du ved det. Hvad var det så, som var dumt, sa du?

Kath kom hen og forklarte, at han burde gå hjem og hente Stinas klæssnorer og lave spærreværk af dem mellem de fire staurerne på hyttens hjørner. Så kunde han bekvemt hænge løvet på snorene.

Peter så på hende fuld af beundring.

— Du er praktisk du, Kath, egentlig.

— Der kan du se!

— Vil du være med og leke, kanske?

— En liten stund kanske. Når du ber om det! Jeg kan ialfald hjælpe med løvhytten.

— Spring ned efter klæssnorene du. Jeg får dem ikke af Stina alligevel.

— Ikke jeg heller, sa Kath. — Vi må ta dem naturligvis. Klæssnorene — de er jo Stinas øienstener! Men jeg ved, hvor de ligger ....

— Løb og ta dem du, Kath. Dig mistænker de ikke for noget. Det er noget andet med mig. Bare jeg viser mig, tror de jeg vil noget! Nu skal jeg akkurat si dig det! Du skal være marskalk Ney, Kath! og nu sender keiseren dig ud med en afdeling på et dristigt tog ind iblandt fienden altså ..... Men du må ride, kan du skjønne! Se her, du kan få min hest! Jeg kan lage mig en ny en imens!

Kath besteg keiserens hest. Det var lidt vanskeligt for skjørterne, da den lange, myke bjerkekjæpp var dårlig kvistet. Men hun kom da i sadelen, modtog keiserens ordre om at plyndre russernes oplagsstation og vende tilbage igjen hurtigst mulig.

Afsted red marskalk Ney.

Men keiser Napoleon iagttog med et foragteligt smil, hvorledes hun på den andre siden af gjærdet steg af hesten og sprang videre mod gården med hesten i hånden!

— Nå! Det er jo naturligvis en krigslist!

Og keiseren glæded sig over sin brave Ney. Hans idé med de klæssnorene var ganske udmærket. Både vilde arbeidet bli bedre og gå dobbelt så fort nu. Så slaget kunde begynde.

Så ledte han sig ud en passelig kjæpp og skar sig en ny hest. Han gjorde sig ekstra flid med kvistingen; for den skulde være en gave til marskalk Ney fra keiserens egen stald.

Mens han holdt på med dette, så han langt henne Kath komme over jorderne. Hun bar noget på maven i det opløftede kjoleskjørt. Ved udmarksgjærdet tog hun det frem. Det var det digre snørenøstet til Stina! Hun steg til hest og kom gallopperende opover mellem trærne. Foran keiseren stansed hun, gjorde rigtig honnør og afgav melding. Efter en heftig kamp havde det lykkedes hende at fordrive russerne og erobre deres oplag.

— Det er en tapper dåd! sa keiseren, — som skal mindes, hvis vi overlever slaget imorgen! Her er nu for det første en ny hest, den bedste i min stald. Modtag den!

— Uf ja, denne her er så væmmelig med alle kvisterne! sa marskalk Ney og steg af sin hest, idet hun med et dybt buk modtog den nye hest af keiserens hånd.

Så gav de sig ifærd med klæssnorene og løvhytten. Efter nogen betænkning kutted de klæssnoren over én gang. De kunde jo knytte den sammen igjen! Siden kutted de friskt væk — efter behovet. Alt i étt måtte de bestå mindre kampe med fienden. For hvergang løvet slap op og nyt skulde hentes, gjorde enten keiseren selv eller marskalk Ney et streiftog ind over bækken, hugged sig frem gjennem fienden og frarev ham store hauger af løv og kvister.

Kath var en ren mester i at bygge løvhytte! Hun fandt på en masse små fiff til at dække og få det til at holde. Rent ivrig var hun også, ligefrem hidsig på det! Mens hun snakked og fandt på alt muligt med marskalk Ney. Så kom hun igjen til keiseren :

— Deres majestæt: Vi mangler løv!

— Godt, kjære marskalk! Så får De ta en trop med Dem og gjøre et anfald igjen! Vælg ud blandt de bedste mænd!

— Vel, Deres majestæt! Og Kath besteg sin hest, samled sine folk, opmuntred dem — og styrted sig i vildt chock ind i krattet.

— Nei dette orker jeg ikke! råbte hun pludselig. Hun stod dernede og slet i kjolen, som var blevet hængende fast. — Den væmmelige kjolen!

— Ja, jeg synes også, du må kiltre den op på noget vis. Det ser så komisk ud at at ride slig — med skjørter!

— Jeg ved, hvad jeg vil gjøre ! sa Kath. Og resolut hægted og knapped hun op både kjole- og underskjørtet og red frem som en kar i bukser.

— Det er førstens kjækt! råbte keiseren.

Marskalk Ney hængte skjørterne op et stykke borte. Keiseren så på hende med beundring.

— Hvis jeg bare ikke havde kastet underbukserne, så vilde jeg også ride i dem! sa han. — Det er netop så kjækt med hvide bukser. Det brugte de !

Og marskalk Nev styrted sig med nye kræfter og i ny iver ind i kampen, hvorfra hun omsider vendte tilbage som et løvbjerg, båret på hvide søiler.

Endelig var løvhytten færdig. Den var både pen og tætt og stor. Og keiseren og Ney sad rigtig koselig derinde og hvilte sig og la planer for det store slag.

— Men, Deres majestæt, sa marskalken pludselig, — jeg kommer til at tænke på en ting, som vi har glemt!

— Nåda?

— Vi kan umulig la hæren gå til kamp uden mad! Da kjæmper den altfor dårlig! Og den har havt en anstrængende dag.

— Det er sandt! sa keiseren og så forventningsfuld på marskalken. Hun havde tydelig fundet på noget ....

— Om Deres majestæt tog garden med og gjorde indhug påny i den russiske leir! Der var store forråd af proviant, som vi jo ikke fik med os sidst!

— Det er udmærket! Og keiser Napoleon sprang op, sadlede straks sin hest og red nedefter i fuld fart. Marskalken råbte efter ham:

— Få meget mysost på til mig da!

Det varte nokså længe. Men da keiseren endelig kom tilbage, fandt han løvhytten møbleret med et kubbebord, som var dækket med tallerkener af nogle brede blade fra bækken. Og hærens jubel var stor, da keiseren udbredte sine forråd. Foruden en haug af smørbrød med mysost havde han også fåt en flaske melk af Stina og stjålet syv sukkerbiter, to kolde kjødkager og en håndfuld kolde, stuede snittebønner i en avis.

Med dette hygged de sig på det bedste.

— Det er nu igrunden væmmeligt at spise snittebønner med fingrene! sa Kath og så sig om efter en pinde.

— Det er netop feltmæssigt! mente Peter. Kath fandt en pinde. Men han blev ved med fingrene.

— Skulde gjerne bo i en sån en løvhytte! sa Peter.

— Det måtte være rasende koseligt igrunden!

— Ligge her om natten også da, mente jeg.

— Det blev koldt! mente Kath, som nu, hun sad stille, mærked, at hun var tyndklædt.

— En kunde svøbe sig i et uldtæppe. Det gjorde Napoleon tidt. Han la sig ret ned på jordgulvet han — og sov som en sten. Han kunde sove, når han vilde, og vågne op, når han vilde. Jeg spekulerer sandelig på det jeg — at ligge her inat.

— Tror du, du får lov til det!

— Jeg spør ikke om lov!

— Og så turde du ikke. Her kunde komme hester!

— Pyt! Det eneste er, at så blev der vel sligt leven på tante Vikka igjen. Og det er vel ikke værdt at gjøre mere af det. Efter alt det andre! Men sandelig ! Nu må vi til med slaget! Vi kan ikke sidde her og bli blødagtige!

Der var så usigelig hyggeligt herinde i løvhytten, og det var ikke med stor lyst, at marskalk Ney steg tilhest. Men kampsignalet lød.

Nu lekte de slig, at Kath var Ney fremdeles. Men Peter var marskalk Lannes, og keiseren holdt tilhest udenfor løvhytten. Først bombarderte de længe med kanonerne, så det spraked i buskene og plasked i bækken. Så tog Ney høire og Lannes venstre fløi af armeen og angreb fienden fra begge kanter. Når de havde maset ham sønder og sammen, så de mødtes begge to, var ordren, at de skulde forfølge fienden længst mulig.

Kommandoråbene lød, og med løftede sabler kasted de franske soldater sig frem. Til begge sider hørtes den vilde kamptummel, hugg og slag og skrik og stærke, opmuntrende tilråb. Bjerkebladene føk under fægtningen, kvister og småtrær brødes, — og frem trængte Lannes og Ney, nærmere og nærmere hinanden i møde. Ret som det var sprængte én af dem i karrière op til hovedkvarteret for at afgi melding, bé om forstærkninger eller lignende hos keiseren selv, — så tilbage igjen i yderste anspændelse af alle kræfter for at holde fienden sammen foran sig, ikke la ham slippe ud til siderne og omgå dem; og de ypperlige franske soldater gik tappert på, russere og østerrigere faldt som fluer, deres rækker blev tyndere og tyndere — og endelig mødtes Lannes og Ney i buskadset. Fiendens modstand var brudt — resterne af hans store armeer veg ud til siden i vild og forvirret flugt. Lannes gav sig neppe tid til at hilse på sin tappre kamerat, rød og dampende af kampens hede svinged han sin sabel.

– Så til forfølgelse af fienden! Jeg ser, han alt samler sig påny!

Lannes pegte på høihæsjerne på det vessle engstykke og styrted frem efter fienden. Ney fulgte. Lannes sprang over gjærdet, hans kavalleri med ham, — og frem bar det over engen imod de truende hæsjer. Midt på engen mærked han imidlertid, at Ney var blevet efter. Han stansed sit rasende ridt og vendte sig.

Der stod Ney ved gjærdet.

— Hopp over og følg efter i keiserens navn! skreg Lannes.

— Tror du jeg vil flye på åbne engen — i underbukserne! råbte Ney tilbage.

Forbittret vendte Lannes sig påny mod forfølgelsen.

En stund efter vendte han i langsomt ridt, mørk majestætisk tilbage til keiseren. Vel havde han det glade seiersbudskab at bringe. Men tillige en sørgelig anklage mod sin våbenfælle Ney for feighed, pligtforsømmelse, forræderi og toskethed!

Inde i keiserteltet sad imidlertid Kath ganske rolig med kjolen på sig og åd det sidste smørbrød.

— Noget så lumpent altså! Vil du ikke mere?

— Slaget er jo vundet nu jo!

— Vi skulde jo forfølge.....

— Tænk om nogen så mig slig — uden skjørter!

— Tøv! Du har aldrig været så kjæk!

— Og så orked jeg ikke mere.

— Orked! Det var keiserens befaling! Forresten — hvad har du med at spise mit smørbrød! Det der var mit det!

— Du skal få halve min kjødkage istedet!

Peter satte sig. Han var sandelig trætt efter kampen. Og kjødkagen smagte godt. Efter en stunds taushed sa Kath:

— Det var morsomt at leke!

— Ja vel var det morsomt! Vil du ikke mere du?

— Jeg tror ikke, jeg orker!

— Nu skulde vi ikke ha slag mere, ser du. Bare holde mønstring.

— Hvordan det?

— Jo, hæsjerne er alle tropperne i lange geledder. Og så rider keiseren og hans følge langs dem og ser efter, om alt er i orden. Og så kommanderer vi dem og øver dem op, du ved, sån i eksersits, marsch og sligt!

— Nei Peter! Ved du hvad vi da gjør! Kath slog i kubbebordet.

— Nåda?

— Da leker vi sån, at du er keiseren, og jeg er keiserinden. Og så mønstrer hæren for os begge. Og så hilser vi, går langsomt forbi og snakker med nogen, med dem som har udmærket sig. Og så gir vi dem æreslegionen!

— Det gjør vi! Du er svinagtig flink til at leke du, Kath! Og så slipper du at ride overskrævs.

— Ja just! Men så må vi ha nogle greier at leke med. Kors til æreslegionen og sligt, ved du. Kom så går vi ind efter det!

De gik sammen ind og hented forskjelligt. Stina råbte efter dem, hvad det var, de drog ud af huset? Hun fik intet svar; og da hun stegte pandekager og just havde én i panden, kunde hun ikke løbe efter. Hun bare råbte igjen, at de ikke måtte fly for langt væk, for nu skulde de snart spise.

Inde i hytten satte de sig og gjorde alt istand. Kath klipped æreslegionskors, og Peter laged sig en napoleonshat af en avis og satte hyssing i til hagebånd. Han pryded sit eget bryst med æreslegionen. Så trak han af sig ytterbukserne og på sig det medbragte par underbukser, som han strammed så godt som mulig.

Kath bandt sig om livet tante Vikkas røde sjal, som blev en sid kjole med langt, langt slæb. Så rulled hun fletten op på hovedet og satte den fast med to af Stinas hårnåler. I hånden holdt hun en svær vifte, som hun havde laget af en avis.

Endelig var keiserparret færdigt og begyndte at skride nedover mod ekserserpladsen. Da stansed keiseren.

— Men Kath! Hvilken af keiserinderne vil du være? Han havde jo to!

— Naturligvis Marie Louise!

— Den væmmelige kjærringen! Som bare vare lumpen .......

— Jeg vil da ikke være Josephine! Som han skilte sig fra!

— Ånei, det er sandt! Hun var ikke stort tess hun heller. Var ikke engang god for at skaffe ham en kronprins.

— Tror du jeg vil være hende!

— Men tænk Marie Louise — som ikke engang fulgte med ham til St. Helena!

— Vi kan jo lade som vi ikke ved det!

— Jaja. Det kom jo efterpå også! sa keiseren og gik videre.

Da de havde kløvet over gjærdet, erklærte keiserinden, at nu måtte han gå arm-i-arm med hende.

— Det gjorde Napoleon visst aldrig!

— Er du gal! Bestandig, kan du vide! Husker du ikke billedet — fra ballet — i bogen .....

Og keiseren tog så keiserindens arm i sin og nærmed sig de opstillede tropper.

Foran fronten holdt så keiseren en tale til sine tropper. Kath hvisked noget om «jeg og min høie gemalinde», og det sa han. Og herpå råbte tropperne hurra.

