PÅ SKI OVER GRØNLAND

Fridtjof Nansen

Nasjonalbiblioteket

Oslo 2014

Fridtjof Nansen: På ski over Grønland

Epub fra Nasjonalbiblioteket, basert på utgave fra 1928, H. Aschehoug & Co.

Omslag og layout endret av Lars Næsheim

Av Erik Werenskiold.

FRIDTJOF NANSEN

PÅ SKI OVER GRØNLAND

OMARBEIDET UTGAVE

OSLO 1928

FORLAGT AV H. ASCHEHOUG & CO.

(W. NYGAARD)

DET MALLINGSKE BOGTRYKKERI

Norges ungdom tilegnet

FORORD

Den første offentlige beretning om en forskerferd vil gjerne inneholde mangt som kan være av viktighet for ferdens historie og dens resultater, men som tør ha mindre interesse for den almindelige leser. I foreliggende bok har forfatteren søkt å gi, i en sammentrengt form, selve fortellingen om den første ferd over Grønland, som blev fullført idag for førti år siden. Det var den første arktiske forsker-ferd som gikk ut fra Norge i nyere tid. Den kom som en naturlig frukt av den idrettens opvåkning som, ikke minst ved skiløpningens utvikling, gikk gjennem norsk ungdom i åttiårene, og som vi hadde den lykke å leve med i. Vi var uerfarne den gang, men vi fikk prøve de unge krefter. Ferden gav utbytte av betydelig videnskapelig verd, den var også rik på eventyr; men det viktigste ved den tør vel være at den dannet innledningen til den rekke norske polarferder av større rekkevidde, som senere er blitt utført. Forfatteren håper derfor at denne fortelling enda vil kunne finne en lesekrets.

Lysaker, 3. oktober 1928.

Fridtjof Nansen.

PLANEN TIL FERDEN

To tusen kilometer ute i havet vest for Norge ligger Grønland. Det skiller sig fra andre land på den nordlige halvkule ved det at hele dets indre er dekket av en veldig sne-bre, innlands-isen, som er over en million kvadrat-kilometer stor. Den dekker landet på samme vis som sne og is for mangfoldige tusen år siden dekket hele Norge og Sverige og det nordlige Europa. Siste gangen det lå en slik svær bre over vårt land er nu ti tusen år og mer siden.

Langs de ytre kystene av Grønland er det en del av landet som ikke er dekket av isen, og dette bre-bare beltet er videst langs vest- og sydvest-kysten, hvor trange, dype fjorder strekker sig langt inn mellem høie fjell, på samme vis som i det vestlige Norge. Men trenger en inn langs disse fjordene, treffer en overalt før eller senere, i det meste et hundre kilometer eller to fra havkanten, den endeløse isog sne-marken, som alt bart land forsvinner under. Denne innlands-isen sender sine svære is-breer ut i vannet i bunnen av fjordene. Der brekker de av, eller kalver som det heter, og som store fjell flyter denne kalv-isen ut til havs, driver over Baffins-bukten og Davis-stredet, sydover langs Labrador og østsiden av Nyfundland og ut i Atlanterhavet og blir en truende fare for alle skib, som kan støte mot dem i tåke og mørke.

De første mennesker som for flere tusen år siden kom til Grønland var eskimoene. De slo sig ned langs de ytterste kystene og levde av fangst på havets dyr, mest sel, og så hvalross og hval.

For vel ett tusen år siden blev landet funnet av norske sjøfarere, og med den merkelige nordmannen Eirik Raude som høvding, bosatte nordmenn og islendinger sig der i to bygder, Øster-bygden og Vester-bygden, i fjordene på vest- og sydvest-kysten i slutten av det tiende århundre; og de levde der i fem hundre år. Som det gamle norske skrift «Kongespeilet» viser, hadde disse våre grønlandske frender god kjennskap til landets natur. Det heter, at bart for is er det alene der som det bor folk, og det er litt land langs med selve stranden. Men på forskjellige steder har folk forsøkt å gå op på de høieste fjell for å se om det var noe land bart for is og beboelig lengere inn, og de har ikke funnet noe. Men da det fantes rein og andre dyr på det bare kystlandet, trodde de likevel helst at det et eller annet sted i dalene inne i landet, eller også langs kystene, måtte være en åpning i det endeløse is-dekket, hvor dyrene hadde funnet vei.

I tidenes løp har forskjellige meninger gjort sig gjeldende om Grønlands indre. Eskimoene trodde det var bebodd av flere slags store innlands-troll. Noen kalte de tornit eller inorutsit; de var fra fire til ti meter høie, deres sjel alene var så stor som et almindelig menneske. De levde av jakt på land-dyr og sjø-dyr, de kunde springe uhyre fort, og i sjøen brukte de ikke båt, men satt i vannet og hadde tåken til kajak. De kunde fange selen med store snarer, og to svære storkobber kunde de bære i en pose på nakken. Andre innlands-vesener kaltes igaligdlit; de gikk omkring med et helt kjøkken på skulderen, og der var det en gryte så svær at de kunde koke en hel sel i den på en gang, og den kokte hvor de gikk og stod. En tredje slags var erkigdlit, som oventil var lik et menneske, men nedentil som en hund, mens noen mente de også hadde hundehoder og hunde-snuter. De var flinke bue-skyttere og bar pilene i koggere på ryggen, og var farlige for menneskene. Enda kan nevnes isserkat som «blinket på tvers», det vil si at øien-splittene stod op ned. Alle disse uhyrene bodde enten på innlands-isen eller på bart land lengere inn.

Utsikt innover Grønlands innlands-is fra landet ved bunnen av Godthåbs-fjorden.

(Av forfatteren efter fotografi).

Blandt dem av nordboene, som kjente landet, var den almindelige mening at dets indre var dekket av innlands-isen; men det var også dem som mente at det bakenom denne isen var bare strøk, ja at der tilmed var skog. Troen på bart land i det indre blev støttet av professor A. E. Nordenskiöld, som forsøkte å bevise videnskabelig at det måtte være så, og at det bak den svære sne-breen som en traff overalt hvor en trengte inn, måtte være bare strøk med et mildere klima.

Det er lett å forstå, at det vilde være av stor videnskabelig interesse å lære det indre av dette merkelige landet å kjenne, og ikke minst fordi det vilde gi bedre forståelse av hvordan forholdene har vært i vårt eget land og i Nord-Europa den gang det var dekket av en lignende innlands-is.

Mange forsøk var det da også blitt gjort på å gå over denne innlands-isen fra den ene kysten til den andre; men ingen av dem var lyktes. Den som hadde trengt lengst frem mot det indre, var professor Nordenskiöld med sin ekspedisjon sommeren 1883. Han hadde med sig to lapper, som fant godt skiføre der inne, og som på ski skulde ha tilbakelagt en utrolig strekning.

Da jeg hørte om dette, kom det klart for mig at en ekspedisjon av norske skiløpere kunde gå tvers over denne sne-ørkenen fra den ene kysten til den andre; men det var av viktighet fra hvilken side av landet de gikk ut. De tidligere forsøk var gjort fra den bebodde vestkysten mot østkysten; og denne er stengt av isen, som driver i sjøen utenfor meste delen av året og hindrer skuter fra å komme inn. Av folk er det der bare noen få spredte eskimoer som ferdes langs landet innenfor dette beltet av drivis. — En ekspedisjon som gikk fra vest mot øst, kunde derfor ikke regne med å bli berget på østkysten eller bli hentet med skib der; den måtte, om den kom over, gå samme veien tilbake til vestkysten og gjøre veien dobbelt. Til det kom, at den jo vilde ha sin redning bak sig, og da er nu engang folk ikke så ivrige på å gå frem mot det ukjente, hvor de ikke vet hvordan utsiktene til å berge livet kan arte sig.

Anderledes mente jeg det vilde være om en kunde trenge gjennem drivisen og lande på den ugjestmilde østkysten, og gå derfra over innlands-isen; en vilde da bare ha å gå veien en gang over til den bebodde vestkysten. Til det kom, at når en først hadde begynt den vandringen, hadde en brutt av alle broer bak sig, og en var nødt til å trenge frem til boplassene vesterpå for å berge livet og komme hjem igjen, der var ikke noe valg, og det er nu engang en kraftig spore for menneskenes handlinger.

På en ferd med selfanger-skibet «Viking» i 1882 hadde jeg lært drivisen langs Grønlands østkyst å kjenne, og hadde da dannet mig den mening, at selv om det ikke skulde lykkes å komme inn til denne kysten med skib, så måtte det være mulig å trenge med båt og kjelker gjennem eller over drivis-beltet inn til landet. Jeg tenkte mig at en helst burde søke å nå inn til den store Sermilikk-fjorden vest for Angmagssalikk, på 65° 35’ n. br., hvor det bor en del eskimoer, og så — enten fra bunnen av denne lange fjorden, eller fra landet vestenfor, hvor innlands-isen når helt ned til stranden — gå over innlands-isen på ski, og trekke nisten, og telt, og soveposer med sig på ski-kjelker. Kursen burde settes mot nordvest til kolonien Kristianshåb ved Disko-bukten, hvor randen av innlands-isen ligger nær sjøen, og hvor det, efter hvad vi visste, var lett å komme ned. Avstanden, som måtte gås, vilde i rett linje bli omkring 600 km. Slik var det da planen blev formet, og i januar 1888 blev den fremsatt.

Da den blev kjent, blev den sterkt angrepet av forskjellige autoriteter, som erklærte at den var fullstendig umulig, og hvad som ikke minst blev klandret, var den ubesindighet å bryte broene av bak sig; en god leders plikt var alltid å sikre sig en trygg retrett-linje, for uten den vilde ikke ens menn gå frem med tillit. Men jeg var av den mening at en retrett-linje er en farlig hindring for folk som vil nå sitt mål, for da gjelder det å sette alt inn, og ikke kaste kostbar tid bort med å se sig tilbake, når en har mer enn nok med å se frem.

Det hadde vært min akt å utføre ferden for egne midler; men da jeg blev opfordret til det, søkte jeg universitetet om fem tusen kroner som støtte til den. Til tross for dettes kraftige anbefaling avslo regjeringen å gjøre noe for det. Da så etatsråd Augustin Gamél i Kjøbenhavn telegrafisk tilbød å betale pengene jeg hadde søkt om, mottok jeg dette edelmodige tilbud.

Uaktet planen blev erklært for å være den rene ubesindighet, var det nok av menn som søkte om å få være med. Jeg valgte Otto Sverdrup, 33 år gammel, tidligere skibskaptein, Oluf C. Dietrichson, 32 år gammel, den gang premierløitnant i infanteriet, Kristian Kristiansen Trana, 24 år gammel, bondegutt fra Stenkjær. Da jeg oprinnelig hadde tenkt å ta noen rein med som trekk-dyr, fikk jeg fra Karasjokk i Finnmark to lapper: Samuel Johannesen Balto, 27 år gammel, og fjell-lappen Ole Nielsen Ravna, 46 år gammel. Ved å undersøke saken nærmere fant jeg det ikke rådelig å ta med rein på turen, og disse lappenes kjennskap til å skjøtte rein blev således ikke anvendt.

Med rederiet for selfanger-dampskibet «Jason» fra Sandefjord og med dets kaptein Maurits Jacobsen kom jeg overens om at skibet skulde hente oss i Isafjord eller Dyrafjord på Island de første dagene av juni 1888, når det kom sydover på veien fra sel-fangsten i Jan Mayen-havet til klappmyss-fangsten i Danmark-stredet; og med det skulde vi så bli bragt til Grønlands østkyst eller til drivisen utenfor denne, når skibet gikk dit for å drive sin fangst.