Så gik det keiserlige par langsomt langs rækkerne. Keiseren hilste alvorlig og stiv. Han blev uvilkårlig lidt stivere end han havde tænkt, ved det at keiserinden var så væmmelig blid. Hun bøied hovedet, smilte, vifted sig med viften — bøied hovedet igjen og smilte, akkurat slig som hun havde set dronningen hilse fra vognen sin, når hun holdt indtog!

Omtrent for hveranden hæsjestaur uddelte de æreslegionen. Napoleon sa nogle ord til den tappre soldat, og keiserinden satte korset fast med en knappenål. Så vifted hun sig og smilte og sa nogle venlige ord. Hun forlangte hver gang, at han skulde si «jeg og min høie gemalinde». Og keiseren blev mere og mere stiv.

Da keiserinden så endelig efter at ha sat korset fast i en staur, rakte hånden sin frem og dunked håndbagen mod stauren — for at la den tappre mand kysse keiserindens hånd, da rev keiseren armen sin til sig.

— Neimæn om jeg gjør dette længer lel!

— Vil du ikke længer? Nu var det så morsomt!

— Sligt tøv! Tror du, soldater kysser — på hånden!

— Du er dum du Peter. Det er just det, som er det fineste ......

— Skidt i det! sa Peter og vred sig unnaf. — Dette er ikke nogen morro!

Da lød Stinas Stemme langt bort:

— Pe—ter! Ka—ath! Kom hjem og spi—ise!

— Ved dere det, barn! sa tante Vikka ved middagsbordet, — at idag er det fars og mors bryllupsdag!

— Nei — tænk! Det havde hverken Kath eller Peter havt anelse om.

— Jo. Det er det akkurat. For fire og tyve år siden havde far og mor bryllup idag! Og her er kommet telegram fra Nikken og Johannes og Kathinka!

Tante Vikka læste høit telegrammerne fra Kaths og Peters ældre søskende.

— Ja — ja — ja! sa bedstemor! — Fire og tyve år ja! Det synes dere vel er lang tid, barna mine! Jeg synes det var i forrige uge jeg, at jeg så det yngste piebarn i brudeslør — dra afsted med jer far! Åja — åja!

Bedstemor rugged på hovedet i dybe tanker. Det var rent høitideligt!

— Vi havde jo ganske glemt det vi også, sa tante Vikka. Det var telegrammerne, som gjorde, at vi sansed os! Men så skal vi ha festkost til aftens, har Stina lovet. Og nu efter middag skal dere få kaffe. Med sandkage. Ude på trappen!

Der blev rent fest ude på trappehellen med kaffebordet med den rene dugen på.

«Barn skal ikke ha kaffe, før de blir konfirmeret!» Det var husets sikkre lov. Og da hverken Kath eller Peter jo endnu var konfirmeret, så var altså kaffe — d. v. s. fuldt lovlig kaffe, ikke stjålen eller ulovlig bekommet af Stina i kjøkkenet — en festnydelse.

Og bedstemor fortalte om fars og mors bryllup. Det var det morsomste i verden, når bedstemor fortalte! Kath spurte mest efter, hvadslags kjole mor havde havt. Og tante Vikka husked ligefrem kjolerne til de fleste af bryllupsgjæsterne. Og så gled bedstemors fortælling over til fars og mors forlovelse, som jo var makeløs interessant — og derfra til mange ting, mennesker og begivenheder fra den tid. Tante Vikka havde været brudepige ved mors bryllup, så hun husked jo alt. Og bedstemor var så blid, at hun klapped tante Vikka på kindet og sa:

— Ja du, Vikka min, var såmæn den fineste og vakkreste af dem allesammen!

Tante Vikka smilte og havde tårerne i øinene. Men Kath havde nu sine tvil i al stilhed om, at bedstemor husked rigtig da. Tante Vikka kunde umulig ha været så pen! Selv for fire og tyve år siden.

Peter sad hele tiden og bare passed på bedstemors humør. Holdt hun på slig en stund i blidhed og med gamle historier, — så kunde han nok få spurt om Napoleon!

Og bedstemor holdt på. Hun kom længere og længere tilbage i tiden. Og tilslut fortalte hun, hvad Lyder Sagen havde sagt til hende i hendes eget bryllup i Bergen; og det var i 1830. Da syntes Peter, man var kommet nær nok. Og da bedstemor længe tied stille og sad hensunken, spurte han forsigtig: — Du bedstemor du! Du kan vel ikke huske, mens Napoleon leved?

— Keiser Napoleon?

— Ja, den store mener jeg.

— Den første, min dreng. Den første. Det var han med Gud og retten. Storheden er det ikke menneskers sag at dømme om.

Peter vilde gjerne gjøre en indvending, men lod det være for ikke at spilde bedstemors gode humør.

— Du har vel ikke sét ham, bedstemor? Du var vel for liten til det?

— Ja, det vil min lille ven forstå af sig selv.

— Men — men din far — oldefar — så han ham aldrig, bedstemor?

— Ak nei. Hvor skulde han ha kunnet det! Din salig oldefar sad i sit kjøbmandskab i Bergen. Og keiser Napoleon husered jo i Frankrig og udlandet.

— Reiste han aldrig ned for at se ham — oldefar?

— Nei, min dreng. Din oldefar var ingen tåbelig nar. Og dengang reiste ikke folk som nutildags. Ånei. Folk sad stille og pent hjemme ved sit og kasted ikke sin tid og sine penge bort på lystreiser. Din salig oldefar, min far, gjorde sine kjøbmandsreiser til Hamburg og London. Men han løb ikke omkring i verden for tant og fjas!

Det varte en stund, for Peter fik svælget alt det, han brændte efter at svare bedstemor. Om at Napoleon da ikke var tant og fjas — og mere til. Endelig blev han rolig og spurte igjen.

— Men du bedstemor du, — kan du huske, da efterretningen kom om, at Napoleon var død på St. Helena?

Bedstemor rysted alvorlig på hovedet.

— Jo min dreng! Som i denne dag erindrer jeg, da din salig oldefar kom ind til middagsbordet og meddelte vor mor, at keiseren var død ude i verdenshavet. Ensom og elendig.

— Var han svært bedrøvet da, bedstemor?

— Bedrøvet? Er du tåbelig, dreng?

— Ja — jeg mente — hvordan — hvad — hvad sa han?

— Han sa de ord, som jeg aldrig har glemt! Bedstemor holdt inde og sad en stund og så ligesom langt, langt frem for sig. Peter sad og vented med lysende øine.

— Hvad sa han, bedstemor?

— Så har da Gud Herren i sin nåde befriet verden for evig for det djævelske umenneske!

Peter fór op af stolen og stod foran bedstemor; hans øine flammed.

— Sa — sa han det — om Napoleon? Da han var — død?

— Så lød hans ord, min dreng.

— For en pøbel! råbte Peter, dirrende af sinne.

— Hvad er det, du sier, dreng? spurte bedstemor. Tante Vikka kvakk til i stolen.

— Å for en pøbel oldefar har været!

— Hvad fordrister din hvalp dig til at si ...... bedstemor vilde reise sig op i sin mægtige vrede. Men tante Vikka var ved siden af hende og fik hende tilbage i stolen.

— Gå med dig, Petermand! Fy for en styg gut du er — at si sligt! sa tante Vikka og var ivrig på at få ham bort.

Peter følte tårerne i øinene; han bed tænderne sammen; han ænsed ikke tante Vikka, stod bare og nidstirred på bedstemor. Så skrek han frem:

— En ussling, en lumpen ussling — tænk — Napoleon —!

Han kunde ikke holde sig længer. Stemmen hans brast i gråten, og han vendte sig om og gik.

Han hørte dem skjænde og skjælde bag sig. Han bare gik på fortere og fortere; han ænsed ikke alt sinnet deres. Han kunde gjerne gåt tilbage og si det omigjen, det han havde sagt; han kunde slåt i kaffebordet deres, så kopperne gik iknas! Men han kjendte, at han ikke orked at snakke. Gråten sad tyk i halsen på ham — af rasende forbittrelse.

«Det djævelske umenneske!» Det var ikke til at tænke på — at sligt var sagt om Napoleon.

Hå! Oldefar! Bedstemor sin far! Den vigtigskidten af en kjøbmand! En ren tosk naturligvis! Og så voved han .....! Havde Napoleon mødt ham engang, så havde han knust ham — bare med et blik!

De havde naturligvis været rædde for ham! Livrædde for, at han en skjønne dag skulde komme op til dem i Bergen — og skræmme vettet af dem, kjøbmændene! Og så var de gla, de feigingerne, over at han vel var død!

Dumme var de! Hvis Napoleon nogengang var kommen til Norge, så vilde han blevet Nordmændenes ven og aldrig deres fiende. Det var han viss på. For han vilde jo skjønne, hvor gla Nordmændene var i ham!

Han vilde op i løvhytten. Men da han så, at Gudbrand Tofte og slåttefolkene nu holdt på med hæsjerne på det vesle engstykket lige nedenfor, snudde han om og gik ned på den andre siden af husene — i en stor omvei for ikke at bli sét af dem på trappen — og ned til stranden.

Det var lav fjære, og han gik ud på den blanke, våde sandbund, som var fast at træ i alligevel. For hvert skridt blev der et vådt mærke efter støvlen; men det blev snart borte igjen, ligesom slettet ud i sandet. Han gik langt; nåde grænsegjærdet for Tofte, som stak et stykke ud i sjøen. Han krøb over det og gik videre, på nabogårdens fjærestrand. Her havde han aldrig været. Det var som at komme ind i en ganske ny, fremmed verden; langt, langt borte.

Bjerkeskogen stod her tætt ned til stranden. Ved flo sjø kunde man ikke komme-frem denne veien. Og ikke en låt nådde ned gjennem skogen — fra gårdene ovenfor. Her var ganske stille for folk og fæ.

Men strandsniperne holdt et forfærdeligt leven, eftersom han kom fremover mellem rederne deres i sandet; han var nær ved at træ på æggene mange gange, der de lå i åbne dagen! Og snipen flaksed frem og tilbage i livrædde slag over hovedet på ham, mens den skreg og peb, så det var en ynk. Han var lige ved at råbe op til den, at han aldeles ikke skulde røre æggene! Så den kunde ta det med ro! Men snipen kunde jo ikke skjønne det lel!

Efuglen lå i fredelige flokker og så på ham, endda han ofte kom ganske nær. Det var jo ingen sag for efuglen; den vidste sig jo fredet året rundt og var folkevant.

Sjøen var blank og stålgrå udover. På himlen hang der et fint, let slør over solen, som lyste igjennem uden at brænde eller blænde.

Han måtte bare undre sig over, at han ikke havde været her ofte! Så rart og morsomt som her var! Meget rarere og mere alene end i Toftefjæren — slig med skogen, som ligesom bygged vold op mod land!

Han drev nu langsommere fremefter. Harmen var gåt over. Han havde glemt den. Der var så meget her i fjæren, som tog tanken fat. Ja, det var næsten som hele stranden lå her og småsnakked til én med alt sit, den våde tang i svære klaser, skjæl og hvide sten, fugl, æg, — ja og selve lugten af det! Just nu ved udfaldt vand, da det, han gik på, virkelig var havsens bund ved flo!

Alligevel tænkte han hele tiden på Napo leon inderst inde. Bare uden sinne.

Det havde lydt så høitidelig først, da bedstemor sa det:

«At keiseren var død ude i verdenshavet! Ensom og elendig!»

Ensom og elendig ?

I bogen stod der et billed af Napoleon på St. Helena. På toppen af en bratt klippe stod han alene og stirred ud over havet ...... Nogle måger fløi nedenunder. Og han stod nok der og ønsked, at han kunde flyve som mågerne. Komme flyvende tilbage til Frankrig — på svære, vældige vinger!

Å, som han har måttet gå og længte! Ja, det var ikke til at tænke tilende — én kunde bli rent fortvilet af det! Gal næsten .....!

Og så den sjofle fyren, Hudson Lowe, som vogted på ham som på en fange og var væmmelig mod ham på al vis! Og keiseren kunde ikke skyde ham ned som en hund!

Peter satte sig på en sten. Han gav sig til at grave kanal med en pinde mellem to pytter, — mens han tænkte.

Og der var én tanke, som tog ham mere end nogen anden: At ingen havde forsøgt på at befri Napoleon fra fangenskabet på St. Helena. Ingen! Ingen i hele Frankrig, ingen i hele verden! Ikke hans kone, ingen af hans venner, ikke Murat, ikke nogen af hans brødre. Tænk om sønnen, Napoleon II, — om han bare havde været nogle år ældre!

«Ørneungen» kaldte de gutten i Frankrig dengangen. Men han var jo for liten ....

At der ikke var et menneske i hele verden — som forsøgte! Som længted efter ham slig, var så brændende gla i ham — at han måtte prøve befri ham!

Elendige og utaknemlige folk var det! Og det måtte næsten være det værste for Napoleon derude i ensomheden. At ingen gadd røre sig efter ham!

Ja, for det kunde jo ikke være nogen sag egentlig! I al hemmelighed at ruste ud etpar krigsskiber og bemande dem med tappre folk, — med Napoleons egne, gamle soldater, som elsked ham .....

Nogen af dem, som han havde ståt frem for, da han kom fra Elba, og kong Ludvig den attende havde sendt dem imod ham; og han havde blottet sit bryst midt imod dem:

«Hvo som vil, skyde nu på sin keiser!»

Og så havde de git kong Ludvig den attende en god dag — og var gåt over til ham, til sin keiser .....!

Så kunde de snige sig ud fra Toulon, gjennem Gibraltar og så ned mod St. Helena. Og for at ikke Hudson Lowe og hans folk skulde opdage noget, kunde de vente med at nærme sig, til det blev mørkt. Og så landsætte soldaterne — storme løs på St. Helenas fæstning, ta den i en håndvending — og redde keiseren!

Befri ham! Føre ham hjem til Frankrig igjen!

Og så var han snart i spidsen for sin armé, på marsch imod alle fienderne — og slag i slag skulde han jage dem foran sig, preussere, russere, østerrigere og engelsmænd i fuldeste flugt for keiser Napoleon med sine marskalker og sin franske armé — — — ! Åjo, de skulde nok få føle, at den karen var kommet tilbage!

— — — Men ingen kom! Og Napoleon gik der alene på klippen og vented forgjæves! Mens han naturligvis bestandig gik og tænkte på, hvad han vilde gjøre, om han blev befriet og vendte tilbage til Frankrig! Og så havde han ikke én ven, som var såpas til kar, at han proved! Elendige fyrer! Tænk de menneskene, som havde levet med ham, sét ham i al hans glans og vælde — og som han selv havde gjort til generaler og marskalker og fyrster og konger!

Og de, som kaldte ham «et djævelsk umenneske», de fik stelle og dominere i fred for ham ..... til de endelig fik høre, at han var død derude — i verdenshavet!

— — Peter tog på at gå igjen. Sinnet kom op i ham igjen, så han ikke kunde sidde stille!

Omkring en odde så han for sig en liden ø, en grøn holme med lidt bjerkeskog på. Man kunde spadsere tørskodd ud til den nu ved lavvande. Og det gjorde Peter også straks. Den så så indbydende ud, der den lå! Og dette var jo omtrent som at være på opdagelsesreise og finde nye lande! For denne øen havde han aldrig sét! Ikke anet, at den var der engang!

Han drev omkring på den vesle holmen — aldeles som Robinson Crusoe på sin ø — og fandt mange rare ting. På udsiden, mellem to svære stener, var der en mængde kul og halvbrændt ved; der måtte ha været folk iland og brændt bål! Formodentlig havde de kogt fisk! For der lå fiskeben rundt omkring. Og tomflasker og papir og sligt.

Det var aldeles som spor efter de vilde!

Midt oppe på øen stod endel bjerketrær i krans omkring en stor grop, en forsænkning som en hule, hvis vægge var fulde af vredne trærødder og muld.

Pludselig slog det ned i ham: Dette skulde være St. Helena! Og han vilde lege, at han var Napoleon der — og at et fransk krigsskib kom og befried ham!

Hullet mellem trærne var Napoleons fængsel. Rundt om stod engelske soldater og holdt vagt over ham.

Men keiseren selv gik op og ned i fængslet med hænderne på ryggen og spekulerte på sin flugt. Med en brevdue havde han fåt vide, at Murat — ånei, marskalk Ney — holdt på i al hemmelighed at udruste et linjeskib med tusen soldater ombord foruden matroserne, for at seile til St. Helena og befri ham fra englændernes fangenskab. De måtte være svært forsigtige, fordi kong Ludvig den attendes folk var på skarp udkig efter dem. Skibet lå i en hemmelig havn på Korsika. Og det gik nokså langsomt med at få kanoner og krudt og proviant nok ombord. De måtte ta det i små portioner på små skuter over fra den franske kyst. Både matroser og soldater havde marskalk Ney fåt, såmange han bare vilde, da det havde rygtedes mellem de gamle gardister, at der skulde gå et skib afsted efter keiseren!

Så havde marskalk Ney skrevet og bedt keiseren om at gjøre, hvad han på sin side kunde for at lette planens gjennemførelse, når skibet kom frem.

Napoleon svarte med den samme duen tilbage, at han skulde holde sig parat. Men at de måtte passe på at komme om natten. Hvis englænderne så et fransk krigsskib og skjønte hensigten, så vilde de straks skyde keiseren — for at franskmændene ikke skulde få ham levende med sig hjem.

Nu gik han op og ned og lod som ingenting for sine vogtere. Men han havde lagt sin plan. Såsnart det blev mørkt, vilde han begynde at grave sig en gang gjennem fængselsvæggen, under vagten. Holdt han på med det i mange, mange dage, så måtte han kunne bli færdig, til Neys skib kom frem. Og den natten, det skulde bære løs, kunde han så krybe ud og selv ta kommandoen over de tusen mand — og storme fæstningen og hugge ned Hudson Lowe og hans folk!

Han fandt en pinde til værktøi. Og da mørket faldt på, begyndte han at grave der, hvor der var kort vei ud gjennem muldet.

Han grov trøstig på. Muldet var løst; men det værste arbeide havde han med alle de mange rodtrevler, som han måtte kutte over. Fremover gik det imidlertid med arbeidet. Og keiseren glæded sig ved tanken på alt det, han vilde gjøre, når han kom hjem.

Han vilde la Rusland ganske i fred. Det var for langt borte; og vinteren var forfærdelig der. Det vidste han jo efter sit tog did! Preussen og Østerrig skulde få hver sin runde juling. Og så var det England da tilslut! Alle de andre skulde få være i fred for ham, til han havde fåt bugt med England!

Det gjaldt bare at komme over Kanalen — uden at den engelske flåde aned det! Det allerbedste var, om han kunde få bygget sig en tunnel under vandet — over til Dover! Og så pludselig dukke op derover med en vældig hær — og sylte dem ordentlig, så de aldrig mere voved sig til at gjøre modstand mod ham!

Han tænkte og han grov, og hullet blev dybt og stort, og planerne blev vældigere og vældigere.

Mest af alt glæded han sig til at få fat i sin søn, få ham ud fra østerrigerne og den skammelige moren. Han vilde lære ham op selv, og han skulde bli den kjækkeste gut i verden. Med sin egen hest, sit eget gevær og sabel. Han skulde lære at bli hærfører og at bli landets styrer ellers også — — — — — — — — — — — — — — — — — — —

Tiden gik. Og Peter kjendte, at han begyndte at bli sulten. Han havde holdt på i etpar timer visst! Men nu var der ikke stort igjen, og han grov på af alle livsens kræfter for at få det gjort, før han måtte hjem og spise.

Men da han først var begyndt at tænke på aftensmaden, blev sulten større og større, — og så slutted han. Han fik fortsætte imorgen. Igrunden var det netop koseligt at ha dette at glæde sig til — til imorgen! Og rimeligt, at han ikke kunde få gjort hele gangen straks!

Han børsted af sig og gik op af fængslet.

Han kjendte, at han blev ganske blek, da han stod deroppe: Vandet var flødd helt op omkring øen, så tilbageveien var umulig!

D. v. s. man kunde jo vade over!

I en lynende fart fik han støvler og strømper af, brættet bukserne op til op på låret — og gik udi.

Det var svinagtig koldt! Og bunden var fuld af skarpe skjæl og glat tang iblandt. Men han kom da frem med forsigtighed og med strømper og støvler i hånden. Et stykke. Så stansed han foran en dyb rende. Den var meget for bred til at skræve over. Han husked den nu fra da han var kommet ud; da havde han måttet ta tilsprang for at hoppe over den. Nu var der ikke tale om det! Han kunde se tilbunds. Dybt var det og to—tre meter over til den anden side af renden!

Han gik et stykke opover og nedover. Men det var håbløst. Der kom bare nye render og brådyb! Og nu frøs han, så tænderne klappred i munden på ham.

Han kaved sig tilbage til St. Helena, trak trøien af og tørred sig med den, mens han gned for også at bli varm; så trak han strømper og støvler på.

Han fik råbe efter hjælp! Nogen måtte komme og hente ham med båd.

Og han satte i at hauke. Af alle livsens kræfter. Omigjen mangfoldige gange. Han skrek, så han syntes struben, trommehinderne, hele hovedet måtte sprænges. Han holdt op en lang stund. For at hvile og for at lytte efter, om nogen svarte. En lang stund. Men ingen svarte.

Så stod han op igjen og skrek. Omigjen. Omigjen. Høiere kunde han ikke skrike.

Han sad igjen og lytted og vented. Det værked i hovedet på ham.

Der var så stille. Bare en jevn, dæmpet lyd i sjøen, som lå stålblank og flødde. Den voksed, så han kunde se det med øinene; vandet lå mod stenen som en tung olje, der steg.

Så fór han op: Det rassled i bjerkeskogen inde på land. Han satte påny i et skrik. Det rassled igjen, stærkere. Han stirred mod skogranden. Det rassled igjen, og han skrek igjen.

Et hestehoved løfted sig ud af løvet og så på ham længe, forundret. Lidt efter et hestehoved til. Begge stirrede på ham.

Han skrek nogle gange til; hestene så på ham; så forsvandt de.

Og så blev der endnu mere stilt. Ganske dødsstilt.

Og at skrike nytted ikke. Han fik sidde her og vente, til vandet faldt igjen. Det var om mange timer. Først skulde det langsomt flø fuldt; så langsomt ebbe ud. Han måtte sidde her i al denne tiden. 12 timer.

Og han var så rasende sulten.

Og de hjemme vilde bli rædde. Forfærdelig rædde for ham vilde de bli. Tante Vikka og bedstemor og Stina og Kath. De vilde lede efter ham overalt. Men ikke her. Ingen kunde tænke sig, at han var her langt inde på nabostranden .....

De vilde tro, at han var død — eller rømt. Gudbrand Tofte vilde kjøre efter ham på veien til byen. Og sætte politiet derinde på benene. Hele byen vilde komme i bevægelse ....

Mens han sad her og vented!

Mens sjøen langsomt flødde og langsomt faldt! — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — —

Udpå kvælden kom gårdsgutten på nabogården nedover gjennem hestehagen for at lede op hestene. Og som han stod og så sig om nede ved fjæren og tændte sin pibe, fik han øie på en smågut, som sad over på Græsholmen og sov. Der var han Peter altså! som der havde været spurlag efter fra Tofte!

Og gårdsgutten gik efter båd og rode rundt til Græsholmen. Han fik gutten vækket, op i båden og af på stranden nedenfor Tofte. Gutungen var rent forkommen af frost og sult og søvnighed og angst.

— Nu får du lægge tilbens hjem på gården, så fort du orker! For jamæn venter de på dig, gut!

Peter sprang, så han ikke kjendte grunden under fødderne.

Han styrted ind, gjennem gangen, ind i stuen, spisestuen — tante Vikkas værelse... ......, der var tomt overalt. I spisestuen var der ikke tat af bordet.

Han stod der — skjælvende. Så hørte han en låt ovenifra, et ul var det, langtonigt og vedholdende. Han gik op trappen, nu ganske stille.

Indenfor døren hørte han, det var Kath, som uled og gråt. Så lød Stinas stemme:

— Du må ikke gråte slig mere! Du kan da vide, de finder ham! Du kan da vide, Petermand er ikke død for os......

— Han er faldt i vandet — å Stina – Stina — han er drukknet......

Peter åbned døren. Men med det samme han satte foden indenfor, var det formeget for ham — altsammen — især dette sidste — med Kath og Stina — at han var drukknet — — og han datt i gulvet i vældig gråt.

— — Ikke længe efter sad han ved spisebordet med varm thé og smørbrød med ost på, både mysost og bedstemors hvidost. Og Kath og Stina over ham og om ham med al opvartning. For frosten, som endnu hakked igjennem hele gutten, havde Stina slåt i ham et glas portvin.

Ganske rigtig var tante Vikka med Gudbrand Tofte kjørt indefter til byen for at lede efter ham — efterat de alle på gården havde søgt eiendommen rundt og hauket og råbt. Nu blev Nils dreng sendt efter med en anden hest for at få dem hjem igjen.

Da tante Vikka kom tilbage, var Peter iseng og sov som en sten. Af Stina og Kath fik hun sammenhængen at vide, og hun sad i stuen og både lo og gråt. Og stadig gjentog hun — efterat hun havde fåt besked:

— Gudskelov, at vi ikke lod bedstemor få noget at vide om det hele!

Da så tante Vikka også havde styrket sig med en varm kop thé og noget mad — sammen med Kath i al koselighed, eftersom ingen af dem havde havt ro på sig til at spise ved bordet — måtte hun op og se på gutten.

— Jeg må jo se med mine egne øine, at vi har ham levende igjen.

Oppe på Peters værelse satte tante Vikka sig på en stol ved sengekanten og så på Peter. Kath stod ved siden af hende.

— Den søte gutten! hvisked tante Vikka og tørred øinene. Kath måtte pudse næsen.

Så gjorde Peter en bevægelse på puden.

— Hyssss! sa tante Vikka og reiste sig. — Nu må vi gå! Ellers vækker vi ham.

Da slog Peter med hånden i sengetæppet og råbte i søvne med høi røst:

— Hvo som vil — han skyde nu på sin keiser!

PETER NAPOLEON

Intet er alligevel koseligere end at begynde på skolen igjen efter ferien!

Den sidste tiden på landet går man igrunden bare og kjeder sig. Så morsom som høiånnen er, så kjedelig er kornskuren. Der er ingen fornøielse med den stive, gule halmen, og arbeidet med både at skjære og binde er for vanskeligt, så det bare er for de voksne. Hvad det nu kommer af eller ikke, så blir folkene på gården mindre hyggelige også udover i denne tiden; de blir tværere og alvorligere; der er ikke sligt leven og halloi som ved høikjørselen, da én fik være med og træ ned læsset, kjøre det hjem og vælte det i låven — og siden hoppe i det både på hovedet og på benene. Nei, nu steller de sig selv og vil ikke forstyrres, læssene skal ikke stampes, ikke væltes, — kjøres og stelles varligere på al vis.

Peter havde fåt juling en dag, rent frem juling af Gudbrand Tofte, fordi han havde lekt krig nede imellem kornstaurene.

— Han måtte da skjønne, at kornet dryssed af og blev kastet væk til ingen nytte!

Ånei, alting blev kjedeligt, mere hverdagsligt. Også nede i fjæren, oppe i hestehagen og ellers. Der var ligesom ikke mere at finde på. Løvet i Napoleons telthytte var så rent vissnet og gult, og han orked ikke bygge ny. Det blev bare til at ligge i skogbunden og æde tyttebær og krækling. Det passed ikke mere at leke i skogen. Den stod der bare og vented på, at det skulde bli høst for alvor med røde rognebær og trost og snarer.

Inde var det endnu værre. Ofte så koldt, at bedstemor vilde ha i ovnen. Og så passed det jo slet ikke at tænde lampen på landet. Stuerne blev rent uhyggelige af det.

Tilslut rigtig længted man efter at komme til byen og på skolen!

I det sidste var da også Kath blevet ganske usedvanlig væmmelig. Ikke til at få med på nogen ting, bare vesslevoksen og skidtvigtig og grætten og sur. Inde sad hun enten og læste i nogen kjedelige bøger eller «skrev brever» ovenpå. Og ude vilde hun bare «gå tur». Og når han kom, og hvad han vilde, bare var han iveien eller «forstyrred» han!