På nordkysten av Færøiene.

(Av Th. Holmboe efter fotografi).

REISEN TIL ISLAND

I de første dagene av mai 1888 drog vi til Skottland, og 9. mai gikk vi med den danske dampbåten «Thyra» derfra på vei til Island.

Langt ute i Vesterhavet, i sjø og brenning, ligger Færøiene. Nordmenn kom dit og slog sig ned for en elve hundre år siden, og folkene der har enda gammelt norsk mål. Den 12. mai kom vi til Trangisvåg, en liten havneplass på den søndre øien, Suderøi. Vi drog videre nordover i kuling og tåke; nu og da skimtet vi gjennem skodden de høie basaltøiene, berg-veggene stupte bratt i sjøen med svær brenning ved foten. Der var øien Store Dimon, hvor efter sagaen Sigmund Bresteson blev overfalt av sin fiende, Trond i Gata, og sprang i sjøen sammen med broren Thorer og vennen Einar; og det var fire kvartmil syd til Suderøi han skulde ha svømt, mens de to andre gikk for på veien, hvis da sagaen forteller sant.

Så kom vi til hovedstaden Thorshavn, og der måtte vi ligge over i to døgn for storm. Det merkeligste vi oplevde der var en Færøi-dans, som holdes hver søndagskveld. Der kunde vel være bortimot et hundre mennesker, og alle danserne, kvinner og menn, holder hverandre i hendene i en lang kjede. Til takten av en vise, som synges av dem alle med en kraftig forsanger, danser de så i ring uavladelig, mens de slår alskens bukter att og fram på kjeden, og slik holder de på å gå rundt og rundt i ring natten utover, og det blir sunget den ene visen efter den andre. Mange av dem er gamle kjempeviser på Færøi-mål, men nyere danske og norske viser blev også sunget, en av dem var «Herr Sinclar drog over salten hav.» Meget avholdt var «grindehvalsvisen» som skildrer fangsten av grindehvalen, som i store flokker blir stengt med not i fjordene der. Denne dansen har nok også i fordums tid vært brukt i Norge, men er vel der blitt fortrengt av springdansene, som var sprekere og friskere og i lengden tiltalte det norske lynne bedre.

Færøiingene lever meget av fiske; de er flinke og dristige båtfolk, som går langt til havs, ja helt over til Island i sine åpne båter. De er også driftige jordbrukere, og har meget saue-avl. Da vi var der, blev det sagt at det var over atten sauer for hvert menneske på øiene.

Efter å ha vært innom den nordligste handels-plassen, Klaksvik, inne i en trang fjord med høie lagdelte basaltfjell på to sider, forlot vi Færøiene og stod ut til havs mot Island; det var mandag 14. mai.

De to lappene hadde det varmt nok i sine reinskinnspesker; men eftersom vi kom nordover blev det kaldere, det var ikke fritt for at noen av oss syntes det var ganske kjølig. Dette gjorde gamle Ravna meget betenkt; han betrodde sig til Balto, som straks kom til oss og fortalte: «Han Ravna han si til mig, hvad har vi gjort, at gå med disse mennesker, dem har så lite klær, jeg ser dem frys her, dem kom at dø i Grønland, hvor det er så kaldt, Sverdrup og Dietrichson og Kristiansen og Nansen, og da må vi to Lap’ også dø, for vi vet ikke ingen vei til folk.»

Lille Dimon.

Vårt skib «Thyra» skulde først gå til østkysten av Island, og så rundt kysten nordenom øen; men det viste sig snart, at det året var det så ualmindelig meget is i sjøen, som kom drivende med polar-strømmen nordvestfra, at det ikke var mulig for oss å trenge gjennem den inn til østkysten, isen lå tredve sjømil (220 km.) til havs. Vi måtte gi det op og gå sønnenom landet.

Onsdags kvelden, 16. mai, hadde vi Islands høieste fjell Øræfa-jøkull inn for oss. Det er en gammel vulkan, nu helt dekket av veldige breer; de lyste hvitt i kveld-solen under skodde-hetten som dekket toppen. Fjellet stiger like fra havet op til en høide av omtrent 1950 m. Av og til blev det revet gløtt i skodden, og vi så hele kjegle-formen, som stanget op i skyene. Den er en del av Vatna-jøkull som er Europas største sne-bre, og nest efter Grønlands innlands-is den største breen på den nordlige halvkule.

Basaltfjell ved Haraldsund vestenfor Klaksvig.

(Efter en skisse av forfatteren).

Siste vulkanske utbrudd hadde Øræfa-jøkull i 1727, da mange gårder blev ødelagt, og meget fe blev drept. Ved et stort utbrudd i midten av 14. århundre blev to hele kirkesogn ødelagt. Is-breene blev smeltet av varmen, og rivende strømmer av vann og is-stykker fosset ned over skråningene, og på en morgen sopte de førti gårder med alt som var ut i sjøen, og få folk undslapp; det førtes ned så meget stein, og aur, og sand, at der hvor det før var 30 favner dypt, blev det flat sand.

Innenfor Vatna-jøkull ligger Lakis kraterrekke. Der var det et utbrudd i 1783, som var frykteligere enn noe annet siden det kom folk til Island. Det er sagt at i de lava-mengdene som da fløt ut over landet, var det like meget stein som i fjellet Montblanc. Det er disse vulkanske kreftene med utbrudd av basalt og lava, som har bygget op hele Island som det nu ligger der.

«Thyra» foran Snefellsnes.

(Av Th. Holmboe efter en skisse av forfatteren).

Næste morgen, 17. mai, kom vi til Vestmanna-øiene på sydsiden av Island. Med sine høie basalt-vegger stiger de rett op av sjøen, og på hyllene i disse veggene bor det tusenvis av sjøfugl. På landet innenfor stiger Islands næst høieste fjell, Eyafjalla-jøkull, fra stranden som en kjegle op til 1700 m., helt dekket av en mektig, hvit sne-bre. Skråningene nedover mot sjøen er nakne og steinete, skog er det ikke på Island, bare noe vier og små bjerk her og der. Lengere inn såes Tinnfjalla-jøkull og vulkanen Hekla’s drivhvite kuppel.

Ut på eftermiddagen kom vi forbi den lave halvøen Reykjanes, som danner Islands sydvestlige hjørne. Ut for neset ligger noen skjær, kalt Geirfugla-skjærene, hvor den nu helt utdøde geirfuglen eller storalken holdt til. Det var en stor fet fugl, men lett å fange, fordi dens vinger var så små at den ikke kunde fly, og den blev derfor helt utryddet.

Så kom vi inn til Islands hovedstad Reykjavik på nordsiden av Reykjanes. Den hadde noen tusen innbyggere, og bestod mest av små trehus. Det var bare noen få hus av stein, lava; ett var altings-bygningen, hvor altinget eller Islands storting samles, et annet var domkirken. Det kan synes underlig at lavaen, som det er så meget av, og som er lett å bygge av, ikke brukes mer til hus, når en betenker at det ikke er skog på Island, og at alt trevirke må innføres utenfra. På plassen, Austarvøllur foran altings-bygningen står en statue i bronse av den kjente billedhuggeren Thorvaldsen, som var av islandsk avstamning.

Vi drog snart videre nordover, fredag 18. mai, forbi Snefells-jøkulls vulkan-kjegle, som også er dekket av en stor sne-bre. Den ligger ytterst på halvøen Snefellsnes som stikker langt ut mot vest. Fjellet er et ypperlig sjømerke, som ses langt til havs.

Næste dag, pinsekvelden, fikk vi kuling med snebyger, og vi møtte nu også enkelte isstykker drivende i sjøen, som tydet på at isen ikke var langt borte. Da kulingen øket til storm, gikk vi inn til Ønundar-fjord for å vente på bedring i været. Det blåste styggelig en stund, og efterhvert blev de høie basalt-fjellene på begge sider av fjorden helt dekket av dyp sne like til stranden.

Men så gav det sig noe, og næste morgen, pinsedag 20. mai, kom vi til Isafjord, hvor vi helst skulde gå i land for å vente på «Jason». Hadde det vært vinter i Ønundar-fjord så var det det ikke mindre her; alt var dekket av sne. Byen som var den næst største av Islands tre kjøpstæder, ligger ved en liten fjord, klemt inn mellem høie fjell.

Vi fikk høre at kanten av drivisen var ikke langt borte; den lå sønnenfor Kapp Nord på nordvest-siden av fjorden, og med nordlig vind kunde den drive lengere syd og stenge for innløpet, så «Jason» kunde få vanskeligheter med å komme inn og hente oss. Vi fant det da sikrest å reise til Dyrafjord, som ligger sønnenfor og aldri blir stengt av is; vi vilde vente på «Jason» der; og næste morgen stod vi i solskinns-vær inn den vakre fjorden. Vi gikk i land i Thingeyre, fjordens handels-plass og blev vel mottatt av kjøbmannen, konsul Gram, under hvis tak vi skulde tilbringe ventetiden. Vi fikk et stort loft, hvor vi hadde sakene våre, og hvor vi bredde soveposene ut på tre-gulvet og sov der.

Bunnen av Dyrafjord med Glámu-jökul i bakgrunnen, sett fra Thingeyre.

(Efter en skisse av forfatteren).

Fjorden er omgitt av basalt-fjell med deres vannrette lag og hyller øverst, og gressvokste lier utover, med det lysende grønne, som er så eget for de islandske dalene. Lengst inne er fjorden lukket av Glåmu-jøkulen det høieste fjell i denne del av landet. Men vi fant at det var ikke mer enn omkring 910 m. høit, da vi en dag reiste inn og gikk op på jøkulen.

Tiden i Dyra-fjord falt oss ikke lang; snart kløv vi op på fjellene omkring, snart drev vi jakt på fjorden, snart red vi og besøkte bondegårdene. Især likte vi disse rideturene. Når en først ser de små hestene, skjønner en ikke at de kan bære en stor mann; og kommer en skrevs over et slikt lite dyr, med de lange benene hengende ned mot bakken, er en uviss om hvor lenge heste-ryggen holder. Men når det så bærer avsted over ur og gjennem myr, over bekker og kløfter, opefter bratte lier, utover fjell-skrenter og flåberg, overalt med samme ville fart og uten et feiltrin, da får en snart respekt for denne ypperlige fjell-hest. Kommer en til en elv, vâr den uten videre over, eller legger på svøm hvis vannet er dypt, mens en selv får hytte sig for å bli for våt som best en kan; lenge klarer en sig ved å legge benene op på halsen av hesten, men så hendte det jo at en trillet av ved en uventet bevegelse, og en fikk sig en svømmetur, hilst av de andres latter. Det var hverken kjøreveier eller broer på Island, på hesterygg eller til fots tok en sig frem overalt. På en bondegård kjøpte jeg en hest, som hadde lært å trekke, den var brukt litt foran plog, og det var en ren sjeldenhet på Island. Jeg tenkte den kanskje kunde bli nyttig til å trekke båtene og kjelkene over isflakene mot Grønlands-kysten, og dernæst til å kløve all redskapen vår fra stranden op på høiden der inne, hvis vi fikk den så langt. Og skulde vi bli nødt til å skyte den, vilde den jo i all fall gi oss mat. Verst var det å få med fôr til den; alt jeg kunde skrape sammen der, var bare nok for bortimot en måned. En stor del av tiden i Dyrafjord tilbragte jeg med å ligge på maven på det harde lofts-gulvet vårt, og skrive en avhandling om slimålens anatomi, som jeg ikke hadde fått gjort i Norge.