Sagen var, at Kath en dag fik brev. Et langt et fra Anna Hage, som var i Bergen i ferien. Og der var også Tupsy Mørk og Betten Kleve. Og der havde de en mængde nye veninder. Og så drev de sig med «herrer»! D. v. s. nogen gutunger naturligvis, som de spasérte med, og som de «sværmed for»! Han havde læst brevet, Peter. Det lå i kommodeskuffen til Kath; og da hun ikke vilde vise ham det, men forklarte, at det indeholdt Annas «dybeste hemmeligheder», så havde han ledt sålænge, til han fandt det i skuffen.

Og det vidste han, at om han nogensinde havde fåt et sligt brev fra en af sine venner, vilde han aldrig mere eie ham som ven! At ikke Kath bare havde skrevet til den væmmelige jentungen Anna Hage, at hun skulde holde snud og aldrig skrive mere af det tøiseriet sit! Kath som jo alligevel er en real jente! Der var ikke andet i brevet end snak om, at Anna Hage «elskede»; hun kunde ikke røbe navnet på ham, det gjaldt. Det skulde være hemmeligt, «indtil han kan træde frem åbenlyst i dagen og trodse al modgang og fare og, om galt skulde være, føre hende bort fra alt skammeligt tyranni på sin stærke arm.» Men Anna Hage måtte betro sig til sin aller, aller bedste veninde, Kath, som hun vidste vilde bevare hemmeligheden som en lukket grav. Det var så «yndigt» at «lade pennen hviske den henrivende hemmelighed» ned på brevarket, «mens mit vindu står åbent til sommernatten, og mine længsler flyver til min elskede, trofaste veninde, langt, langt borte!»

Og så videre bortefter. Rent til at kaste op af altså!

Så satte Kath sig ned straks og svarte. Hun skrev på det brevet i flere dage. Han fik ikke læst det. En nat, Kath var sovnet, sneg han sig ind til skrivebordet hendes, og der lå brevet. Han fik såvidt slugt det allersidst skrevne, på en ny side, som vendte op. Der stod:

«Her går jeg jo dag ud og dag ind og forsmægter mellem mennesker, der ikke forstår mig, og som jeg ikke kan betro mig til med min længsel og min sorg. Mit hjerte lider, men jeg må være stum, ja smile og se gla ud ....»

Så vendte Kath sig i sengen, og så måtte han styrte ind igjen til sig selv.

I førstningen havde han syntes synd i Kath. Han kunde igrunden så godt tænke sig, at hun måtte ha det sørgeligt, hvis hun havde det vondt med noget, som hun ikke kunde udtale! Bare måtte det undre ham, at hun havde skjult det så godt. For han havde jo ikke anet, at hun gik og bar på noget sligt, stakkar! Og så havde han forsøgt på at få hende til at åbne sig for ham. Han havde været så snil med hende og blid og mild, havde talt med hende om sorger og om fortrolighed og sligt. Men Kath havde aldrig sagt et ord til ham. Hun bare var ækkel og tvær og vilde være ifred. Og en dag, da han traf hende nede i fjæren, hvor hun sad og læste på et nyt brev fra Anna Hage, og hun havde tårerne i øinene, kom han så forsigtig hen. Men hun sa bare;

— Uf, er du nu der igjen! Aldrig kan jeg da få være i fred for dere!

— Kjære, jeg skal såvisst ikke plage dig! sa Peter. – Jeg tænkte bare, du kunde ha morro af at snakke med mig.

— Hvad skulde jeg snakke med dig om kanske?

— Hvad er det, du sidder og tuter for da?

— Kommer det dig ved?

— Så tarvelig du er! Kan én ikke ha lyst til at snakke til nogen, kanske, hvis én har det vondt?

— Til dig — din gutunge!

— Lumpningen! Væmmelige lumpningen! Æ! Tror du ikke jeg ved, hvad det er for slags skidt du farer med.

– Det har du ikke anelse om.

— Æ — bæ! Somom jeg ikke ved, hvad det er, Anna Hage skriver om! Om gutter, som hun er forlibt i og sligt!

— Har du vovet at rode i min skuffe! Kath blev lidt rød.

— Bæ! der snød jeg dig! Jeg gjætted bare jeg! Men nu sa du det selv. Dummingen! Forresten vil jeg bare si dig, såvidt du ved det, at jeg klager til mor, når hun kommer hjem.

— Hvad har du at klage, din ækkle gut du er!

— Å — å! Jeg skal nok si det, sligt svineri som dere farer med. Du kan tro, du får af mor!

Kath bare blåste:

— Pyt! For mig kan du sladdre det du vil. Tror du slig en barnsunge som du skjønner dig noget på denslags! Mor bare bér dig holde munden din!

Dermed reiste hun sig og gik fra ham.

Men fra den dagen brydde han sig såvisst ikke med nogen medlidenhed med Kath. Han lod hende gå, der hun vilde med brevene sine og forsmægtingen sin!

Men svinagtig kjedeligt blev det på landet altså. Det var visst. Han gik og hang og slang og begyndte at tælle dagene til den fem og tyvende august. Så hyggeligt han før og ellers kunde gå og tænke med sig selv, så blev ikke det heller til noget mere. Alting var blevet ørkesløst. Og læse — han havde ikke noget et læse heller! Napoleon kunde han jo ganske udenad!

En dag satte han sig til med brevpapir og blæk og pen. Han vilde skrive brev til Rolf Rogge, som han vidste var inde i Skåtefjorden nu i ferien. Og tante Vikka var rigtig fornøiet over, at han endelig havde fundet på noget at gjøre, og skaffed ham papir af sit eget, pen, blæk og trækpapir på bordet ovenpå hos ham selv.

Da han havde siddet i en time eller halvanden, havde han skrevet en og en kvart side og spist halve penneskaftet til tante Vikka op ved at bide i det, mens han tænkte.

Han havde ikke et bitterste grann at skrive om til Rolf Rogge! Desuden — det var jo igrunden bare flaut. Skrive brev! Det gjorde ingen af de andre gutterne!

Så endelig! Heldigvis bestemte tante Vikka sig til at reise ind til byen alt den to og tyvende for at få alt i huset hjemme i orden, til far og mor kom den fire og tyvende. Og den, som ikke gråt, da han sad på flyttelæsset på Gudbrand Toftes kjærre, det var Peter.

Kath var naturligvis også gla, Men hun skabte sig sørgmodig. De to sidste dagene havde hun gåt rundt omkring nede i fjæren og oppe i udmarken og «sagt farvel» til alle stederne sine. Hun havde i det sidste lagt sig til «hemmelige steder», hvor hun sad og læste eller ingenting bestilte.

Affekteret jentunge altså! Mere bedrøvet var hun da heller ikke, end at hun havde humør nok til at være ækkel hele veien indover, skjænde og grine — fordi hun måtte sidde på flyttelæsset og ikke fik kjøre i gig’en med tante Vikka og bedstemor!

— Jo, mente hun, — det tar sig ud det, at komme anstigende til byen, dinglende oppe på sligt et læss!

Og den sidste beten vei steg hun af og gik efter.

— Akkurat som du ikke kan sidde på lass du ligesåvel som jeg! håned Peter.

— Du — slig en guttehvalp!

— Du er vel en dame du, ligsom!

Kath svinsed med skjørterne og sakked alt agterud. Men da skrek Peter efter hende:

— De skulde bare ha sét dig, da du var marskalk Ney og red omkring i underbukserne ude i hestehagen! Hæ — æ —!

I et nu var hun helt fremme ved læsset igjen:

— Peter — det sier jeg dig, at hvis du vover, ja om du vover at snakke om det til nogen dødelig sjæl på jorden....!

— Hø! Hvad så?

— Så klager jeg til mor, og så er du desuden en nedrig skurk!

Peter lo, så han holdt på at falde af læsset.

Til byen kom de, og istand kom huset. Og fire og tyvende august kom far og mor hjem fra udlandet med mange fine ting i kufferten både til Kath og Peter, til tante Vikka, bedstemor og Stina. Og der var jubel og fryd. Og næste dag var det femogtyvende, og kl. ti formiddag gik Peter på skolen i nye klær, som mor havde havt med.

Det var ganske høitideligt at gå ind gjennem skoleporten. Pedel Olsen stod i fuldt puds og sa goddag og hilste, så han knækked af på midten, når en af lærerne kom. Der lugted nymaling i skolegangene, hist og her var der noget nyt at se siden før sommerferien, en diger ovn i trappesalen, nye numere på klassedørene osv. Peter gik med en stolt følelse forbi sin gamle tredie-middel, op trappen til anden etage og ind i fjerde middel, sin nye klasse. Svinagtig kjækt var det at være kommet op i anden etage, hvor alle de høiere klasserne var!

Inde i fjerde middel var de fleste af gutterne alt kommet. Peter blev meget skuffet, ja han kunde gjerne si, at han blev opbragt på dem. De var ikke det mindste høitidelige. De fór omkring og råbte og skrek og trætted om pladser og skjældte og smældte, som om det var på en almindelig skoledag. Ingen af dem tænkte på, at man nu skulde begynde et nyt skoleår, at man ikke havde sét hinanden på seks—syv uger, — at man var kommet op i anden etage, og at det påla sin forpligtelse om at bære sig mere voksent ad!

Uf ja! Slig var det altid! Han var den eneste, som tænkte lidt!

Nå, det gik jo ikke an at la sig mærke med noget sligt. Og så blanded han sig i de andres skrik og spektakel han også. Ingen sa noget høitideligt goddag til ham, og så sa ikke han goddag til nogen anden. Han kom straks i vældig trætte med Rolf Rogge om pladsen på pulten. De regned og tælte omigjen efter alfabetet. Men de to gutterne, som sad igjen i fjerde fra ifjor, forlangte forretten til de to øverste pulterne. Herom stredes, — indtil rektor kom, og det blev stilt.

Rektor ordned med pladserne. De to gjensiddere beholdt de øverste pulterne, de andre fik sidde efter alfabetet. Peter kom ved siden af Gunnar Holm, hvad ingen af dem likte. De satte sig ned på dobbeltpulten med et skummelt og misfornøid sideblik til hverandre. Forresten lod Peter som ingenting. Han skulde såvisst ikke agte på, hvem han kom ved siden af —!

Rektor meddelte, at klassen skulde ha ham selv i historie. Det var nu også så sin egen ære — at ha rektor til lærer. Sligt hændte ikke nede i første etage!

Rektor gik, og skravlen brød løs igjen. Hele klassen gjenlød af:

— Noget så væmmeligt som at være begyndt igjen på slaveriet! — At de ikke kunde ladt os få ferie ialfald ugen ud! — Jenterne har fåt ferien forlænget! — Ja, det er skammeligt! Sidde her igjen i bur.... osv. osv.

Peter sad og tænkte, hvor gla han var for at være begyndt igjen! Hvor koseligt her var i fjerde middel, meget mere voksent — rektor selv i historie — på gang med de store gutterne — vinduer ud til gaden! Men sligt gik det jo ikke an at si. De vilde håne ham ud for det. Han vilde just sætte i et råb han også om slaveriet og skoleslitet, han la benene op på pulten til Sigurd Bårstad foran sig og satte en misnøid mine op, da pludselig Gunnar Holm skrek i høit over de andre:

— Jeg syns sandelig, det er hyggeligt jeg — at begynde igjen! Jammen syns jeg det!

Peter fik benene til sig og vendte sig rundt. Mens alle de andre skrek og lo og råbte hån udover Gunnar, betragted han ham forbauset og igrunden fuld af hemmelig beundring.

Da overlærer Thomsen kom og snakked om sin mathematik, blev Peter siddende og skjele bort på Gunnar. For det første likte han det, han havde sagt. Men mest beundred han modet hans. At han havde sagt det — sån ganske uden videre.

Thomsen gik, og atter blev Gunnar Holm forhånet. Og Karl Nerdrum, som altid var den værste til at æggle sammen til slagsmål, råbte borte fra vinduet:

— Du får oppe dig du Peter, gut, skal du holde dig på siden af slig en dyd! Gunnar liker sig på skolen han !

— Det gjør jeg også! svarte Peter trodsig og med en stor beslutning. Men han så ikke hen på Gunnar.

Et vældigt skrål opstod.

— Det blir en ren dydsbænk! — Skolepryd! — Forrædere! — Spytslikkere .....

Men over alle lød Karl Nerdrums røst:

— Han tør ikke andet, Peter! Ellers får han juling igjen — ligesom sidst.

— Juling, sa du! Af hvem kanske?

— Af Gunnar vel!

— Hø — den julingen har jeg ellers ikke kjendt noget til.

— Så får du kanske kjende den en anden gang! ærted Karl Nerdrum. Gunnar selv havde forsvaret sig mod de andre, ærtet dem op ved sin fuldstændige ro; nu vendte han sig til Karl Nerdrum:

— Ta dig i vare selv du Karl — at du ikke får kjende juling, før du ved ordet af det.

Peter havde reist sig; han gik rolig hen til Karl Nerdrum, som imidlertid veg unnaf:

— Du kan passe din egen juling, skjønner du det! Hvad har du med at blande dig i andres sager! Den toskemaneren din kan du la bli at dra med dig hidop i anden etage! Nu ved du det!

Lærerne kom og gik, og alt klokken halv tolv var de færdige og fri. Og til imorgen havde de ingen lekser. Det var bare at ta med de nye bøgerne, de havde fåt opskrift på.

Der blev ikke snakket et ord mellem Peter og Gunnar. De havde hele tiden siddet ved siden af hverandre med det samme morske ansigtet. Men Peter var stærkt betænkt på at finde en leilighed til at si noget — bare noget ganske almindeligt. Det faldt sig ikke slig, og de gik sammen med de andre. De havde samme veien hjemover et langt stykke; det havde mange, så de kom til at gå i flok. Den ene efter den andre gik ud af flokken, eftersom de nåde hjem, hver til sin dør. Snakken og praten gik. Tilslut var bare Sigurd Bårstad imellem dem. Og så gik Sigurd Bårstad. Gunnar og Peter gik side om side.

Et langt stykke havde de endnu at gå. De sa ikke et ord. Peter var ganske rød i ansigtet af at være så på nippet til at si noget. Men de gik bare videre. De gik i takt, naturligvis. Men over en rendesten kom de i utakt. Peter tænkte på, om han skulde bytte ben. Men før han fik gjort det, bytted Gunnar Holm ben. Da var det næsten umuligt at holde sig.

De nærmed sig Holms hus. Og Peter tænkte på, om han skulde si adjøs, når de skiltes. Det havde alle de andre gjort. De skridtet på og var ved Holms dør.

– Adjøs! sa Gunnar og gik ind.