Så en søndags formiddag, 3. juni, så vi en liten dampbåt komme pustende innefter fjorden. Hvad kunde nu det være for en, den hadde norsk flagg? Gleden var stor da den ankret op ut for Thingeyre, og den første som steg i land var «Jasons» fører, kaptein Maurits Jacobsen. Skibet hans var kommet til Isafjord dagen før, og da det med sin svære rigg vilde trengt for lang tid for å gå mot den sterke vinden hit syd, hadde grosserer Amli, bestyreren for det norske hvalfanger-selskapet i Isfjord, sendt «Isafold», den ene av hvalfangerbåtene, hit for å hente oss.

Islandsk bondegård. (Av E. Nielsen efter fotografi).

Snart var alt vi hadde, bragt ombord, og avsted bar det. Om kvelden ankret vi på Isafjords havn under salutt fra «Isafold» og fra «Jason», som var smykket fra topp til dekk; Balto sa «med så mange flagg likesom røde multer på en myr.»

MED «JASON».

«Jason», som vi nu kom ombord i, hørte hjemme i Sandefjord, og var av de selfangerne som i den tiden gikk ut mest fra Tønsberg og Sandefjord, og drev fangst først på grønlands-sel eller sale-sel, unger og gamle, på isen i havet nord for Jan Mayen, og også syd for den — det var i april og mai — og så i juni og juli fanget de klappmyss på drivisen ut for Grønlands østkyst i Danmark-stredet, vest for Island. «Jason» hadde, som alle disse skutene, full seilrigg med tre master; den var barkrigget, og hadde dcssuten dampmaskin. Den hadde en besetning på 64 mann, og hadde ti båter hengende i davidene.

Kvelden 4. juni lettet vi anker i Isafjord og stod til havs vesterut, for å søke å nå Grønlands østkyst. Men før vi forlot bankene ut for Island, måtte vi ta med oss noe ferskfisk. Vi stanste, slapp snørene ut — et par minutters spenning, — der nappet det, og op kom en svær sprellende torsk; det kom fler, fisk efter fisk blev slengt inn på dekket, og snart samlet de sig til en stor haug deilig fersk mat, mer enn nok til middag for alle mann.

I den stille, vakre natten bar det videre vestover, solen var gått ned, himlen glødet i kveldens farver, sjøen vugget blank, og tankene tumlet med de ukjente eventyr av godt eller vondt som ventet der vest på. Dette livet — er det stort mer enn minner om det som var og håp om det som skal komme.

Næste dagen, 5. juni, kom vi til kanten av drivisen; det var meget av den det året. Denne isen fryser på sjøens overflate om vinteren nord i Pol-havet, om sommeren tiner solen litt bort av den, men hver vinter vokser den mer, til de flate flakene kan bli bortimot 3 m. tykke. Alltid er den i drift for vind og strøm over Pol-havet og sydover langs Grønlanda østkyst. Ved denne driften blir det ofte dannet lange sprekker og råker i isdekket, og det blir brutt op i svære flak. Når disse blir drevet mot hverandre, blir det voldsom skruing, isflakene kan skyves lange stykker inn over hverandre, eller de brytes sund med svært brak, og isbetene blir veltet op i svære skrugarder og koss, som kan være sine 8 m. høie over vannet. Da de har minst ni eller ti ganger så meget is under vannet som over, kan disse skrugardene og kossene bli sine 70 til 80 m. tykke; stykkene, som er stablet op i dem, fryser gjerne fast sammen, og det blir dugelige isklumper som driver avsted med strømmen, og som tar lang tid for å smelte; men de er helt forskjellige fra og meget mindre enn de svære isfjellene som driver i havet, og som stammer fra is-breene på Grønland.

Ved de mange skruingene blir overflaten av drivisen gjerne svært ujevn, enda den fra først av er ganske flat, og den kan ofte være tung å komme frem over, når en skal trekke kjelker eller båter med sig. Av Polarstrømmen blir isen ført sydover langs hele østkysten av Grønland, og ligger meste delen av året ut for den i et bredt belte som blir smalere sydover til det bøier rundt sydspissen av landet ved Kapp Farvel, og rekker på forsommeren et stykke vestover, ut for syd- og sydvest-kysten.

All isen utenfor Grønlands østkyst fra Danmark-stredet og sydover hindrer skibene fra å komme inn til landet der; det er helst ut på sensommeren og høsten at den minker så meget at det kan være utsikt for en skute å slippe igjennem; men det var bare lyktes en gang, det var Nordenskiølds dampskib «Sofia», som 4. september 1883 kom gjennem spredt is til land ved Angmagssalikk, nettop på det sted hvor vi vilde forsøke å nå inn.

I noen dager seilte ví nu langs iskanten sydvestover. Vi gikk inn i alle bukter og åpninger i isen for å se efter klappmyss. På toppen av stormasten var det gjort fast en stor tønne, og i den satt dag og natt kapteinen, eller en annen pålitelig mann, og speidet med en lang kikkert inn over ismarkene efter selen. Fikk han så se meget av den der inne, gjaldt det å komme dit. Lå flakene for tett, måtte skibet bryte sig vei mellem dem ved hjelp av dampmaskinen, og det kunde være et møisommelig arbeid, ofte måtte en ramme skuta med full fart høit op på isen, og så bryte den ned under sig, eller med baugen sprenge flakene fra hverandre, mens det dundret og brakte.

Kom en så dit hvor selen lå spredt utover på isen på alle kanter, blev båtene satt på vannet, og de rodde frem i råkene mellem flakene. På hver båt var det en skytter, som stod foran og hadde kommandoen, så var det tre eller fire roere, og så en båtstyrer med en lang styreåre akter. Når de kom på hold, skjøt skytteren; han måtte skyte sikkert og treffe selen i hodet med kulen, så den lå død på flekken, ellers stupte den i vannet, og så rauste alle de andre i nærheten efter så vassføika stod om dem. Når selen lå død, la båten til flaket, karene sprang inn på isen og flådde selen; det tok ikke mange minuttene når bare flåknivene var skarpe. Det tykke spekk-laget som ligger under skinnet, følger med dette ved flåningen; skinnet med spekket blev bragt ut i båten, og det bar videre, mens skrotten av det flådde dyret blev liggende igjen. Var det meget sel, kunde en på kort tid få båten lastet full, og da gjaldt det å ro tilbake til skuta fortest mulig for å få tømt båten, og så ut igjen mellem flakene for å skyte ny last. På den visen kunde det, når det var nok av sel, bli fanget flere tusen på få døgn fra en skute. De selene som blev fanget var klappmyssen her i Danmark-stredet, mens nord i havet nord og syd for Jan Mayen var det mest sale-selen.

Vi fant ikke meget klappmyss i disse dagene, og fanget bare noen hundre; men den riktige fangst-tiden var ikke begynt enda, det blev vel mer senere; «Jason» fortsatte derfor videre sydvestover langs iskanten, for om mulig å sette oss av så vi kunde komme inn til østkysten. Som før nevnt var det landet ved Angmagssalikk som vi ønsket å nå. Vi blev sinket av motvind, og det tok lengere tid enn ventet, det kom også tåke, så vi visste ikke hvor langt vestover mot landet vi var kommet, og det så ut til å være meget is. Det led mot den tiden da den beste fangsten skulde begynne, «Jason» måtte derfor tilbake til fangst-feltet, vi måtte gi op tanken på å komme i land nu straks, og satte kursen nordøstover søndag 10. juni.

Neste dag klarnet det og vi fikk det første lokkende syn av Grønland. Det var høie takkete fjell på landet nordover fra Angmagssalikk. Høiest over tinde-rekken raget en mektig topp, det var Ingolfs Fjell omkring 1880 m. høit. Landet kunde vel være så en 15 sjømil (110 km.) borte. En dyp trang bukt skar sig inn mot det gjennem isen, og med full fart styrte vi inn dit, for å se hvor langt den rakk. Vi kom nærmere og nærmere, isen lukket sig forut; men for «Jasons» sterke baug måtte flakene vike; vi kom inn i en stor, vid klare, og øinet ikke is i retning mot land. Det så lovende ut, og vi klemte på innover for damp og seil. Vi var på 65° 18’ n. br.

Men så kom det til slutt is forut, vi trengte inn i den så langt vi kunde; men så blev den for tett, og det var ikke fremkomst lenger. Landet kunde vel nu være så en 9 eller 10 sjømil (70 km.) innenfor oss; og da isen så nokså ujevn og tett ut, vilde vi ikke forsøke å gjøre landgang her, avstanden var for stor. Vi vendte tilbake ut av isen igjen, og krysset videre nordøstover langs kanten mot vind og strøm, og i tåken som snart kom igjen.

En måneds tid seilte vi nu att og fram langs iskanten på jakt efter klappmyss; men isen var nokså tett, så vi kunde som regel ikke komme langt inn i den, og det var ikke meget klappmyss å finne, så vi var ikke synderlig heldige med fangsten. En 14 eller 15 andre norske selfanger-skuter av samme slags som «Jason» lå også der på det samme fangstfeltet i Danmark-stredet mellem Island og Grønland og lette efter klappmyssen; men de var ikke stort heldigere.

Vårt første syn av Grønlands østkyst (ved Ingolfs-fjell).

(Skisse av forfatteren).

Med den islandske hesten vår hadde vi mange sorger i denne tiden. Det høiet vi hadde fått med oss fra Island, strakk ikke til for dette lange opholdet ombord. Vi forsøkte å drøie det så godt vi kunde, ved å gi hesten sel-kjøtt, rått og tørket, den spiste det også en stund, så fikk den alker som vi skjøt, og vi samlet tang som drev i sjøen, og havre fikk den; men lenge kunde det ikke gå på den visen, og så måtte vi skyte den til stor sorg for alle mann, den var blitt kjæledeggen ombord.

Den 11. juli var det svært strøm-ras i isen. Med ett fikk «Jason» et voldsomt støt for baugen av et isflak, så den fór akterover. Vi sprang ut på dekk og fikk se et annet stort flak tvers av oss, som med sterk fart stevnet like på akterenden. Så tørnet det mot med et brak, hele skuta ristet og krenget over — roret var knekt, men heldigvis ikke verre. Hadde vi fått det flaket mot siden, var det uvisst hvordan det kunde ha gått. Det tok oss hele næste dagen å få skiftet ut roret og satt på reserve-roret, som selfangerne alltid fører med sig.

Det var nu ledet så langt på sommeren at det var liten utsikt til mer fangst, og den 13. juli gikk vi ut av isen og satte kurs sydvestover langs kanten mot Grønland igjen, for å gå i land. Isbeltet langs landet var nu blitt meget smalere enn da vi var der for en måned siden.

Vi så mange store issfjell innover mot kysten; de lå dels på grunn, dels drev de med strømmen. På flere av dem lå det stein og grus, og på avstand kunde de se ut som øier. De kunde vel være op til en 50 eller 60 m. over vannet, og en 450 til 500 m. dype. De kommer fra de svære is-breene som går ut i fjordene lenger nord på kysten, og består av hard, fast bre-is, forskjellig fra drivisen, som blir dannet på havet.

Den 17. juli om morgenen kom vi ut for landet ved Angmagssalikk og den store Sermilikk-fjorden, og der var det jo vi hadde tenkt å gå inn. Is-beltet var her smalt, en 18 eller 20 km. bredt; det var nokså slakk is inn igjennem, med meget åpent vann mellem flakene, så det måtte være mulig å komme frem med båt, og det så ut som det var åpent vann inne ved landet på innsiden isen.

Landet var bart med meget fjell som ikke var dekket av breer; men vestenfor Sermilikk-fjorden var det dekket av innlands-isen; som en hvit endeløs flate hvelvet den sig ganske jevnt innover, uten en svart flekk, så langt en kunde se fra tønna. Dette var altså våre lengslers mål.

Skibet kunde vel ha banet sig vei lengere inn gjennem denne isen mot land; men den mulighet, at det da kunde få slått av propellen mot de svære is-stykkene, eller bli sittende fast, våget jeg ikke å utsette det for uten nødvendighet; det så jo ut til at vi kunde greie oss godt selv.

Kamp mellem isbjørn og klappmyss.

(Av E. Nielsen).

Det gjaldt nu å gjøre oss klar. Fra Norge hadde vi ført med oss en egen lett og sterk båt, gjort særlig for ferden. Men det var vanskelig å få stuvet alle sakene våre med skikjelker og kasser i den alene, og jeg mottok med glede kapteinens tilbud om også å overlate oss en av «Jason»s minste fangstbåter. Så blev sakene våre bragt ned i disse to båtene, som blev satt på vannet; om kvelden var vi ferdige, de siste brevene hjem til Norge var skrevet, vi sa farvel til våre mange venner ombord, trykket kaptein Jacobsens hånd som ønsket at vi måtte «leve», og så bar det ned fallrepet. Sverdrup tok styret på den ene båten med Kristiansen og Ravna som roere, og jeg på den andee med Dietrichson og Balto. Vi satte av, tre kraftige hurraer fra Jasons 64 mann, to hvite røksøiler fôr ut fra dens to kanoner, skrallene rullet ut over sjøen og isen, og døde hen i den regntunge luften — og så bar det ut i det ukjente.

«Kjøtting ombord». (Spekk-laget på skinnenes innside renses for kjøtt).

(Av E. Nielsen efter skisse av forfatteren).

GJENNEM DRIVISEN

For årene gikk det fort inn gjennem råkene i isen, og Jason blev mindre og mindre bak os; men snart blev vi innhentet av en båt med 12 mann, som var sendt av kapteinen for å hjelpe oss med å bryte vei det første stykke, om det skulde trengs. De fulgte oss en stund; men da jeg så at de ikke kunde være til større nytten, sendte jeg dem med takk tilbake igjen.

Vi fant en lang slakke, og klemte på inn igjennem det beste vi vant. En stund gikk det ganske bra, isen var så vidt slakk at vi kunde ro for det meste, stundom måtte brekkstenger og øks bryte åpning mellem flakene; bare en sjelden gang måtte vi trekke båtene over mindre flak. Det hadde vært litt regn-dusk da vi drog fra skuta, men nu blev det verre, og himlen mørknet til. Det var et eiendommelig syn disse menn i sine brune waterproofs regnklær med de spisse hettene over hodet, lik munker, som taust og sikkert arbeidet sig frem mellem de hvite flakene i det svarte vannet, den ene båten i kjølvannet på den andre. Over fjellene ved Sermilikk-fjorden hang mørke skybanker; av og til gikk det rift i dem, og vi kunde se inn i himlen bakenom som glødet i nattens stråleglans. Så droges forhenget til igjen, og natten var truende dyster.

Isen blev noe vanskeligere, ofte måtte vi op på iskoss for å se ut den beste veien fremover. Fra toppen av et høit koss viftet jeg med flagget et siste farvel til Jason, som svarte med å senke sitt. Så gikk det fort videre, her er ingen tid å spille.

Fra først av hadde vi hatt et stort isfjell inne langt i vest for oss; men i lengere tid var det blitt påfallende, hvorledes vi stadig kom det nærmere, enda vi arbeidet i langt østligere retning; det måtte være en rivende strøm, som satte oss vestetter. Det var snart klart at det ikke var råd å nå østenom fjellet, som åpenbart lå fast på grunn. Vi måtte gå vestenom i le av det; men her kom vi inn i en rivende malstrøm, som kastet flakene mot hverandre, så de truet med å knuse båtene, hvis de kom imellem. Sverdrup fikk trukket sin op på et flak og var berget. Vi arbeidet oss fremover mot en klare; det gjaldt å være våken og holde båten klar av alle utstående kanter på de hvirvlende flakene, og ha den i innbuktninger av kantene når de skruddes sammen; men det var ikke alltid lett i denne rivende strømmen. Det lyktes oss å slippe gjennem ut i en stor klare i le av fjellet. Snart kom Sverdrup efter.

Vi fant nu mange klarer inn igjennem, isen tetnet bare noen få ganger, når strømmen førte oss mot ett av de mange isfjell som lå på grunn rundt omkring; men den slaknet igjen så snart vi var forbi. Det var holdt op å regne, og nu steg solen over fjellene bak Sermilikk-fjorden, tendte bål på topper og tinder og satte den enda skytunge himlen i brann.

Det lå lange klarer fremfor oss, jeg trodde mest jeg så det åpne vannet på innsiden isen. Vi var kommet så nær landet på vestsiden av fjorden, at jeg kunde skjelne steinene og ujevnhetene i fjellet; vi snakket alt om hvor og når vi skulde koke kaffen vår i land. Da tetnet med ett isen, vi måtte søke op på et flak fortest mulig. Vår båt var kommet inn på et uheldig sted i en trang renne i et flak, og da isen slaknet og vi skulde sette den ut igjen, skar en skarp iskant sig gjennem et bord i den ene siden av den tunglastede båten. Den kunde ikke flyte, og det var ikke annet for enn å losse den, og ta den op på flaket igjen. Sverdrup med Kristiansen som medhjelper, gikk straks igang med å bøte den, og med sant mesterskap fikk han den i full stand igjen på forholdsvis kort tid med de dårlige greiene vi hadde; det var et stykke av en av bunntiljene i båten, noen spiker, en øks og en treklubbe. Det gjelder på en slik ferd aldri å stå rådløs.

Men denne knekkede båten avgjorde vår skjebne. Mens vi holdt på med den, tetnet isen igjen, himlen mørknet, regnet styrtet ned og innhyllet alt omkring oss. Det var ikke annet for enn å reise telt og vente. Klokken var blitt 10 om formiddagen 18. juli; det beste vi kunde gjøre var å krype i soveposene og ta den søvn som ikke var uvelkommen efter de femten timers arbeid i isen.

Før vi krøp tilkøis lettet det litt ut mot sjøen, og vi fikk se «Jason» langt der ute; den fyrte nettop op og forsvant snart østover til havs, sikkert i den tro at vi for lengst var velberget i land. «Da Ravna så skibet for siste gang», skrev Balto i sin reise-skildring, «sa han til mig: «Ak, hvor dumme vi vare, at vi forlode skibet for at dø her. Der er intet haab om at berge livet. Det store hav blir vor grav!» Jeg svarte, «at det ikke vilde have været rigtigt, om vi to lapper havde vendt tilbage. Vi vilde ikke have faaet nogen betaling, og kanske den norske konsul havde maattet føre os tilbage til Karasjok paa fattigkassens bekostning.» Det vilde have været en stor skam.»

Mens vi sov måtte en holde vakt for å purre ut om isen skulde åpne sig så vidt at vi kunde komme videre. Dietrichson tilbød sig straks å ta første vakten. Isen slaknet ikke stort; bare en gang tenkte vi på å dra avsted igjen, men så tetnet den påny. Til å trekke båtene over isen var den for ujevn, og flakene var små. Mens regnet holdt ved, kunde vi sove lengere enn vi hadde lyst til; vi var alt inne i den gale strømsetningen. Først bar det med rivende fart vestover inn i det bredere isbeltet på vestsiden av Sermilikk-fjorden, og så tok driften en mer sydlig retning, og førte oss rett fra land med en fart så stor at vi umulig kunde arbeide oss op mot den gjennem isen. Var vi ikke blit opholdt av den knekkede båten, kunde vi ha nådd gjennem det belte hvor strømmen var så rivende, og inn i det roligere vann under land; en time til og vi hadde vært berget.

Men nu var det for sent; hastigheten av den strømmen vi her var kommet ut for, var meget større enn noen tidligere hadde antatt. Hadde jeg hatt anelse om at den var så strid, vilde jeg gått inn i isen lengere øst, og ved å arbeide inn tvers på strøm-retningen hadde vi da hatt lettere for å komme gjennem isen, før vi var drevet forbi Sermilikk-fjorden og inn i det bredere beltet hvor strømmen bøier og går sydover. Som det nu var, skulde vi bare få se hvor godt vi kunde ha hatt det; paradiset var blitt stengt, og vi drev mot syd.

Imens hadde vi arbeid nok med å øse telt-gulvet for regn-vannet; gulvet var gjort av tett, sterk seilduk; vannet silret inn gjennem lissehullene i telt-veggenes nederkant, og det samlet sig i dammer der inne. Efter bortimot et døgn slaknet isen såpass kl. 6 om morgenen 19. juli, at vi med fornyet mot og nye krefter kunde ta på å arbeide innover igjen. Gjennem en lette i regn-skoden kunde vi øine landet ved Sermilikk-fjorden, det var over dobbelt så langt borte som før. Men nådde vi ikke landet ved Inigsalikk, vest for Sermilikk-fjorden, så kunde vi vel nå det lenger syd ved Pikiutdlek; arbeidet vi bare ufortrødent tvers på strømmen, så måtte vi jo engang komme gjennem isen.

Vi klemte på med godt mot, kom i le av et svært isfjell, fant lange klarer, og kom et godt stykke inn igjennem. Sa tetnet isen, og vi måtte igjen ty op på et flak med båtene. Nu kom solen frem, vi reiste telt og innrettet oss så koselig vi kunde, fikk på litt tørt tøi, og fikk tørret noe av det våte. Det var ikke minst uvelkomment for mig som hadde stupt i vannet, da jeg skulde springe ut i båten fra en iskant som brast under foten. Men slike bad var ellers en dagligdags begivenhet under ferden. Mat hadde vi nok av, godt drikkevann var det i ferskvanns-dammene på flakene, og øl var det enda på øldunken vi hadde med fra «Jason», så vi kunde ikke klage.

Vi begynte å høre brenning ute fra iskanten, men la ikke synderlig merke til det. Landet drev vi rett ifra, toppene nord ved Sermilikk-fjorden sank dypere og dypere under horisonten. Om kvelden satt jeg lenge oppe for å ta noen skisser, efter at de andre var krøpet i posene. Det var en vakker natt; enda kunde jeg se fjell-rekken i nord, og i vest hvelvet innlands-isen sin mektige, hvite flate op fra kysten langt innover, og svant over i den gule himmelen med sine bløte linjer. Det var altsammen så nær — bare ærgerlig at slikt et belte drivende is var istand til så hårdnakket å skille oss fra våre lengslers mål.

Mens jeg satt og tegnet, merket jeg at en voksende sjøgang trengte sig inn gjennem isen. Jeg så ut mot havet, himmelen var mørkere der, og idet jeg tenkte at det visst drog op til uvær der ute, men at det var noe som kom oss lite ved, krøp jeg i posen til mine sovende kamerater.