Det kom så pludselig, så Peter ikke fik summet sig til at si adjøs igjen. Så gik han resten af hjemveien alene. Han ærgred sig. Kunde han ikke bare ladet som ingenting! Snakket løs med Gunnar som med hvemsomhelst anden! Det havde jo just været overlegent altså! Istedetfor at gå og trykke sig. Gunnar var ganske anderledes modig, han!

Når alt kom til alt, var Gunnar Holm igrunden den eneste gutten i klassen, som der var noget ved! Hvorfor de egentlig skulde gå og være uvenner, var ikke let at skjønne, når en tænkte over det. Den skidts politiken, som de havde slås om ivåres — hvem brydde sig egentlig om den! Og så havde de jo slås om den! Så det kunde være slut! Jo mere han tænkte på det, des mindre syntes han, han havde imod Gunnar. Det var bare det, at de skulde være fiender! Og så slige tosker som Karl Nerdrum, som ægglet dem ihop! Nu, han altså skulde sidde ved siden af ham, skulde han igrunden gjerne være venner med Gunnar. Hvis det lod sig gjøre at bli det!

Det var vanskeligt at få det til. Så ikke Gunnar eller nogen skulde gå hen og tro, at han forsoned sig med ham, fordi han var rædd for ham.

Hø — rædd! Rædd for Gunnar Holm ....

Åja, lidt rædd var han nu da; det måtte han tilstå for sig selv. Gunnar var stærkere end ham. Det vidste han inderst inde i al hemmelighed; fra slagsmålet i mai. Det var på nippet dengangen. Havde Gunnar holdt på et lidet grann længer, så havde han git sig for ham. Slagsmålet blev stoppet just i rette tid af skoleklokken, som ringte ind.

Men det var da ikke derfor alligevel, at han gjerne vilde forsone sig med Gunnar. Selv om det bar til med juling, så skulde han da nok stå for den dasken. Og der var jo ingen skam i juling af en, som var ældre. Høiere var han også, Gunnar.

Nei, det var ikke det. Men dette idag havde git ham slig lyst. Og når han tænkte sig om, så var det ikke urimeligt, at Gunnar selv helst vilde bli venner med ham. Gunnar var den, som først snakked til Karl Nerdrum. Han havde også sagt adjøs. Og byttet ben!

Peter blev ganske rød, når han tænkte på, hvordan han selv havde gåt og betænkt sig! Men det kom jo igrunden netop af, at han så gjerne havde villet!

Nei — jo! Han skulde gjerne bli godvenner med Gunnar Holm! Det var blevet så ødsligt med étt allting — efter de par timerne på skolen. Så optat som han var gåt hjemmefra i de nye klærne og havde tænkt på det høitidelige. Og så kom han midt iblandt dem igjen..... det var ligesom han var flådd for noget. De havde tat glansen af det. Nu var det virkelig sure slitet med skolen, som var begyndt. Han kunde jo ikke gå alene og syns, det var morsomt!

Og så havde Gunnar sagt det — bent frem! Og når han sa det, så var det jo fordi han mente det. Gunnar tænkte altså ligedan som han. Kanske i mere end dette. Kanske i alt muligt! Da kunde de ha det svinagtig hyggelig sammen. Alt det, han havde tænkt i sommer. Han kunde kanske få Gunnar med på det ........

Om eftermiddagen fik Peter et brev med fra far til boghandler Moe, hvori der stod, at Peter måtte få de bøger, han havde på listen sin. Nye bøger var det altid morsomt at få. Og iår var der så mange nye, som skulde til. I fjerde middel skulde de jo begynde med latin, mathematik og fysik; en større bibelhistorie skulde de ha og en ny tysk læsebog.

Og så alle de nye glose- og stilebøgerne!

Peter havde slig brændende lyst til at gå indom Gunnar Holm og spørge, om de ikke skulde gå sammen til boghandleren. Gunnar måtte jo også kjøbe idag!

Peter drev nede på gårdspladsen og ude på husbryggen, rastløst omkring, mens han tænkte på dette. Ganske hed var han ved tanken om at gå slig ret på Gunnar — lade som ingenting .....

En stund efter stod han i entréen hos Holms og ringte på. Han havde aldrig været inde hos Holms. Entréen var liden og styg, og det lugted vondt. Pigen kom og lukked op.

— Er Gunnar hjemme?

— Ja. Værsågod — op trappen og tilhøire, der er værelset hans.

Peter gik op loftstrappen og fandt i halvmørket deroppe en dør tilhøire. Han banked på. Ingen svarte. Så banked han på igjen. Da endnu ingen svarte, åbned han døren ganske forsigtig.

Det var et lidet kvistkammer med skråtag, og i skråtaget et svært loftsvindu, som var til at løfte op; det stod halvåbent, holdt oppe af en jernstang med huller i. Under vinduet stod et lidet bord, ved den ene væggen en seng. Og i sengen lå Gunnar Holm næsegrus og smågråt. Han hverken så eller hørte.

Peter blev stående i åbne døren, uviss .... Så kremted han.

Gunnar fór op af sengetæppet og derefter frem på gulvet. Han var rent forgråt i ansigtet , hoven og rød; nu også frygtelig generet.

— Goddag, sa Peter. — Jeg vilde bare høre, om du ikke skulde ud du også og kjøbe de nye bøgerne. Så — så kunde vi følges?

Gunnar havde fåt frem lommetørklædet, pudsed næsen og tørked sig i ansigtet,

— Jo, sa han. Jo, det kan vi godt, ja, det vil si — nei, jeg skal egentlig ikke kjøbe bøgerne rigtig endnu ......

— Men vi skal jo ha dem med imorgen! sa Peter.

— J — ja — a. Vi skal da det også ..... Det var hyggeligt af dig at komme, gut. Værsågod, — sæt dig ned lidt. Det haster jo ikke!

— Tak! sa Peter og satte sig på den ene stolen, som var i værelset. Der var en til, men den brugtes til vaskeservant. Og Gunnar satte sig på bordkanten.

Der var taust imellem dem en lang stund. Gunnar blev ved i al hemmelighed med at tørke øinene; af og til kom der et hikst i halsen på ham, som han ikke kunde holde tilbage. Endelig sa han igjen:

— Det var hyggeligt, du kom indom.

— Det er jo på veien, sa Peter. Efter en stunds forløb sa Gunnar, mens han smilte lidt i det forgrædte ansigtet:

— Vi er jo fiender, ved du.

Peter smilte igjen:

— Jeg tænkte, vi kunde vel altid kjøbe bøger sammen for det!

Nu lo de begge. Endelig sa Peter:

— Jeg syns, vi kan holde op med det tøvet jeg, gut. Ikke har jeg noget at være uven med dig for!

— Det syns jeg også. Vi er da ikke barnsunger heller! Og den ægglingen til Karl Nerdrum og de andre kan vi vel altids komme over!

— De er nogen unger er de!

— Det mener jeg også, sa Gunnar.

— Og aldrig vokser de fra det heller, sa Peter.

— Nei. Det er rart med det. En kan næsten ikke være venner med dem længer, syns jeg.

— Nei — har du sét sligt! En må da bli ældre engang! I fjerde middel da gut! Ikke har de interesse for nogen ting, ikke én af dem!

— Det skulde være Just Balle, sa Gunnar, — men han er jo en tulling.

— Han da, stilken! Slig en brillepeter og pughest! blåste Peter.

— Ved du, han skriver digte, den tosken! Nogen lange nogen. Han viste mig en hel skrivebog fuld her i sommer engang. Vi bodde jo så nær hverandre, ved du. Inde på Myre.

— Ja tror du ikke, jeg ved det da! Han er gæln han. Og væmmelig indbildsk og ingenting tess forresten.

Atter blev der stilt. Så sa Peter igjen, mens han trommed på bordet og så ud for sig:

— Det var kanske nogen af dem, som kunde bli hyggelige, hvis én bare fik dem til!

— Ja, sa Gunnar, — bare nogen begyndte!

Peter smilte og så op:

— Vi får begynde vi to, gut!

— Ja, jeg vil gjerne! svarte Gunnar.

Efter dette fulgte en lang stilhed. Uden at se op spurte endelig Peter med lav stemme, lidt genért og forsigtig:

— Hvad var der iveien med dig — da jeg kom?

— Å — skidt — det — det var ingenting.

Peter angred på, at han havde spurt. Men om lidt sa Gunnar:

— Ikke for det, jeg kan ligesågjerne si det til dig. Du sladdrer vel ikke?

— Sladdrer! Er du gal, gut!

— Ja, for nu skulde vi jo være venner.

— Ja, ordentlig, det kan du lite på! bedyred Peter.

— Det er ikke så greit, ser du, begyndte Gunnar efter lidt betænkning, — du ved ikke sligt du naturligvis. Men det er det da, at far, ser du, min far han var så ude af sig idag, da jeg viste ham den lange listen over alle de nye bøgerne ......

— Hv — orfor det da? spurte Peter forundret.

— De koster jo svinagtig mange penger da, ved du!

— Naturligvis, sa Peter skamfuld. For en tosk han var!

— Og så må én jo ha dem da, ved du, — bøgerne altså.

— Ja, én må jo det.

— Og det er svinagtigt det altså, når — når én ikke har nogen rig far.

Efter en stunds taushed spurte Peter:

— Fik du ikke pengene?

— Nei. Men jeg får dem da, naturligvis. Bare at jeg jo gruer mig til at gå ned og bé om dem.

— Ja, det skjønner jeg så inderlig vel. Og iår er der så mange også.

— Ja just.

— Du — end om jeg bad om dem — pengene altså — for dig? råbte Peter med et lyst indfald.

— Hos far? Er du gal! Nei — ånei — det gik nok ikke an!

— Nei, nei, — jeg mente bare, — du skjønner — det et tidt at jeg har fåt en anden til at bé far og mor om noget, som jeg ellers kanske ikke fik .....

— Ja, men det er ikke slig med dette her, ved du, — penger! Forresten er det bra, du kom. For nu går jeg ned og sier, at du er kommet for at få mig med ud og kjøbe bøgerne. Så har jeg ligesom noget at begynde med, ved du, til far. Og så husker han bedre på, at vi jo allesammen må ha bøgerne.

De gik begge ned. Foged Holms kontor var i første etage, nedenfor entreen. Ude på gangen mødte de foged Holm selv. Han hilste hyggelig på Peter.

— Det er det, far, sa Gunnar, — at Peter er kommet for at få følge til Moe efter de bøgerne, du ved .....

— Si mig nu, min gode mester Peter, sa foged Holm spøgefuldt, — er det nu ganske absolut nødvendigt, at dere har alle de bøgerne?

— Ja, desværre! bedyred Peter med huen i næven og sine alvorligste øine på fogden.

Fogden smilte og klapped Peter over hovedet:

— Du sier desværre du også, lille Peter, ja du kan så si far! Nå, Gunnar, mener du denne strækker til? Fogden holdt en tikrone seddel frem.

— Å — ja da, tak! sa Gunnar.

— Farvel, mine herrer, sa fogden og gik op ad trappen.

— Hele veien bortover til boghandler Moe gik Peter og tænkte på, hvor Gunnar havde grædt, da han kom. Og så på foged Holm, som var slig en snil mand.

Inde hos Moe viste det sig, at tikroneseddelen til Gunnar ikke strakte til alligevel. Der var især et digert leksikon, som var så skammelig dyrt.

Peter tog Gunnar bort i en krok af butiken og hvisked endel, som Moe ikke kunde høre. Så kom de begge tilbage til disken.

— Men jeg skal ha to tyske læsebøger! sa Peter.

— Skal du ha to? Det står ikke på listen din, gutten min! sa Moe.

— Nei, for jeg har glemt det. Jeg skal ha én til min søster også.

Peter fik to tyske læsebøger, og Gunnar slap ud med sine ti kroner, eftersom han ingen tysk læsebog kjøbte. Peter betog Gunnar enhver tvil:

— Moe sender regning på bøger til far hvert nytår. Og da kan du vide, han ser ikke efter engang!

Hjemover gik de så, strålende fornøiet begge to over sin snedighed!

I den ugen, som fulgte, var Peter og Gunnar Holm sammen hver dag. I klassen lod de åbenlyst gutterne se, at de var godvenner, og på pulten havde de det såre koselig. Både til og fra skolen gik de sammen hver dag.

Om eftermiddagen kom Gunnar bort på gårdspladsen til Peter, og her lekte de til aftens. De to alene og rasende hyggelig! Det viste sig, at Gunnar var en sjelden kar. Han interesserte sig! Ganske anderledes ordentlig, end Peter nogensinde havde tænkt sig. Han havde læst alle Ingemanns romaner og mange af Walter Scotts, ialfald Ivanhoe og Quentin Durward og Talismanen. Og nu holdt han på med Zacharias Topelius’ Feltlægens historier. Og så fortalte han Peter bøgerne, og så lekte de det. Mest lekte de Richard Løvehjerte og Gustav Adolf.

Men ikke bare det kunde Gunnar. Han havde fundet frem hos sin far nogen små bøger i grønt papirsbind, én om krigene i Norditalien med Napoleon III, Victor Emmanuel og Garibaldi og en anden om krigene mellem Danmark og Tyskland i 1849 og 1864. Og især den sidste var Gunnar inde i. For hans far havde fortalt en mængde om krigen i 1864. Hans far havde været med i selveste krigen! Han havde to arr efter kuglesår, et i hånden og et på maven!

Dette var Peter ganske betat af at høre. Ikke for det, at han tvilte på, hvad Gunnar fortalte, men for at få høre mere om det, spurte han sin far, om han vidste, at Gunnars far havde været i krigen.

— Foged Holm ja! sa far, — han har jo Dannebrogskorset siden Als!

Tænk, at der havde Peter gåt i alle år og ikke havt anelse om, at de bodde lige tætt ved siden af en Dannebrogsmand, som havde været i krig! Som havde gåt frem i kugleregnet og selv skudt med gevær! At man her i byen altså havde en virkelig kriger!

En aften kom mor ned og spurte, om ikke Gunnar vilde være hos Peter tilaftens. Og så etpar aftener efter hændte det, som Peter havde ønsket så forfærdelig, — at han blev buden tilaftens til Gunnar!

Da de havde spist, sad de inde i stuen hos Holms og spiste tyttebærsyltetøi. Og fogden sad og snakked med dem. Så spurte Peter — ganske skjælvende i stemmen:

— Er det sandt, at De har været i krigen?

— Ja, sa foged Holm, — det er nok sandt det, Peter far! Se her skal du se bevis for det også! Og så rakte fogden frem den venstre hånden og viste ham et rundt, skrumpent arr.

— Det er en redelig preusserkugle det der.

— Å! Gik den tværs igjennem?

— Ja — her ser du — ud på den andre siden!

— Hvordan fik De den kuglen?

Og så tændte foged Holm en ny pibe, og så fortalte han om, da han var ganske ung løitnant på Als, og da Preusserne gik over sundet, og de danske skulde jage dem tilbage. Og han havde anførselen af et kompani soldater, som stod i en kratskog og vented på ordre. Og så begyndte det at smælde og skyde fra krattet på den andre siden af en åben eng, de stod ved. Og svup! svup! sa det i busk og blad af kuglerne, og ret som det var så skrek en af soldaterne og faldt, truffet af en kugle.

— Var — var De ikke rædd da?

— Åjo, åjo da, visst blir man noget rædd da, ser du. Men jeg var jo løitnanten jeg da, ser du og næsten bare gutungen, og så gjaldt det at vise sig kar for de skjæggede soldaterne, som han kommandérte over. Så jeg gjorde mig kjæk da, skjønner du. Og så kom kommandoen: Frem skulde vi over engen midt imod kuglerne, ret i bøssepiberne på Preusserne, som lå bag en jordvold på den andre siden. Og jeg løfted sabelen min og kommandérte fremad og sprang foran da ser du — og var så halvgal af at skulle være kjæk og af at være rædd, så jeg hverken sansed eller tænkte, bare rendte frem over engen i rasende fart — — så fort at soldaterne mine ikke kunde følge; de var langt bag mig; det har en af sergeanterne siden fortalt mig, for jeg hverken så eller sansed altså — bare rendte frem. Og før jeg vidste ordet af det, stod jeg oppe på jordvolden, og foran mig, midt imod, to meter fra, stod en preussisk soldat, blek som et lig, rædd så han risted, og han løfted geværet sit og skjød — og så ved jeg ikke mere. Jeg vågned op igjen længe efter; og over mig stod en tysk doktor og en soldat. og jeg hørte doktoren si på tysk: — Ham kan vi la ligge, han dør om en halv time! Og så gik de fra mig. Men så skrek jeg af al magt: — Nei! Ånei da! Jeg lever! Jeg dør ikke! Jeg er ganske frisk! Doktoren vendte tilbage, undersøgte mig engang til og rysted på hovedet: — Ach mein braver Junge, De er skudt tværsigjennem maven — De får bé Fadervor så fort som mulig ..... Men jeg tigged og bad sålænge, til de tog mig med og la mig på en vogn og kjørte mig til lasarettet. Her så atter en ny læge på maven min — da først kjendte jeg, at det gjorde vondt dernede — og han sa til sygepleieren: — Han lever ikke længe, sa han. — Kuglen er gåt tvært igjennem maven — se her, ind på den ene siden og ud på den andre! Så bredde de på mig efter at ha vasket maven min lidt, og jeg faldt bort i en døs. Slig lå jeg i mange dage. Og da de til sin forbauselse så, at jeg levde med gjennemboret mave, så undersøgte de sagen nærmere. Og det viste sig, at jeg i øieblikket havde bøiet mig på noget vis, så kuglen bare såvidt havde løbet langs skindet indvendig uden at røre selve maven min. Og fjorten dage efter var jeg frisk igjen som en fisk!

Peter sad med lysende øine og hørte på. Og han spurte om mange ting, som han havde ønsket at kunne få rede på om krigen, og foged Holm svarte, forklared og fortalte. Og tilsidst gik han ind og viste frem Dannebrogskorset sit til Gunnar og Peter. Ja, det var den morsomste aften, Peter havde oplevet! Og han elsked og beundred foged Holm, som jo også var rasende snil til at prate og fortælle. Og endda han jo altså ikke var militær, men bare foged, var der alligevel noget krigersk kjækt ved ham. En kunde så godt tænke sig ham i uniform!

Gunnar var da heller ikke lidet stolt af sin far, da Peter sa godnat og gik, efterat de to havde siddet alene en stund på Gunnars værelse og snakket om ham og alt, hvad han havde fortalt!

— — — Men under alt dette nye gik nu Peter alligevel og brændte med sit. Og en Dag skulde han få talt til Gunnar om Napoleon! For alt andet blev nu alligevel småting mod ham da! Drost Peder Hessel og Karl af Riise, Richard Løvehjerte og Quentin Durward, Gustav Adolf og Bertelskjöld, ja, det var jo storartet nok, men det var da alligevel så langt borte, så evig langt tilbage i tiden! Og selvom jo Garibaldi og Victor Emmanuel og Helgesen, Rye og Schleppegrell var nærmere endnu end Napoleon den store, — så var de da ikke slige vældige karer som ham!

Ofte om aftnerne tog Peter frem bogen om Napoleon og så på billederne. Det var ligesom at vende tilbage til det egentlige det — efter leken med Gunnar om eftermiddagen. Ja, han kunde tidt synes, at han ligefrem var forræderisk mod Napoleon, fordi han ikke tog ham med mellem sig og Gunnar.

Og så endelig en dag, de sad nede på bryggetrappen og var færdige med et sjøslag mellem Tordenskjold og Svensken — med svære plankestubber til skiber og mursten til kanonkugler — spurte han Gunnar:

— Du — har du læst noget nogengang om Napoleon?

— Nei, ikke noget rigtigt sån. Bare på skolen, ved du.

— Det var gutten sin da, ser du!

— Napoleon ja! Du kan vide, jeg ved da såpass!

— Jeg elsker Napoleon! Du skal få låne bogen min om ham. Med billeder i, ser du, storartet morsom!

Og Gunnar lånte bogen og læste den. Og til Peters glæde og stolthed blev Gunnar ligeså begeistret for Napoleon som ham selv.

Efter de første otte dagene på skolen slutted læsningen, og de skulde ha seks dages eksersits ude på byengen. Det var rasende morsomt. For det første slap de skolen og lekselæsningen. Og så var selve eksersitsen det kjækkeste i verden. En ordentlig lek, i fuldt alvor og under kommando, hver eneste gut på skolen. Og iår var fjerde middel med i kompagni numer to, blandt de mellemste gutterne, fjerde, femte og sjette middel.

Over hele skolen kommandérte politifuldmægtig Skog, som var reserveløitnant, og som kom i uniform. Over første kompagni kommandérte gymnastiklærer Rasmussen, over tredie politibetjent Jensås, som havde været sergeant, og over andet kompagni — Hans Kleve! Hans Kleve, som selv gik på skolen! Rigtignok i tredie gymnasium, men han var da skolegut! Den største og stærkeste gutten på hele skolen var ellers Hans Kleve, og nu gik han nede i den ene enden af byengen og svinged en gammel sabel og kommandérte fjerde, femte og sjettte middel, så det klang over hele engen.

Efter de to første dagene blev andet kompagni inddelt af Hans Kleve i to tropper. Over hver trop var en tropschef, og det blev Hans Ånesen og Jens Tostrup i sjette middel. Så blev hver trop igjen delt i to halvtropper, og halvtropschefer blev én fra sjette, to fra femte middel og — Gunnar Holm!

Det var en ære for fjerde middel, at en af klassen blev halvtropschef; og ingen kunde misunde Gunnar, at han blev valgt; for han var ubestridelig den staseligste gut i fjerde. Naturligvis — Peter kunde jo nok havt lyst til at bli halvtropschef! Men han var gla for, at det blev Gunnar og ingen af de andre.

Fra nu af gik eksersitsen på med en anden fart og glans. De fik sig uddelt skolens geværer, de større gutterne fik de gamle, tunge flintebørserne fra arsenalet, de mindre — som hele fjerde middel — fik trægeværer. Og så ekserserte de afdelingsvis; etpar gange også halvtropsvis, så Gunnar kom til at kommandere.

Morro var det!

Og endnu hyggeligere end før havde de det nu sammen om eftermiddagene hjemme på gårdspladsen og bryggen, nu de ingen lekser havde at tænke på. Når der var hvil under eksersitsen, samled politifuldmægtig Skog alle «officererne» oppe om sig i hjørnet af byengen. Der var også Gunnar med, og om eftermiddagen fortalte han da Peter alt, hvad der blev sagt og pratet. Især var Gunnar blevet gla i Hans Kleve, som var ualmindelig hyggelig og kammeratslig. En dag, de gik hjem alle de kommanderende i flok, gik de ind til konditor Eriksen; og der spandérte Hans Kleve på Gunnar og havde behandlet ham ganske som kamerat og ladt ham sidde mellem Skog og Rasmussen og Jensås og de andre, som om han var én af dem!

— Det må være svinagtig morsomt, du! sa Peter.

— Kan vide det, gut! Det er ligesom én er blet noget til menneske, ser du. Rent venner med dem, ser du, de store gutterne!

— Du blir rent overlegen over mig snart nu! sa Peter med et smil.

— Tosken! Du ved da, at ingenting er så koseligt som vi har det. Jeg bare savner, at du er med, naturligivs. Kun slige gutter skulde vi ha i klassen, ser du. Da kunde det være noget.

— Ja, de er rene barnsungerne, kan du tro! De skjønner ikke alvor i nogen ting. Eksersitsen gjør de bare på jøn, og Hans Kleve syns de bare er vigtig; dig fniser de til — å, de er væmmelige! Peter dunked næven i den tomme kassen, han sad på.

— Det skal bli morro at komme op i sjette middel, for eksempel! sa Gunnar. — Da må da de andre ha vokset!

— Åjo, tro det! sa Peter.

Efter en lang taushed, hvori Peter sad tankefuld, sa han endelig:

— En kunde kanske prøve på at få dem likere.

— Hvordan det?

— Å, jeg har tænkt meget på det, jeg. Jeg har for eksempel tænkt på, at vi skulde se at få dannet en forening.

– Hå! med de toskene!

— Ja nei, vi måtte begynde du og jeg altså. Og så indvie én først; og siden én til, eftersom vi fandt dem ud.

— Ja—a. Kanske! sa Gunnar. — Sån lidt efter lidt kunde det kanske gå an at samle de bedste. De rene toskene og pøblerne kunde vi jo bare holde udenfor; dem altså, som ikke eier en tanke i livet på andet end jøn og leven.

— Ja, sa Peter, du kan tro, jeg har tænkt på dette her! I hele sommer, ser du! Jeg syns, det måtte gå an, at vi også gjorde noget. Du kan tro, sån en kar som Napoleon for eksempel, han var ingen tosk han, da han var i fjerde middel.

— Men hvad skulde den foreningen gjøre, mente du?

— Å — alting; jeg mener bare, at det skulde være en forening til alvor. Vi skulde holde møder hver lørdag for eksempel — sån som gymnasieforeningen du ved. Vi måtte gjøre det hemmeligt. Og der kunde vi snakke og bli enige om alt muligt. Leke morsomt slig som vi her, du og jeg. Det kunde da være morro om vi var mange, som var enige!

— Vi fik næsten gjøre en avis da! sa Gunnar eftertænksomt.

— Ja naturligvis. Men først måtte vi ha love.

— Ja. De må du og jeg lave på forhånd. Og så et navn! Vi kunde kalde den «Concordia» for eksempel.

— Nei ved du, jeg har tænkt på navnet. Jeg syns, vi skal kalde den «Napoleonsforbundet».

— Det var ikke dumt! Netop sån alvorligt!

— Ja, jeg mener, én får da begynde at tænke på, at en skal bli voksen og bli til noget i verden. Og da syns jeg netop, «Napoleonsforbundet» er passeligt.

— Ja, kom så gjør vi dette, du! Vi begynder straks! Gunnar sprang op.

— Men i dybeste, dybeste hemmelighed naturligvis.

— Naturligvis. Vi begynder med at skrive lovene.

Peter gik ind efter papir og blyant. Og helt til aftens sad de på kassen nede ved bryggen og skrev love for Napoleonsforbundet.

Eftersom de snakked om denne sagen den dagen og næste dag, blev den mere og mere storartet, og lovene blev flere og flere. Tilsidst havde de planlagt ikke bare foreningen i fjerde middel, men efter Peters tanke også dens udvidelse til hele middelskolen og siden til andre skoler i andre byer.

Hele dagen fra om morgenen af tænkte Peter på Napoleonsforbundet; han fandt ud nye love og regler for hver time og glæded sig rasende til, at de kunde begynde!

Han havde slig brændende lyst til at fortælle det til Kath. Kath vilde skjønne det så godt. Og så var det det, at en af lovene var, at Napoleonsforbundet skulde ha et mærke. Han havde tænkt sig et rødt bånd med et gult N broderet på. Og det vilde han få Kath til at sy.

Efter alt, hvad Gunnar havde fortalt, forsoned han sig nu mere med, at Kath gik med Hans Kleve. For det gjorde hun. Næsten hver eneste eftermiddag. De slog kroket borte i haven til Ånensen en mængde gutter og jenter. Og når de var færdige, fulgte Hans Kleve Kath hjem. Hun var temmelig vigtig om dagen forresten. Men når hun fik vide om Napoleonsforbundet, vilde hun nok få respekt!

Han snakked ikke om dette til Gunnar. For Gunnar kjendte jo ikke Kath. Han måtte jo bare tro, at hun var en ganske almindelig jente.

Og så en kveld fortalte han det hele til Kath og viste hende lovene. Og ganske rigtig, Kath syntes, det var udmærket, og hun loved alt imorgen at sy færdig to mærker af silke, ét til Peter og ét til Gunnar. Ja hun sa mange ting om lovene, som var meget kloke, og som han vilde forandre dem efter!

Dagen efter var det sidste eksersitsedag. Peter havde aftenen forud skrevet lovene helt om og med skjønskrift. Han gav dem til Gunnar om morgenen, forat han skulde læse dem, inden de mødtes på eftermiddagen.

Den sidste eksersitsedag var vældig morsom. Politifuldmægtig Skog kommandérte hele skolen i én bataljon med mange manøvrer og kunster — svinagtig kjækt og soldatermæssigt. Og Peter gik med trægeværet på skulderen i rent festligt humør.

I lommen havde han det ene mærket, som Kath havde gjort færdigt straks igårkveld. Det andet skulde være færdigt nu til middag.