Næste morgen, 20. juli, våknet jeg ved at flaket fikk noen voldsomme dunk, sjøgangen måtte være vokset meget. Vi kom ut og opdaget at flaket var revnet tvers over ikke langt fra teltet. Lappene, som straks søkte op på de høieste stedene på flaket, ropte at de kunde se havet. Ja, langt derute lå det og blinket i morgen-solen, vi hadde ikke sett det siden vi drog fra «Jason».

I dagboken for denne og næste dag sier jeg:

«Sjøgangen vokser, det bryter stadig mer inn over flaket vårt; men is-stykker og is-sørpe, som er malt sund mellem flakene, kastes op i voll langs iskanten, og tar av en del for sjøene. Det verste er at vi nærmer oss hav-kanten med en uhell-spående fart. Vi lesser på kjelkene og forsøker å trekke innover mot land, men ser straks, at vi driver fortere ut, enn vi kan arbeide oss inn. Det beste vi kan gjøre, er å se oss om efter et tryggere flak å bo på, det vi har er blitt nokså skrøpelig. Fra først av var det vel en rund flate, en 30 m. i tverrmål, men i natt sprakk det en gang, og nu sprekker det igjen på en annen kant, det blir temmelig lite. Tett ved oss er et stort og tykt flak som enda er ubrutt; vi flytter dit.

«Imens bærer det ytterste brenningen nærmere og nærmere, larmen stiger, rullingen velter innover mot oss, og bryter over flaket på alle kanter. Stillingen tegner til å bli alvorlig. Stakkars lappene, de er ikke i det beste humør. Om formiddagen var de forsvunnet, jeg kunde ikke forstå hvor det var blitt av dem; det var just ikke mange stedene å gjemme sig på det vesle flaket. Da så jeg at presenningene var bredt omhyggelig over den ene båten. Jeg lettet sakte på en av dem, og så begge lappene ligge i bunnen av båten, Balto leste høit av det «Nye Testamentet» på lappisk. Uten at de merket det, lukket jeg til igjen for denne lille kirken de hadde laget sig. De hadde gitt op livet, og beredte sig for døden.» — Som Balto engang lenge efter betrodde mig, hadde de der i båten utgytt sig for hverandre, felt sine modige tårer, og bittert bebreidet sig selv og andre, at de noensinne hadde forlatt den hjemlige arne.

«Det er et herlig vær med stekende sol, så sne-brillene må tas i bruk. Vi tok noen sol-høider som viste at vi var en halv grad eller 55 km. syd fra munningen av Sermilikkfjorden, og omkring en seks sjømil (44 km.) fra nærmeste land.

«Middags-maten lages til med den forskjellen fra det vanlige at i anledning av forholdene blir det kokt ertesuppe; den flotthet å koke har vi ikke tillatt oss enda. Mens suppen blir kokt tar rullingen til, så koke-apparatet flere ganger holder på å bli kastet over ende. Lappene spiser i dyp taushet, mens de andre prater og skjemter, og når rullingen rammer hardt til, gir det ofte anledning til vitser, som ikke faller i god jord hos lappene; de mener at nå er det ikke rette tid og sted til å spøke.

«Fra den høieste toppen på flaket vårt, ser vi tydelig hvordan isflakene der ute blir spylt helt over av brenningen, mens skum-sprøiten blir kastet som hvite skyer høit mot den blå luften; knapt noe levende kryp kan holde sig fast på den isen. Det synes ikke til å undgå, vi skal ut dit; men flaket vi har, er tykt, vi håper det vil holde ut en stund, og vi vil ikke forlate det så lenge vi kan klore oss fast. Men når så skal være, får vi søke som siste utvei å sette båtene ut gjennem brenningen. Det blir nok en våt tørn, men livet er kjært, og vi vil selge det dyrt.

«Å sette en av de lastede båtene på vannet gjennem brottene og mellem de rullende iskossene uten å få den fylt av vann, eller knust av isen, kan vel kanskje gå, for vi kan være alle seks mann om den, men med den andre båten med bare tre mann blir det verre. — — —

«Vi har nu ikke stort over tre hundre meter igjen, ingen av oss tviler på at om noen timer er vi enten i båtene ute på sjøen, på vei sydefter langs is-kanten eller også er vi sunket. Stakkars Ravna, ham er det mest synd på, han er ikke vant til havet og dets luner enda. Han pusler stiltiende omkring, er av og til oppe på de høieste toppene av flaket, stirrer bekymret ut mot brenningen, mens tankene helt sikkert går til rein-flokken og teltet med kone og barn på fjellet nord i Finnmark, hvor alt nu er sol og sommer. — — Å ja, Ravna,

«väl är farväl det svåraste bland orden

och mycket skönt der finnas än på jorden.»

«Men også her skinner solen, og det så fredelig som noensteds, ned på det rullende hav og den tordnende brenning. Så kommer kvelden, like rød som igår synker solen bak innlannss-isen, setter vesthimmelen i brann, og sender land, is, og sjø et langt avskjeds-kyss. Ingen vind rører sig, havflaten ruller blank-gul innover mot oss. — — — Se disse mektige, lange bølge-ryggene som kommer langt der ute fra i uendelig rekke, som om intet kunde stanse dem, så tørner de mot iskanten, løfter høit sine blå-grønne bringer, bryter og kaster is-stykker og skum langt innover den hvite isen. — — Skal da virkelig så vakker en natt være viet til undergang? Det synes vanskelig å tro.

«Men her er ingen tid å spille, vi nærmer oss fort; rullingen er så svær, at i bunnen av bølge-dalene ser vi ikke isen omkring oss; flakene kastes mot hverandre, knekkes, males sund rundt om oss, vårt eget er også knekket og gjort mindre. Skal vi nu til havs, da kan det trengs å være utsovet, før vi kanskje må ro i flere døgn for å holde oss klar av isen. Alle mann må derfor til køis i teltet, som er det siste, som enda ikke er pakket i båtene. Som den mest erfarne skal Sverdrup ta første vakten for å purre ut i det avgjørende øieblikk, efter to timer skal Kristiansen avløse.

«Tross larmen av brenningen lå snart alle mann i trygg søvn, selv lappene, som mente de hadde sett solen gå ned for siste gang. Balto, som ikke fant teltet trygt nok og derfor la sig oppi den ene båten, våknet ikke engang da Sverdrup senere måtte holde i den for at den ikke skulde skylles ut av bølgene.

«Efter en stund, jeg vet ikke hvor lenge, våknet jeg ved at vannet bruste like ved hodet mitt utenfor telt-veggen. Isflaket husket op og ned som en skute i svær sjø, brenningen tordnet omkring oss. Jeg ventet hvert øieblikk å høre Sverdrup purre ut eller se teltet fylt av vann; men ingen av delene hendte. Jeg kunde høre hans rolige skritt att og fram der ute mellem teltet og båtene; jeg syntes jeg kunde se den støe, tette skikkelsen hans gå der, begge hendene i lommene, litt lut i ryggen og med det eftertenksomme uryggelige ansiktet vendt mot sjøen, mens skråen av og til blev vendt i munnen — så husker jeg ikke mer — — —

«Ut på morgenen våknet jeg igjen, og fôr forbauset op — brenningen hørtes bare som en fjern torden. Kommet ut av teltet så jeg at vi var langt fra den åpne sjøen. Men som flaket vårt så ut! Is-klumper, store og små, veltet innover og hauget op til voll på alle kanter; bare den ryggen som teltet og ene båten stod på hadde sjøen ikke nådd.

«Sverdrup fortalte nu at flere ganger om natten hadde han vært ved telt-døren for å purre ut; en gang hadde han alt fått op en hekte i døren, lot den så være, tok igjen en tur til båtene, ventet litt og så på brenningeu. Vi var da helt ute i ytterste kanten; tett på siden av oss hivde et svært iskoss op og ned, og truet hvert øieblikk med å velte inn over oss. Brenningen skylte over flaket vårt på alle kanter; men den vollen av klumper som blev hivd op, tok så vidt av, at teltet og den ene båten enda gikk fri, den andre båten, som Balto lå i, blev så omskyllet at Sverdrup flere ganger måtte holde på den.

«Så blev det verre, han gikk igjen til telt-døren, åpnet enda en hekte, men stanste, han vilde se på næste sjø først.

«Flere hekter kom han ikke til å ta. Midt som det så styggest ut, og flaket vårt stod for tur til å legge ut i verste brenningen, endret det med ett driften, og med en merkelig fart stevnet vi innover mot land. Sverdrup sa det så ut som en usynlig hånd styrte flaket.

«Nu lå vi i sikker havn langt inne i isen. Således slapp vi for å prøve båtenes og vår egen sjø-dyktighet den gangen.»

De dagene som nu fulgte med stadig drift sydover, langs kysten, var temmelig ensformige. Stadig blev det gitt nøie akt på i hvad retning vi drev, på hver bevegelse i isen, på luftens farve over den, som kan gi oplysning om hvordan isen er; for er luften lys ved horisonten, tyder det på at der er isen tett, da den tette, hvite isen kaster lyst gjenskinn på luften og skyene over den, mens luften og himlen blir mørkere over åpnere is med det mørke vann mellem flakene. Brenningen hørte vi ute fra iskanten, sjøgangen stod fremdeles på og holdt isen sammen. Hvert vindpust og hver forandring i vind-retningen blev det også aktet på, om ikke en heldig vind kunde spre isen, så vi kunde komme frem mellem flakene. Det var et liv mellem håb og skuffelser, det gjaldt å ha tålmodighet, en uundværlig egenskap på slike ferder.

Så ofte isen var slakk nok til det, forsøkte vi å arbeide oss med båtene mellem flakene innover mot landet, og vi kunde stundom finne klarer å komme frem i; men med sjøgangen som nådde inn til oss, kunde det være vanskelig å undgå å få båtene knekket, når flakene dunket mot hverandre. Så tetnet isen igjen, og på ny måtte vi ty op på flakene.

Når isen var tett forsøkte vi også å trekke båtene og kjelkene med utrustningen over den; men det gikk jo ikke så fort, da vi måtte gjøre flere vendinger for å få alt med Det monnet lite, og hvad nyttet det altsammen? Det kunde være godt nok til å gi oss bevegelse og styrke kroppen, og det kunde jo være viktig; men stor annen nytte hadde det ikke; sjøen arbeidet fortere enn vi, og det så ut til at vi igjen skulde ut i brenningen.

Om natten mens vi sov, gikk det alltid en mann på vakt for at han kunde varsle oss hvis isen skulde slakne. Hver vaktmann skulde gå i to timer. Når Ravna’s tur kom, kunde næste mann sove trygt; for Ravna skjønte ikke klokken og visste aldrig når vakten hans var slutt. Han gikk da for sikkerhets skyld en fire fem timer før han vekket næste mann og spurte om han trodde de to timene var gått.

Imens drev vi sydover, stadig sydover, med større og mindre fart, stundom med over 60 km. i døgnet; snart gikk det nærmere inn mot landet og snart bar det lenger ut til havs. Mens vi drev langs kysten, fikk vi god leilighet til å studere den.

Ved Angmagssalikk og nordover er det, som før nevnt, fjell-land, og innlands-isens hvite flate er skjult bak rekker av høie topper, som den ikke har formådd å begrave under sig. Men på vestsiden av Sermilikk-fjorden og ett par hundre kilometer sydover er kyst-landet lavere og er helt dekket av innlands-isen som hvelver sig like ned til stranden, og bare enkelte små berg-flater og topper, kalt av eskimoene nunatakker, stikker svarte frem over den ute ved randen. På denne strekningen så det på de fleste stedene ut til å være lett å komme op over den jevnt stigende sne-flaten like fra sjøen; og på denne strekningen var det vi måtte søke å komme i land og begynne vandringen over innlands-isen.

Lengere syd, fra omtrent 63° 40’ n. b., er innlands-isen igjen skjult bak et høit berg-land langs kysten, med rekker av topper op imot 1800 m. høie. Men 160 km. lengere syd, på 62° 18’ n.b. kommer innlands-isen igjen ut til ytre stranden og dekker alt landet, med noen svarte berg stikkende op her og der. Slik strakte kysten sig videre sydover så langt vi så.

Av dyreliv var det ikke meget å se i denne drivisen. Av og til kunde de svære, runde hodene av klappmyss dukke op i råkene, og de store øinene glante undrende på oss: de var nok ikke vant til å se slike tobente skapninger der i isen. Her og der kunde vi også se noen enkelte klappmyss ligge på flakene som store svarte prikker på det hvite.

Bjørnen stanste og så på oss. (Av E. Nielsen).

Av fugl var det merkelig lite, ikke en måke å se i luften og ikke en alke i vannet. En enkelt gang fløi en ande-flokk over oss, og så av og til kom det en ravn forbi, som en hilsen fra landet vi ikke kunde nå.

Tidlig en morgen blev jeg vekket av Kristiansen som hadde vakt; han ropte inn av teltdøren: «Nansen, nå kommer det en bjønn!» Jeg bad ham hente en bøsse i båten, kippet skoene på og sprang ut i bare skjorten. Der kom bjørnen i fullt sprang like mot teltet; men da Kristiansen kom rennende tilbake med bøssen, stanste den, så på oss litt, og tok til bens fra oss. Det var jo ergerlig; men de andre fikk da ialfall se en bjørn, og det hadde de lenge sukket efter.

Lappene måtte vi muntre op, de syntes å miste motet mer og mer, de trodde sikkert vi kom ut i Atlanter-havet. En dag satt vi andre og talte om, når vi kunde komme i land, og var enige om at ved sydenden av Grønland måtte det nå i hvert fall lykkes; og dit kom vi vel så snart, at det enda blev tid til å arbeide oss nordover langs kysten og så gå over innlands-isen. Da sa Balto til mig: «Tal ikke om alt dette, vi kommer aldri i land, vi kommer i Atlanter-havet, jeg ber bare til min Gud at han må la mig få dø som en bodferdig synder, så jeg kan komme i himmelen; jeg har gjort så meget ondt i livet; men nu angrer jeg det så bitterlig; for jeg er så redd at jeg ikke skal bli salig.» Jeg spurte Balto om han ikke mente det var nødvendig å angre sine synder selv om han nå ikke skulde dø så snart. Jo det mente han nok; men da hadde det ikke slik hast; dog skulde han, om han denne gang blev reddet, forsøke på å leve et bedre liv. Jeg spurte, hvis han blev reddet, vilde han da la være å drikke brennevin? Ja, det trodde han nok, ialfall skulde han bare drikke ganske lite; det fordømmede brennevinet var det som var skyld i at han var kommen på denne turen. Hvordan det? Jo, han var full dengang han møtte N. N., som spurte ham om han vilde være med på tur til Grønland; han var da modig og mente at han nok skulde være kar for det. Men da han våknet edru næste morgenen og husket hvad han hadde sagt, da angret han sig bitterlig, men mente det var for sent å gjøre det om igjen; men nu skulde han gi 2000 kroner for at han aldri var kommet med.

Vårt liv i drivisen.

(Fotografi).

Flere ganger så det ut til at vi igjen skulde drive ut i brenningen, og den 27. juli var vi bare en 300 m. fra iskanten. Vi tenkte nu så smått på om det ikke var det beste å forsøke å stikke ut til havs med båtene og ro sydover for kanskje å komme inn lenger syd, hvor det var mindre is.

Mot kvelden 28. juli fikk vi tåke, så vi kunde ikke se landet. Vi blev opmerksom på at isen slaknet ganske meget; men vi var nu så lei av å bli narret av disse slakningene, at vi gikk ikke i båtene, uaktet det syntes oss som det hadde vært en ny slags bevegelse i isen den siste dagen. Vi krøp i posene; men vakt-mennene fikk pålegg om å purre ut, hvis isen skulde slakne enda mer.

Ut på morgensiden gikk Sverdrup på sin vakt i skodden og grunnet på om han var blitt gal, — enten måtte han eller kompassen være det, for han hørte brenning i vest mot landet, mens vi jo hittil alltid hadde hørt den i øst ute til havs. Dette kunde umulig henge riktig ihop. Senere fikk det sin riktige forklaring, det var brenningen mot stranden han hadde hørt.

Om morgenen 29. juli lå jeg en stund våken i posen og moret mig over å se det vesle skjeggete fjeset til Ravna rett som det var kike inn gjennem sprekken i telt-døren. Det var han som hadde vakt, og som vanlig hadde han gått i fire timer istedenfor to. Han gikk vel nu og funderte på om han ikke kunde vekke næste vaktmann Kristiansen; men så syntes jeg det var noe uvanlig i det fjeset idag, og tilslutt spurte jeg: «Nå Ravna, kan du se land?» Han svarte: «Ja, ja, land altfor nær.» Begge lappene sa altfor når de mente meget. Jeg spurte om det var slakk is. «Ja, is slakk,» lød det. Det gav et sett i mig, jeg spratt ut av posen og bort til døren. Ja sandelig, der lå landet altfor nær til at vi kunde ligge i posene. Det var nærmere enn noensinne før, isen var ganske slakk inn gjennem, og jeg kunde se åpent vann der inne.

Vi kom i klærne og fikk frokosten i oss i en fart; så båtene på vannet og lastet, og så inn igjennem bar det så fort vi kunde ro. Det var en merkelig forandring som var foregått med isen. Den syntes å være drevet ut fra land mot sydøst; på den kanten kunde jeg ikke se annet enn is, og luften var helt hvit over den, som tydet på at den lå tett. Men sydover langs landet var det åpent vann, og vi var ikke langt fra det; mens isen syntes å strekke sig inn mot landet i nordvest. Endelig engang var vi blitt drevet inn mot innsiden av isbeltet, istedenfor ut til havs som alltid tidligere.

Øen Kutdlek og Kapp Tordenskjold sett fra vår første landings-plass.

(Skisse av forfatteren).

Snart kunde vi styre forbi det siste flaket og hadde åpent blått vann foran oss like inn til land. Det var en jublende fryd; nå skulde nok vår ferd over Grønland lykkes; det hadde jo sett litt trist ut med det der ute i drivisen. Når vi bare kunde komme nordover igjen fortest mulig langs landet på innsiden av isen, og nå den strekningen der nord, hvor vi hadde sett innlands-isen hvelve sig helt ut til sjøen; så kunde vi sikkert lett komme op der og begynne ferden over til vestkysten.

Vi lengtet efter virkelig å kjenne Grønlands berg under føttene, og så hadde jeg for lenge siden lovt sjokolade og festmåltid den dagen vi satte fot på fast grunn. Vi styrte nordvestover inn mot landet. På veien kom vi forbi et stort isfjell som lå på grunn, de høie hvite isveggene med azurblå sprekker speilte sig i det mørke-blå vannet; oppe på kammen av det satt mange måker, strødd som mørke prikker bortefter. Da vi var nær, falt et veldig is-stykke med brak i vannet; skarer av måker lettet og flakset med skrik over oss; det var et helt nytt liv.

Med norsk og dansk flagg i bakstavn og forstavn gled båtene inn under en bratt berg-vegg, som speilte sig mørk i det blanke vannet. Vi la inn i en vik, vi sprang på land, og kjente virkelig stein under føttene, vi tok turer op efter berget; vi var som unger, et stykke mos, et gress-strå, en blomst vakte en storm av følelser. Lappene sprang like lukt til fjells, og vi fikk ikke se dem på lang tid.

Så gjaldt det å få koke-apparatet i sving, men det tok tid å få vannet i kok, og imens tok jeg en tur op på fjellet for å se mig om. I syd for oss lå øen Kutdlek, og sønnenfor den stakk det ut en høi berg-hammer, Kapp Tordenskjold; jeg hilste den som en lands-mann, ikke bare navnet men også den djerve formen var hjemlig. Nordefter langs landet var det slakk is et stykke; men lengere nord så den ut til å bli tettere, og vi kunde vel få vårt slit med å komme frem der.

Mens jeg satt på en stein og koste mig i solen, hørte jeg noe komme syngende gjennem luften og stanse ved hånden min. Sandelig var det ikke en mygg, tenk en mygg! Og snart kom det fler. Jeg lot dem stikke; de gav riktig følelsen av at en var på land, mens de satt der og sudde sig røde og runde. De hadde nok aldri smakt menneske-blod før; men snart skulde vi få mer enn vi lystet av dem.

Så med ett hørte jeg kvidder, og en snespurv slo sig ned på en stein tett ved, glodde på den nykomne gjesten med hodet på skakke, snart på den ene siden, snart på den andre, så kvidret den litt, hoppet på næste stein, tittet igjen, og så var den borte. Så tilværelsen syntes skjønn og fredelig.

Endelig var sjokoladen ferdig, og i lange drag kunde vi suge i oss den kokende gude-drikk, og vi hadde et rikelig og herlig måltid.

Vår første landings-plass på Grønlands østkyst. (Fotografi).

ESKIMOER!

Vi var enige om å gi oss god tid og nyte livet for denne ene gangen; men så måtte det være slutt, fra nu av lød dags-ordren å sove så lite som mulig, spise så lite og så fort som mulig, og å arbeide så meget som mulig. Maten blev mest kjeks, tørret kjøtt, og vann; til å koke noe eller skaffe fersk mat ved jakt hadde vi liten tid. En god måned hadde vi mistet, det var lidd langt på den korte sommeren; men enda kunde vi vel nå vestkysten, når vi nyttet tiden vel; det gjaldt bare å henge i.

Så drog vi nordover langs landet; en stund gikk det bra, men så lå isen tettere inn mot stranden, og vi fikk meget strev med å bryte vei. Med stenger og båts-haker måtte vi stange flakene fra hverandre, og med øksen hugge av kantene, så båtene slapp igjennem. Stundom lå flakene presset sammen svære og tunge, og det syntes umulig å rokke dem med stengene våre, enda vi tok i det vi orket. Så forsøkte vi igjen med alt vi eide av krefter. De seg en tomme; det gav mot; på’n igjen. De seg en tomme til; hold ved, det hjelper! De siger mer og mer fra hverandre, og endelig er åpningen så vid, at båtene kan slippe igjennem når vi hugger av kantene av flakene.

Slik slet vi oss litt efter litt frem nordefter til vi ved middagstid næste dagen, 30. juli, nådde nordpynten av øen Karra Akungnak, hvor vi gikk i land for å få litt mat og sove noen timer. Her hendte det noe merkelig.