Da eksersitsen var endt med, at politifuldmægtig Skog udbragte et hurra for rektor, som var tilstede på byengen, blev han og alle officererne budne ind på et glas vin til rektor. Og det blev også de gutter, som var trops- og halvtropschefer. De fik siden vide, at det var Hans Kleve, som havde fåt det til.

Om eftermiddagen kom Gunnar strålende og fortalte om, hvordan der havde været i stuen hos rektor med vin og kager. Han havde også fåt portvin af fru rektorinden selv! Og fire kager havde han spist.

Og så — blev «Napoleonsforbundet» stiftet.

De stod ved kassen på bryggen, — der var man så prægtig alene og uforstyrret. Gunnar læste høitidelig op lovene. Da han var færdig med det, tog Peter op af lommen mærkerne, som var nydelig broderet, et gult N på rødt silkebånd. Gunnar blev jo svært overrasket. Og Peter fæsted det ene mærke med knappenål på Gunnars jakke, og Gunnar fæsted det andet på Peter.

Så gav de hverandre hånden.

— For troskab og ære! sa Peter. Det var forbundets valgsprog.

— For troskab og ære! sa Gunnar.

Og så var Napoleonsforbundet stiftet.

De sad sammen i forbundsmøde nede på bryggen, helt til det skumred. Og så skiltes de med et fast, høitideligt håndtryk.

Udenfor huset mødte Gunnar Kath og Hans Kleve. Han letted på huen og gik hjemover. Men et stykke på vei råbte nogen på ham. Han snudde sig; det var Hans Kleve.

— Du går så fort, Gunnar, sa Hans Kleve. — Vi kan jo slå følge den beten, ikkesandt?

— Jo — naturligvis — gjerne det! sa Gunnar.

— Du er svært fine venner med Peter du, har jeg skjønt.

— Ja. Han er min bedste ven, Peter.

— Si mig en ting, Gunnar du, — har dere nogen morro egentlig dernede i fjerde middel?

— Ånei. De er nokså dumme gutterne i klassen.

— Jeg syns, jeg har sét det ja. Når jeg tænker på, hvordan vi havde det i min tid i fjerde — det var andre dage det, ser du.

Og så fortalte Hans Kleve om, hvor morro de havde havt han og hans klasse opigjennem alle årene. Om hvordan de havde lekt indianere hver høst hele klassen sammen, om krig med gutterne i nordbyen, om et buekorps, de havde havt — om vinteren med snefæstninger, hele store slag oppe bag byengen med nordbygutterne, dels alle på engang, dels tvekampe mellem de stærkeste. Det lød ganske ualmindelig morsomt!

— Men vi holdt sammen vi, ser du. Hele klassen. Og engang i fjerde middel slos vi med femte middel og julte dem på byengen. Fordi de var vigtige på skolegangen mod os, ser du, og på gymnastiken, hvor vi var sammen med dem. Vi holdt sammen og havde høvdinger og leven hele året rundt. Ingen kom os nær, må du tro! Ikke engang lærerne på skolen ofte! Vi nægted, ser du, alle som én. Hvis nogen ikke lystred eller var forræder, lod vi ham løbe spidsrod!

— Spidsrod?

— Ja. Vi stilled os op i to tætte rader mod hverandre. Og så tvang vi fyren til at løbe mellem raderne, mens vi smeiste til ham af alle livsens kræfter. Sladdred han, så fik han spidsrod engang til. Ja, slig havde vi det. Men dere går og somler, syns jeg.

— Ja, vi gjør det. Det er sandt det, sa Gunnar. — Men nu kanske skal det bli anderledes!

— Jaså?

— Ja — a. Peter og jeg har besluttet os til at forandre klassen.

— Det er ikke dårligt! Men hvordan det da? Det vilde jeg fælt gjerne vide! For jeg interesserer mig for dere jeg, ser du!

— Jo. Vi har stiftet en forening, Peter og jeg. Og lidt efter lidt skal vi få de andre gutterne med.

— Forening du! Hvordan forening? Hvad går den ud på, mener jeg.

— Ja — det er ikke så let at forklare, ser du .... men love har vi skrevet alt.

— Hvad står der i de lovene?

— Du skal gjerne få se dem. Se her er de! Men du skjønner, det er hemmeligt!

— Naturligvis! Du kan la mig få låne dem hjem, så jeg kan læse dem. Kanske kan jeg hjælpe dere med noget!

— Ja tak, det vilde være svinagtig kjækt — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — —

Peter fortalte om aftenen til Kath, at forbundet var stiftet. Han var uhyre gla, sad og prated til langt på kveld inde på sengekanten til Kath.

— Næsten det morsomste af det hele, ser du, det er at ha slig en ven som Gunnar!

— Ja, det skjønner jeg nok, sa Kath.

— Der er ven det, ser du. Slig for liv og død altså. Nu førstens skjønner jeg det, hvad det vil si at være venner, nu når jeg har fåt Gunnar. Og tænk Gunnar og jeg som var slige uvenner!

— Ja men det er ofte slig, ved du. Netop de bittreste fiender kan bli de bedste venner.

Så hørte de far og mor gå i trappen, og Peter sprang ind til sig selv.

Næste dag på skolen havde Gunnar og Peter bestemt, at de skulde aftale med Sigurd Bårstad, at han skulde komme hen i gården til Peter og leke. Og så vilde de indvie ham i forbundet. Han skulde være den første; for Sigurd Bårstad var igrunden en svært koselig kar.

Men i sidste time kom rektor ind i klassen og meddelte, at hvis veiret holdt sig, skulde der være skoletur imorgen! Og så blev der ikke snakket til Sigurd Bårstad. Alle blev jo optat med skoleturen naturligvis, og hjemover gik hele klassen i flok. Eftermiddagen gik med at lave istand niste. Gunnar kom og fik låne Kaths randsel. Den var lidt istykker — havde jo ikke været brugt på mange år — og så sendte mor den til sadelmageren. Senere kom også Rolf Rogge og spurte, om de havde en randsel at låne ham. Men det havde de ikke. Og så gik Rolf, Gunnar og Peter ud sammen for at få låne en. De blev tilslut et helt følge, som skulde kjøbe ind niste og låne forskjelligt hist og her, remmer, randsler og sligt.

Og næste morgen klokken syv mødtes hele skolen på skolegården. De blev opstillet som ved eksersitsen og marscherte ned til bryggen og ombord på «Nøkken». Og så damped «Nøkken» afsted med dem ind til Storfjorden, hvor de gik iland. Så marscherte de igjen en times tid opover til Simen Langnæs, hvor de skulde være.

Peter havde bringebærsaft i fars reiseflaske, som hang i rem over skulderen, og randselen på ryggen. Turiststøvlerne var så lange, at de rakte næsten tilknæs, så han kunde putte den allernederste bukseranden ned i dem. Det så ud som han havde lange bukser nedi støvlerne. Foran hele kompagniet gik tre hornblåsere og en trommeslager, som var leiet. Det hele var ualmindelig kjækt.

Rektor og nogle af lærerne kjørte iforveien opover på karjoler. De yngre af lærerne marscherte med. Bodding og Ingstad kommandérte også hver sin afdeling istedetfor Skog og Jensås, som naturligvis ikke var med. Hans Kleve kommandérte andet kompagni.

Oppe på Langnæs blev der git hel fri. Og alle spredte sig i flokker og klynger, fandt koselige steder og indretted sig hver med sine nisterandsler og væsker og poser, og hvad de nu havde nisten sin i. Nogen af de større gutterne blev sat til at passe lidt på de mindste nede i forberedelsen. De havde desuden sine tre lærerinder til at stelle for sig. Og madam Simen havde to digre kjedler og en vældig gryte inde på bårstupeisen fulde af kaffe. Den kosted tre øre koppen; og hver gut havde kop med selv, det havde rektor sagt på forhånd.

Hele tunet på Langnæs blev som en eneste leir fuld af leven og spektakel, madpapir, saftflasker, randsler, skrik og skrål. Og der blev spist og drukket kaffe og saft og vand, og som en elv gik der en uafladelig strøm ind til bårstuen til madam Langnæs og kaffen.

Rektor selv og alle lærerne gik omkring og så på og var hyggelige, prated med alle og enhver, spøkte og lo. Tidt bad de om at få smage på, hvad gutterne havde i skræppen, — og vældig jubel blev der, da lille Hansemand Finne i første forberedelses gav rektor lov til at bide af smørbrødet sit:

— Men bare til did! Og så tegned Hansemand en streg i smørret med den vessle, skidne fingren sin.

Men henimod middag trak alle lærerne sig ind i storstuen hos Simen Langnæs for at spise. Lugten af rypesteg havde længe ligget liflig udover tunet fra kjøkkenet. Imens blev tunet ryddet af de store gutterne, og så blev der dannet to vældige partier «enkemand søger mage», som siden blev til slå på ringen. Efter en times forløb kom adjunkt Bodding ud og hvisked noget til Hans Kleve. Og Hans Kleve gik rundt til alle gutterne i tredie gymnasium og inviterte dem ind til lærerne i stuen til et glas vin og kaffe. Så opløstes lekepartierne i små grupper; nogen hopped buk, nogen tog tak el. lign., og en mængde drev i småflokker ud af tunet, nedover engene og op i udmarken.

Nu havde Peter i randselen sin en hel julekage med sukat og rosiner i, som mor selv havde bagt til ham igår, og som altså var ganske fersk. Og på den inviterte han Gunnar og Sigurd Bårstad op i skogen. Så havde de en æske cigaretter, som de havde kjøbt sammen igår for tredive øre. Det var Dukecigaretter, og billedet i æsken fik Sigurd, for han samled.

Nu gjaldt det at finde et snedigt sted, hvor de kunde få røge i fred og desuden få snakket om det de vilde. Hele udmarken var myllrende fuld af gutter. Men foran fremsiden af gården var der et bjerkeholt på en haug, og did gik de. Peter holdt julekagen under trøien, for at ingen af de andre skulde se den og komme og tigge.

De vandt lykkelig over engen og op på haugen. De satte sig på den andre siden af den, så ingen kunde se dem fra huset. Og de var ganske alene. Oppe på toppen af haugen stod et gammelt træbord med nogle rådne bænker om, så det var som etslags lysthus altså, dette bjerkeholtet.

De leired sig om en trærot og fik frem kagen og tolleknivene samt saftflaskerne. Og så gik de løs på kagen; knivene var korte og tykke, så det nytted ikke, som de først forsøgte, at skjære skiver. De hugged ud i klumper.

— Det er nu også det koseligste da! Ligesom feltmæssigt! mente Gunnar.

— Lideli god kage da du! gumled Sigurd Bårstad, som havde passet sit snitt og fåt sig et vældigt stykke sukat.

— Klem bare på! Han er svær nok! sa værten.

— Din mor er forfærdelig flink til at bage! sa Sigurd; han ledte efter et nyt sted i kagen.

— Meget flinkere end Kirkemo! mente Gunnar.

— Hysss! sa Peter. Han havde stukket en cigaret i munden og holdt fyrstikken færdig til at tænde. — Jeg syns, jeg hørte nogen deroppe.

— Å langtifra. Her kommer ingen, kan du vide!

— Jo — hør —!

Og ganske rigtig. Der lød stemmer over fra den andre siden af haugen. De nærmed sig, Kuas latter hørtes knæggende.

— Det er lærerne! Peter stak cigaretten i æsken og æsken i lommen.

— Ja sandelig!

— De vil sidde ved bordet deroppe!

Nu lød alle stemmerne ganske tydelig ned til dem, flere og flere eftersom alle vandt op.

Alle tre gutterne havde reist sig og vilde gå straks. Men så hvisked Sigurd Bårstad:

— La os bare sidde! Det kan være nokså levens at høre, hvad de sier!

Det var ikke dumt. Og så satte de sig ned igjen. Ganske tause sad de der. Bare et stykke kage tog de sig af og til og tygged mens de lytted.

Passiaren oppe på haugen gik høirøstet, men så omhverandre, at de intet klart kunde skjelne. De snakked om, hvor de skulde sidde. Etpar af gymnasiasterne sprang tilbage til stuen efter stoler.

Da de kom igjen, blev der mere ro. De var tydelig kommet tilsæde deroppe.

Men endnu lød det svært omhverandre. De lo meget og talte svært høit.

— De har drukket godt af vinkassa! hvisked Sigurd. Og Peter og Gunnar smilte og nikked. Hele skolen havde jo sét den kassen med øl- og vinflasker, som havde ståt bagpå overlærer Ansteens karjol, da han kjørte opover.

Så pludselig hørtes rektors stemme over de andre:

— Men nu, Hans Kleve! Nu har du ordet. Vi er meget spændt allesammen!

De hørte Hans Kleve si noget lidt lavt. De forstod bare nogle få ord som «ingen navne» og «absolut diskretion», hvortil de andre mumled «ja» og «selvfølgelig». Så begyndte Hans Kleve igjen at tale; en stund lavt, men så pludselig med høi og høitidelig røst:

— Love for Napoleonsforbundet. Paragraf 1. Forbundets skytspatron er keiser Napoleon den store. Paragraf 2. Ingen af disse love må forandres, uden de første lovgivere vil. Paragraf 3. Forbundets valgsprog er: «For troskab og ære». Paragraf 4. Den som bryder lovene, jages ud af forbundet og ansees som æreløs i hele klassen. Paragraf 5. Forbundets mål er at få alle gutterne til for alvor at tænke på at bli ædle og stærke mænd allerede nu. Paragraf 6. Al jøn er forbudt i forbundet ......

For hver eneste paragraf lød der en vældig lattersalve. Hans Kleve vedblev:

— Paragraf 7. Formanden i forbundet vælges for hver uge og fører i forbundet titelen Napoleon. Paragraf 8 .....

— Der lød et forfærdeligt skrik nede fra den andre siden af haugen. Hans Kleve stansed, alle lærerne fór op. Skriket gjentog sig i hyl, og så styrted de ned for at se, hvad det var.

Nede ved siden af en trærot lå Peter ovenpå en anden gut og slog. Han slog så rasende, så fort, så næverne gik som trommestikker; han knuged knærne ind i maven på den, der lå under ham, og slog ham i ansigtet, slog, slog — slog ..... Den som havde skreket, var Sigurd Bårstad, som stod opreist ved træroten og så på. Nu taug han med et forvildet blik op på lærerflokken, som kom løbende. Oppe på træroten lå en stump julekage med rosiner og sukat og en væltet saftflaske.