Da vi skulde til å spise, hørte jeg mellem måkeskrik og annen låt noe som hadde en underlig likhet med menneske-stemmer. Jeg gjorde de andre opmerksom på det. Hvad kunde det være. Mennesker her? lite rimelig. Kunde det være lom? vel ikke meget rimeligere i dette strøk. Vi ropte noen ganger igjen. Ropene kom nærmere. Så hørte vi et rop så tydelig og så nær, at flere av oss sprang op; det var sandelig ikke noen lom.

Balto hadde tatt kikkerten og sprunget op på en knaus; han ropte at han så to mennesker. Jeg sprang op til ham, og i kikkerten så jeg to svarte prikker som fôr, snart sammen, snart skilt, frem mellem flakene; de syntes å lete efter gjennemgang; for de fôr et par ganger att og fram. Men så kom de rett mot oss, og dobbeltårene gikk som møllevinger, mens det blinket i vannet; det var to små mennesker i kajakker. Nærmere og nærmere kom de, Balto fikk et halvt forundret, halvt forskrekket uttrykk; han sa, han var mest redd disse underlige skapningene.

Da de kom nær, bøiet den ene sig forover i kajakken, liksom til hilsen tenkte vi; den andre gjorde ikke noe. De la inn til berget med et eneste åretak, og krøp ut av kajakkene. Den ene bar sin op, den andre lot sin ligge i vannet. Og der stod de foran oss, de to første eskimoer vi så; to brune, skitne men vennlige ansikter smilte mot oss. Den ene hadde «bluse» og bukser av sel-skinn, med et godt stykke bart liv mellem bukse-linningen og bluse-kanten. På benene hadde han høie myke støvler, kamikker. På hodet hadde han bare noen perle-bånd, som holdt det svære svarte håret tilbake, det falt ned over nakke og skuldre. Den andre hadde merkelig nok en bluse av blått bomuldstøi med hvite spetter. På benene hadde også han bukser av sel-skinn og kamikker; en god del av livet var nakent. På hodet hadde han en bred, flat lue med skygge, laget av blått bomulls-tøi spent over en trering, med et hvitt kors på rød bunn oppå flaten.

Vi tvinger oss vei gjennem isen nordover. (Av E. Nielsen efter fotografi)

De var små, og åpenbart ganske unge. Den ene med perle-båndet i håret var likefrem vakker, med mørk næsten kastanje-brun hud, et rundt ansikt med regelmessige bløte trekk, noe kvinneaktig. De var lett og smidig bygget, og beveget sig gratiøst. — De smilte ustanselig, gjorde fakter, og talte i munnen på hverandre i et sprog som jo vi ikke forstod et ord av. De pekte sydover og nordover, utover mot drivisen og innover mot land, så pekte de på oss, på båtene våre, og på sig selv, og hele tiden gikk munnen på dem; men like meget forstod vi, og vi bare smilte igjen. Lappene lot til enda å være utrygge for disse «ville menneskene» og holdt sig på avstand.

Jeg fant frem noen papirer hvor det var skrevet op noen spørsmål og svar på eskimoisk. Efter dette spurte jeg dem da om isforholdene nordover, som jeg trodde på godt eskimoisk; men da blev det deres tur til å se dumme ut. Jeg forsøkte om igjen; men de forstod ikke et mukk. Efter enda noen forsøk kastet jeg ergerlig papirene, og tok tilflukt til tegn. Det gikk bedre, og vi fant ut: at det var flere av dem, og at de opholdt sig på nordsiden av den is-breen, Puisortok, som vi hadde der nord for oss; at vi måtte holde tett innunder breen for å komme forbi. Så pekte de på denne, gjorde mange underlige fakter, og satte en bekymret mine op, mens de snakket en hel del, som vel skulde bety at den var meget farlig, denne breen, og at en måtte ta sig vel i akt for den. Eskimoene på kysten her har en overtroisk frykt for denne breen, som de mener alltid er ferdig til å falle ned og knuse de forbifarende, og en ror der over skjulte ismasser, som bare venter på leilighet til å dukke op fra dypet og ødelegge båtene. Puisortok betyr stedet hvor noe skyter op. Mens en ror forbi må en ikke tale, ikke le, ikke spise, ikke bruke snus, ikke må en se på breen, og fremfor alt ikke nevne navnet Puisortok; da blir den sint, og det er den sikre undergang. — Vi søkte å gjøre dem forståelig at vi ikke var kommet sydfra langs landet, men der ute fra sjøen; da utstøtte de en lang, brummende lyd, lik en ku som rauter, det var nok uttrykk for høieste forundring; og de så på hverandre og på oss med en tvilende mine, enten trodde de det ikke, eller også tok de oss for overnaturlige vesener; for eskimoene har stor frykt for drivisen og våger sig ikke ut i den.

Efter å ha beundret vår utrustning og særlig jernbeslagene på båtene våre, som jo for dem var verdifullt metall, og efter å ha fått en kjøtt-kjeks hver, som de spiste bare litt av og så gjemte for å vise frem hjemme, gjorde de oss forståelig at det var kaldt å stå der på berget, og at de vilde gå i kajakkene igjen. Det var jo ikke underlig; for lite klær hadde de på sig, og nakne var de om livet som sagt, mildt var det heller ikke. Med tegn spurte de om vi kom nordover, og vi bekreftet det; så pekte de enda en gang advarende mot breen, og gikk ned til stranden, la kajakkene til rette på vannet, og krøp ned i dem behendige som katter. Noen åretak, og de pilte lydløst bortefter vannflaten, årene gikk igjen som mølle-vinger mens de fôr frem mellem flakene, av og til blev armen løftet til kast av harpun eller fugle-pil den stanste et sekund mens pilen blev rettet inn, så sprang armen frem som en stål-fjer, og pilen, eller harpunen, suste fra kastetreet, fôr langt frem gjennem luften og falt i vannet, for straks å bli grepet igjen av kajakk-mannen som kom jagende efter. Denne kastingen er for å holde arm og øie i øvelse. Så forsvant de bak et isfjell langt der over mot breen, og vi krøp i posene.

Ut på eftermiddagen drog vi igjen videre, og kom uten større hindringer forbi Puisortok som kan være en fem kilometer bred. Vi rodde like under dens høie loddrette isvegger, som skiftet i alle bre-isens blå farver, fra det dype, klare ultramarin inne i sprekkene, til blekt melkeblått i de slette veggene, og ovenpå helt hvitt hvor sneen enda bredde sig. At den skulde være noe særlig farlig syntes vanskelig å fatte; for den så ikke ut til å ha megen bevegelse, og det kan derfor ikke være ofte at virkelig svære isstykker faller ned fra den. Men når det skjer fra en stor isbre, eller denne kalver, da setter det slike bølger, og isstykkene kastes slik mot hverandre, at det kan være vanskelig for en båt å berge sig om den er utfor breen.

Da vi nærmet oss berg-pynten, Kapp Bille, nord for Puisortok, fikk vi høre en merkelig låt, lik blanding av menneske-stemmer og hunde-hyl, og vi fikk øie på noen mørke masser som beveget sig der inne på landet; det var mennesker som stod opefter berg-hyllene De ropte i munnen på hverandre, fektet med armene, og pekte ut mot oss, som arbeidet oss frem gjennem isen. Vi så nu også flere skinn-telt som stod opefter berget, og kjente en egen lukt av tran.

Skjønt det enda var tidlig på kvelden, kunde vi ikke motstå fristelsen til å hilse på disse underlige, ukjente menneskene. Da vi så vendte båtene mot land, steg larmen der inne, de skrek og pekte, noen sprang mot stranden, andre høiere op på berget for å se bedre. Stanste vi ved noen flak som sperret veien, og tvang flakene fra hverandre med de lange båtshakene og bambus-stengene våre, blev larmen rent ustyrlig der inne, de ropte og de lo. Så kom noen menn i kajakk i møte med oss, blandt dem også en av dem vi hadde sett om formiddagen; de smilte over hele fjeset, fôr rundt oss i sine vevre farkoster, og vilde vise oss vei, som vi vel så godt fant selv. De så undrende på de sterke tre-båtene våre, som gled frem uten å ense is-stykker store nok til å skjære skinn-båtene deres i stykker.

Da vi kom inn til stranden, var de et fantastisk syn i halvmørket, disse rekker av ville lurvete menn, kvinner, og barn, som stod på alle kanter opefter og glodde på oss, pekte, og utstøtte den samme rautende lyd, som vi hadde hørt om formiddagen, det var som et stort fjøs med kuer som rauter om kapp. Ved stranden fektet en hel del menn med armene, for å vise oss god landings-plass; det er deres måte å hilse den reisende velkommen på. Flere gulbrune skinn-telt stod oppe på berget, mens kajakker, konebåter og forskjellige saker lå spredt utover; rundt på vannet svermet kajakk-mennene, lengere ute lå drivisen, inne på landet breisen, bak den himlen glødende efter solnedgangen. — Her var et liv og et røre, som var en underlig motsetning til den ensomhet vi hittil hadde vært omgitt av.

Da vi kom på land efter at båtene var gjort fast, blev vi tett omringet av disse hedningene, og det lyste oss overalt smil imøte. Et smilende ansikt er eskimoens hilsen til den fremmede, noe ord for goddag eller velkommen har han ikke. Vi så oss om, de hadde det hyggelig disse menneskene midt i denne is-verden.

Da vi stanste foran det største teltet, hvor det lyste koselig ut gjennem dør-åpningen, blev vi straks ved tegn budt inn. Innenfor den ytre teltåblev et forheng av tynt tarme-skinn slått til side i det ene hjørnet, vi bukket oss litt for høiden, og kom inn i et lunt telt-rum oplyst av flere tran-lamper. Den luft og det syn som her møtte oss, var temmelig overraskende. Luften var mettet med lukt av tran fra lampene og av alskens andre sterke lukter, som det tar noen tid å venne sig til. Og så synet — alle menneskene der, menn, kvinner, og barn, var nakne. De voksne kvinner og menn hadde bare noen smale bånd rundt lendene. Dette var jo ganske naturlig for dem, de har bare klær av skinn, som er tette og usunde inne i de varme rummene, og derfor tar de dem selvsagt av når de kommer inn; men for oss som ikke var vant til det, var det jo litt forbløffende, så vi mest rødmet av blyghet, særlig syntes lappene å føle sig genert, ikke minst da noen jenter og unge menn kom inn, og uten videre trakk av sig alle klærne og satte sig stillferdig på sine plasser på brisken.