Rektor selv fór frem og tog fat i Peter. Men han slet vældig i ham uden at få ham op; han bare slog — dasked næverne i ansigtet under sig. Ansigtet var Gunnar Holms. Peter sa intet. Gunnar sa intet. Han værged sig bare med hænderne. Men til liden nytte. Peters slag traf, traf — ustanselig. Blodet flød af næsen på Gunnar.

To andre lærere kom til og fik slidt Peter væk. De reiste ham op, de skjændte og råbte. Men Peter la armene over ansigtet sit og kasted sig rundt, næsegrus i marken. Han begyndte at skjælve, der han lå, og stønne, stønne høiere og høiere, mens han klemte sig ned i lynget.

— Hvad er dette for optøier! skrek rektor, ganske anpusten efter anstrængelsen med at få Peter op. — Stå op med dig, Gunnar Holm!

Gunnar reiste sig.

— Tør af dig, gut, du blør jo af næsen!

Gunnar tog lommetørklædet sit og gned sig under næsen. Han var bleg som kridt, han gned blodet udover hele fjæset. Øinene stirred på rektor som i vildske, store, stive .... så spurte rektor igjen:

— Hvad går her for sig, gut?

Og så vendte Gunnars stive øine sig op mod Hans Kleve, som stod med lovene for Napoleonsforbundet i hånden og var blussende rød.

— Få ham op, ham der! sa rektor og pekte til Hans Kleve på Peter, som nu stønned forfærdelig.

Hans Kleve bøied sig ned over Peter.

— Stå op nu, Peter! sa han dæmpet nede ved øret hans.

Så fór Peter op, og fremdeles med armene overkors over ansigtet la han på sprang ned over haugen og bortover engen til skogen.

Rektor vendte sig i fuldt sinne til Gunnar. Men da så han Gunnar i fuld fart efter Peter. Og meget rasende vendte nu rektor sig mod Sigurd Bårstad:

— Fortæl mig straks, hvad her er gåt for sig!

— Jeg — jeg ved ikke! Nei så sandt om jeg ved! Vi sad her og spiste den kagen — og så hørte vi Hans Kleve læse op noget deroppe — — — og før jeg vidste ordet af, så lå Gunnar — og Peter oppå ham .....

— Omforladelse, hr. rektor, sa nu Hans Kleve og kom helt hen til rektor, — det er meget sørgeligt — for dette her — Hans Kleve løfted lidt på lovene for Napoleonsforbundet, — det var Gunnars og Peters ....!

Rektor stod lidt. Så vendte han sig til Sigurd Bårstad:

— Spring efter de to andre og si, at de skal komme op til mig. Jeg er ikke vond på dem, si!

Sigurd Bårstad sprang. Rektor og lærerne gik tilbage til bordet og bænkene og kort efter ind i stuen igjen.

Da Sigurd Bårstad havde sprunget en stund og var et stykke på må-få inde i skogen, stod han pludselig foran Gunnar Holm, som sad på en sten. Han sad og holdt sig for næsen med lommetørklædet og bare stirred. Sigurd bråstansed.

— Er du her! Jeg skulde si fra rektor, at dere skulde komme op til ham. Han var ikke sinna på dere, sa han.

— Jeg skal komme om en stund! svarte Gunnar. — Gå du bare tilbage og si det.

Dermed vendte Gunnar sig og gik indover i skogen. Sigurd Bårstad stod en stund og så efter ham. Så snudde han og gik langsomt tilbage til gården.

— — — Udpå eftermiddagen blev der trommet sammen til opstilling på tunet. Da alt var iorden, råbte kompagnicheferne op navnene på hver gut. Og hver svarte for sig: «Her!»

Hans Kleve gik langs sine geledder og råbte. Først sjette middel, så femte og endelig fjerde. Der savnedes Peter og Gunnar Holm. Men et lidet øieblik efter havde Gunnar sneget sig ind på sin plads.

— Her er Gunnar Holm! råbtes der.

— Hvor er Peter? spurte Hans Kleve.

— Jeg ved ikke. Han løb.

Da Hans Kleve var færdig med alle navnene, gik han hen til hustrappen, hvor rektor stod, og meldte, at Peter ikke var tilstede. Rektor blev meget betænkt.

I det samme kom en karjol ind på tunet. Oppe i den sad kaptein Taraldsen på «Nøkken». Han sprang af og gik hen til rektor, som fulgte med ham ind i gangen.

— Det er bare det, at en af gutterne deres, han små Peter, søn til konsul Preuss, er kommet ombord til mig. Han var ganske sanseløs gutten af gråt. Der var ingen på dæk, og så krøb han ind i et lidet kott forud og stængte sig inde der. Og der hørte vi ham. Han har grædt hele tiden så ynkelig sårt og vondt, så jeg trodde, han var kommet til skade, og fik brudt op døren. Men det var ingenting, sa’n, og så gråt’n videre, — ja ret så det var en ynk, hr. rektor, som om han var ulykkelig reint .... og så lod vi’n ligge. Men jeg vilde bare melde hr. rektoren ......

— Tak, Taraldsen! sa rektor. Han gik ud på trappen og sa nogle pene ord om turen og tak for idag og hurra for fædrelandet. Og så marscherte hele skolen af og sang «Ja vi elsker dette landet.» Musiken i spidsen spilled også «Ja vi elsker ....,» men de var så fulde, at ingen kunde bry sig om deres melodi.

Ombord på «Nøkken» kom de, og afsted bar det udover fjorden.

Da de havde dampet afsted en stund, var der én, som stansed ved siden af rektor, der gik frem og tilbage oppe på kommandobrættet. Det var Gunnar Holm.

— Nu Gunnar far, — nu, nu, min lille ven, hvad er det? Ja, jeg bad dig og Peter komme til mig, ja. Ja, det var bare for at si dere, at dere måtte være gode venner på en skoletur. Der går det ikke an at slås! Ellers skal vi ikke tænke mere på den sag.

— Omforladelse, sa Gunnar, — men jeg vilde bare gjerne vide, om Peter .....

— Peter er i god behold ombord. Han var bare trætt, tror jeg. Han ligger og sover, og det er ikke værdt at vække ham.

Gunnar gik lettet ned på dækket. Nokså deiligt var det, at altså rektor intet vidste om, at det var ham og Peter, som havde Napoleonsforbundet. Det havde da Hans Kleve endda tiet stille med! Å Hans Kleve! Om han kunde myrde ham!

Hele turen indover gik Gunnar og ledte efter Peter overalt på dampbåden. Han måtte se ham! Bare se ham! Men han fandt ham ikke.

Da de kom til bryggen, stod foged Holm der. Og med ham måtte Gunnar gå hjem straks. Han havde ellers tænkt at vente, til Peter kom.

Men da alle var fraborde, kom rektor og kapteinen ind i det lille kottet forud. Der lå Peter og sov på en taugkveil. Kapteinen vækked ham, og rektor sa:

«Så min kjære Peter, nu får du gå hjem! Du skulde ikke slåss på en skoletur, ved du! Men nu skal det være gjemt og glemt. Farvel, gutten min, og tak for idag!

Peter gik hjemover. Først søvnen og nu rektors ord havde gjort ham rolig. Det var jo bra at mærke, at rektor ikke vidste noget. Endda vel, at Hans Kleve, den skurken, havde tiet om navnene ....

Men Gunnar! Gunnar! Å, at han ikke havde fåt dræbt den forræderen! Dræbt ham. Dræbt ham!

Han kom hjem. Han lod som ingenting. Han vilde ikke ha aftensmad. Han vilde gå og lægge sig.

— Ja, Petermand ser rigtig ikke bra ud! sa mor! Og alt klokken syv lå Peter tilsengs.

I værelset ved siden sad Kath og læste lekser.

Da hun havde siddet en stund, efter at hun havde hørt Peter gå iseng, løfted hun hovedet op fra den engelske grammatiken.

Der var noget inde hos Peter! Der var det igjen! Var han syg —?

Hun gik derind.

— Peter! Er du dårlig? Hvad er det, du ligger og bærer dig slig for?

Peter havde gravet sig ned under tæppet med hovedet. Men hele sengen rysted, slig gråt han. Kath blev rent rædd og satte sig ved sengekanten.

— Peter! Peter da! Er du syg?

— Peter svarte ikke, bare rysted endnu mere med kvalt gråt.

— Peter, jeg springer ned efter mor ...

Da fór Peter op med hovedet, ud af tæppet:

— Kath, du gjør det ikke!

Peter så så forfærdelig ud i ansigtet, så forgråt og så fortvilet, at Kath tog ham i armen:

— Hvad er det, Peter! Er du gal — vil du si mig det straks, Peter!

Peter sad en stund. Så begyndte han at rugge på sig. Og tilslut gråt han igjen. Kath var på gråten hun også. Og så tog hun om ham og la hovedet hans op til brystet sit.

— Si mig det du, Peter! Du kan da si det til mig, Peter!

— Å Kath — å Kath, ser du, — å det er så sørgeligt! Så ubegribelig sørgeligt!

Og efter en lang stund fortalte Peter det hele. At Gunnar havde forrådt Napoleonsforbundet til Hans Kleve, at han havde forrådt ham, hans bedste ven i liv og død .....

Pludselig fór Peter op:

— Og så han, vennen din — Hans Kleve! Han læste det op for rektor og alle lærerne! Den nedrige, nedrige skurken! En deilig ven, du har!

Kath var meget rystet. Nu retted hun sig op og sad rank en liden stund og tænkte. Så reiste hun sig.

— Ja! sa hun og nikked. Hun så flysint ud. — Ja! Det gjør jeg!

— Hvad gjør du?

— Det kan være det samme! Men du kan tro, han skal få det!

Dermed rendte Kath ud. Hun listed sig ind i entréen og fik hatten på. Så gik hun ud igjennem kjøkkenet.

— Hvor skal du hen? sa Stina. — Nu skal vi spise!

— Stina! sa Kath, og gik tætt op til hende, — jeg kommer igjen om et øieblik. Jeg må ud et ærind, jeg må, forstår du, det er forfærdelig vigtigt, Stina. Spør de efter mig, så si, at jeg bare måtte spørge efter en en lekse .....

Kath sprang bortover gaden, til hun ganske forpustet stod ved døren til Kleves. Hun ringte på.

— Er Anna hjemmer?

— Ja. Hun sidder og spiser.

— Jeg må få tale med hende et øieblik.

Lidt efter kom Anna.

— Gå ind og bed din bror om at komme ud i gangen her et sekund. Der er noget, jeg må si ham.

Anna Kleve gik straks; der var slig magt i Kath .....!

Så kom Hans Kleve. Anna lidt bag ham.

— Kom herud på trappen! sa Kath med dirrende stemme. — Åja, du kan gjerne høre du også, Anna!

De kom alle ud på trappen. Og så sa Kath til Hans Kleve, mens hendes øine lyste:

— Jeg vil bare si dig, at Peter har fortalt mig alt. Og så vil jeg si dig, at jeg syns, du er en ussling! Såvidt du ved det nu og bestandig!

Dermed vendte hun sig om og gik nedad trappen.

Hans Kleve stod lidt. Så råbte han:

— Kath! Vent lidt! Gå ind du, Anna, og si, at jeg kommer igjen om en stund. Så gik han ind efter hatten sin og gik fort efter Kath, som stod og vented — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — —

Just som Stina havde sagt fra inde i stuen, at maden var færdig, ringte det. Og så kom stuepigen op og sa, at foged Holm gjerne vilde tale med konsulen inde på kontoret.

Og på kontoret stod foged Holm. I hånden havde han en tysk læsebog. Han var både alvorlig og munter at se til. Og da han var kommet til sæde, fortalte han Peters far, at Gunnar, kort efter at de var kommet hjem fra bryggen, var kommet ind til ham og havde fortalt ham hele historien om sig og Peter. Helt fra slagsmålet før ferien om politik til den tyske læsebogen hos Moe, om Napoleonsforbundet og Hans Kleve og rektor. Og da Gunnar ikke havde øinet sin levende råd til at få tingen forklaret og sin egentlige uskyldighed bevist for Peter, havde fogden selv lovet ham at overta dette vanskelige hverv.

Dette snakked de om en stund, Peters far og foged Holm. Og de var både muntre og alvorlige på samme tid. Og netop som foged Holm skulde gå ud af kontordøren for at gå op til Peter, ringte det på gadedøren. Peters far lukked selv op. Og udenfor stod Hans Kleve.

— Omforladelse! Er Peter hjemme?

— Ja, han er da det.

— Jeg har etpar ord at si ham ....

Hans Kleve blev ført ind på kontoret. Og her talte han sammen med Peters far og foged Holm en stund. Så endte det med, at Hans Kleve alene gik op til Peter, mens foged Holm gik hjem.

— Om en halv times tid, sa foged Holm til Hans Kleve, så har du nok git Peter det rette syn på tingen, og da kan jeg trygt la Gunnar komme, ikkesandt? Han sidder og venter derhjemme, ser du, — han har hverken smagt vådt eller tørt ...... siden den julekagen idag!

Men Peters far gik op til Stina i kjøkkenet.

— Si mig, Stina — har vi ikke noget god mad i huset?

— Jomæn! sa Stina, — hele oksestegen til imorgen og .....

— Hør, min kjære Stina, kan du ikke skjære etpar forsvarlige skiver af den stegen og stege dem som bif?

— Jo — det kunde jeg nok — men det er da synd for den gode stegen!

— Gjør det, du Stina. Steg to svære biffer og la dem bli færdige om en tre kvarters tid!

En halv time efter kom Gunnar. Ti minutter efter gik Hans Kleve. Ti minutter efter det igjen sad Gunnar Holm og Peter, som var ståt op og var fuldt påklædt, alene ved bordet i spisestuen og åd bif. De to bifferne var så svære, at ingen af dem havde set magen.

Kath gik til og fra mellem kjøkkenet og spisestuen og varted dem op. For efter biffen kom der smør, brød, ost og the. Og Stina måtte jo vaske op.

Ingen på skolen eller i hele byen ved nogenting. Det er bare foged Holm, som hvergang han træffer Peter hjemme hos Gunnar, sier til ham, idet han gjør honnør med hånden op til håret og ser ud som en gammel kriger:

— Goddag min kjære hr. Peter Napoleon!