Disse eskimoenes telt har en langstrakt form. Reisverket består av en tre-bukk, mot tvertreet på toppen av den reises lange stenger i en halvkrets, så de peker op mot hverandre over bukken, som danner teltets forside. Over disse skrå stenger legges sel-skinn i to lag; inderst hår-skinn med hårene inn, og over dem skinn uten hår, mest gamle, utbrukte trekk fra konebåter og kajakker. Inngangen er under tre-bukken; fra dennes tvertre øverst henger forhenget av tarm-skinn, som stenger for åpningen, og er gjennemskinnelig så det slipper dagslyset inn. Langs hele baksiden av teltet går en brisk laget av tre-bord, og så dyp som lengden av en mann. Den er dekket av flere lag sel-skinn, og på den tilbringer innvånerne sitt liv innen døre, der sitter de med benene overkors om dagen, der arbeider de, der spiser de og der ligger de og sover om natten på rad, menn, kvinner, og barn, med benene ut mot telt-veggen og hodene frem mot forkanten av brisken. I hvert telt bor der gjerne flere familier; i dette vi besøkte var det fire eller fem; en liten støtte avdeler hver families bås på brisken. Det er ikke meget plass de får, en halvanden meter kan være nok for en mann med to koner og seks barn. Foran hver families bås på brisken, brenner en tranlampe med en bred flamme, den står på en liten skammel, og over den henger fra taket en gryte; i den blir sel-kjøttet, eller annen mat, kokt ved varmen fra lampen. Denne, som, lik gryten, er gjort av klebersten, talgsten, er en stor flat skål med halvrund form; veken er tørr mos, som legges flat langs lampens rette forkant og næres med spekk; ved varmen fra flammen smelter dette til tran som suges op av veken. Det er kvinnenes sak å passe disse lampene og med lampe-pinnen stelle veken, så flammen ikke blir for liten, men heller ikke for stor så den oser. Lampene brenner natt og dag, de varmer op rummet, koker maten og gir lys om kvelden og natten; eskimoen sover ikke i mørkt rum som vi, da er han redd for at de onde ånder, de dødes gjenferd, vil komme inn. Om vinteren bor eskimoene i sten-hus som er avlange firkantete, men ellers innrettet omtrent på samme vis som teltene. Tidlig på våren flytter disse hedninge-eskimoene ut i telt, og flakker om til de forskjellige fangst-plassene hele sommeren, og først ut på høsten flytter de igjen inn i sten-hus, enten de gamle eller, hvis de vil slå sig ned på et annet sted, blir det bygget et nytt hus, og det er kvinnenes arbeid.

Som gjester fikk vi plass på noen kister, langs tarmskinnsforhenget på teltets forside. Efterhvert kom flere inn i teltet, og snart var det ganske fullt av mennesker. Som vi satt der på rad, begyndte de å underholde oss; hver gjenstand vi så på, forklarte de oss bruken av ved ord som vi ikke forstod, og ved fakter som vi forstod bedre, og vi fikk vite at tre-grindene som hang under taket var til å tørke klær på, at i grytene blev det kokt sel-kjøtt, osv. Så fikk vi se deres verdifulleste kostbarheter: en kniv med et langt ben-skaft og et lite stykke hollandsk rulltobakk som noen gamle kvinner tok forsiktig ut av en pose. Denne tobakken får de fra de danske handels-plassene på sydvestkysten, når de en sjelden gang kommer dit. De karver den, tørker den over lampen, og så maler den på tørre stener til snus, som de er fullstendig forfalne til, både menn og kvinner blandt disse hedningene på østkysten; det er den eneste måten de bruker tobakken på, de hverken røker eller tygger den. For å drøie snusen blander de den gjerne med knust kalkspatt eller kvarts. Så gjorde de oss familie-forholdene forståelige, hvem som var koner, og hvem som var barn. En mann omfavnet en fet dame, og begge lo ytterst fornøide, det var åpenbart konen hans, så pekte han på noen ungdommer, som vel var deres barn; han strøk konen ned over ryggen og kløp henne i fettet, for at vi skulde legge merke til hvor deilig hun var; og hun likte det med stolthet. Det var nu deres kjærtegn; kysse hverandre gjør de ikke; men når de skal være riktig kjelne, gnir de nesene mot hverandre.

En av de eldre mennene, som åpenbart var ledende blandt dem, og vel helst en angekokk, det er en vismann og åndemaner, fikk med tegn gjort oss forståelig, at noen av dem var på reise nordfra og skulde sydefter, åpenbart til de danske handels-plassene på sydvest-kysten rundt Kap Farvel, mens andre kom derfra, og var på reise nordefter; og disse to følgene hadde så møttes her. Det er tungvint for disse menneskene å komme til butikken sin; på slik en reise bruker de gjerne flere år; men så får de jo heller ikke så ofte anledning til å forarme sig på å kjøpe alskens unødig kram, som vi så altfor ofte gjør i butikkene våre.

Nå vilde han vite hvor vi kom fra, og hvor vi skulde hen; det var vanskeligere. Vi pekte utover mot havet, antydet at vi hadde trengt gjennem drivisen inn til landet sønnenfor, at vi skulde nordover langs kysten; og så pekte vi innover innlands-isen mot vest, og forsøkte å la dem forstå at vi skulde over den veien. Det blev megen undren i de mange ansiktene, og så rautet de alle i kor som kuer igjen; de mente nok at vi ikke var helt naturlige mennesker. Selv våger de sig aldri ut i drivisen som sagt; til det er ikke deres svake skinn-båter skikket, og heller ikke går de inn på innlands-isen som de har overtroisk frykt for. De ferdes bare langs kysten på innsiden av drivisen, i sine kajakker og konebåter, hvor det er åpent kyst-vann om sommeren, og med sleder og hunder hvor sjøen er frosset til langs øiene og inne i fjordene om vinteren, og hvor selen, som de går på jakt efter, ligger ved sine ånde-huller på isen.

Svært rene var de nu ikke disse mange kvinner og menn og barn, særlig ikke i ansiktene. Hudfarven er gulbrun, men blir mørkere av lorten, som særlig i noen av barne-ansiktene satt i skover, og var falt av flekkevis, så den ekte hudfarven der skinte igjennem. Såpe har de ikke, og de må vaske sig med gammel urin. Når denne står en tid utvikler den jo ammoniak som opløser fett, og kan gjøre tjenesten for såpe; derfor bruker de den også til å rense og berede selskinnene og til å vaske klærne i. Men lukten er ikke bra, og den «aroma» som alltid følger disse folkene, selv ellers søte kvinner, tiltaler ikke europeiske neser. Lus har de alle sammen, og i ledige stunder drives det gjerne jakt på dem oppe i håret, og dyrene som finnes blir helst spist, det er god underholdning. Lopper har de ikke, men dem har europeerne ført med sig til Grønlands vestkyst, derfor blir de kaldt «europeernes lus». Håret på hodet er ravn-svart og stritt, lik fint heste-tagl, på mennene er det gjerne så langt at det faller ned på skuldrene, mens kvinnene binder det op i en topp på hodet, og surrer skinn-bånd omkring den. Skjegg har mennene som oftest ikke, noen kan ha noen tynne skjegg-buster, ellers har hverken kvinner eller menn hår på kroppen.

Da vi hadde sittet en stund fikk vi gaver. Mennene hentet inn bunter av de sterke og seige remmer av selskinn, som de bruker til fange-liner på sine harpuner, og de skar av lange stykker som de gav til hver av oss, på den vis fikk vi en fire, fem stykker hver. De gav oss det beste de hadde, og som de vel mente vi kunde få bruk for, disse remmene var jo langt smekrere og seigere enn de klumpete taugene som de hadde sett at vi hadde.

Vi ventet at de skulde la oss forstå at de ønsket noe vederlag for disse gavene. Men det eneste vi så av det, var at den ledende mannen, som vi trodde var angekokk, drog frem fra et gjemmested en merkelig munnladnings rifle, gammel, rusten og klumpet. Han viste oss den med stolthet, men antydet at han manglet krutt, kuler og knallhetter til den. Dessverre måtte vi la ham forstå at vi intet hadde å gi ham, som han kunde bruke, vi hadde jo bare patroner til våre rifler; meget skuffet gjemte han da sitt klenodium bort igjen. Ingen av de andre menn gjorde noe tegn til at de ventet gjengjeld, de var bare vennligheten selv. Selvfølgelig gav vi dem næste morgen fullt vederlag i form av tomme hermetikk-bokser, som vakte megen glede. Gjestfriheten hos disse menneskene langs denne øde kysten kjenner ellers ingen grenser, selv sin verste fiende kan de underholde i flere måneder, hvis omstendighetene tvinger ham til å ta inn hos dem; deres omflakkende liv i denne harde natur har tvunget dem både til å ta og gi gjestfrihet, den er blitt til lov hos dem.

Men så måtte vi avbryte det interessante besøk i dette teltet for å ordne oss for natten. Efter å ha funnet telt-plass på en berg-flate nær landings-stedet begynte vi å bringe sakene våre i land; men straks styrtet eskimoene til båtene, og mange ivrige hender bar nu kassene og sekkene opefter berg-skråningen; det er deres måte å vise at vi er velkomne på. Hver eneste ting blev fulgt av undrende utrop, og gamle og unge lo og prekte, og hadde det utrolig fornøielig, især blev de store, blanke blikk-kassene som vi hadde proviant i, beundret; de gikk fra hånd til hånd og blev undersøkt og klemt på på alle kanter. Da vi så skulde trekke de tomme båtene på land, tok alle fatt, dels i båtene, dels i fanglinene som de drog i i en lang rekke opefter berget, det var vel en tyve, tredve mennesker om en tom båt; det var moro, og da så en av oss sang ut på vanlig sjømanns-vis: «Alle mann, på en gang, hal i, o-håi!» steg jubelen til det høieste, de stemte i med, og lo, barn og voksne, så de mest ikke kunde trekke; vi var nok noen ytterst fornøielige fyrer.

Så satte vi op teltet; det måtte de selvsagt se på; alt som grenser inn på deres egen levevis interesserer dem jo mest, og de kunde beundre så fort vi fikk reist det lille teltet vårt, som jo var langt enklere enn de store skinn-teltene deres, men til gjengjeld heller ikke så varmt. Så blev rasjonene veiet og utdelt, noe merkelig for eskimoene; og vi spiste kvelds-maten, sittende utenfor teltet, med et stort publikum, menn, kvinner, og barn, som stod rundt oss i mange rekker utenom hverandre og iakttok hver mat-bit som gikk til munnen. — Før vi la oss, gikk vi litt rundt og så oss om i leiren. I nærheten var det bundet en del store, kraftige hunder. De brukes til kjørsel med sleder på isen om vinteren, da sjøen er fast tilfrosset langs landet. De kan ikke gjø lik våre hunder, men hyler aldeles som ulvene, som de også ligner av utseende. — Natten var brutt frem, og den blev enda mer eventyraktig hele denne scenen med teltene og disse menneskene, omgitt av sne og is på alle kanter. Mørke skikkelser beveget sig frem og tilbake på berget; mest fantastisk var skygge-omrissene av kvinnene som gikk med barn på ryggen i posene i drakten sin, amauten, de så ut som troll med svære pukler. Ut fra hvert telt falt et rødlig lys-skjær gjennem tarmskinns-forhengene; det gav et eget inntrykk av hygge og varme, og kalte tankene langt bort; det lignet skinnet fra farvede transparent-løkter, og minnet om illuminerte haver og sommer-fester der hjemme. Men bak disse forhengene levde en sorgløs slekt av enkle, lykkelige barn, sikkert vel så lykkelige som mange av oss på den andre siden havet, hvor livet er så meget mer innviklet. — Så misundelsesverdige fri og uavhengige mennesker! I disse ugjestmilde omgivelser, hvor vi europeere tross alle våre opfinnelser ikke vilde være i stand til å berge livet uten hjelp utenfra, lever de sorgløse. Med harpuner og redskap, laget av rekved, som kommer drivende med polarstrømmen fra Sibiriens elver, og av ben av hvalross- og narhvak-tenner og av remmer av sel-skinn, fanger de selen, som gir dem alt de trenger for å leve; av den får de kjøtt til mat, spekk til brensel, skinn til klær og båter og telt og hus. Vil de flytte, kan de på en time gjøre sig reiseklar med all sin jordiske eiendom, som pakkes i den store konebåten, og så kan de dra avsted og slå sig ned for å fortsette livet hvor de lyster, så sant der bare er god fangst. For en forskjell! Tenk for et opstuss i mange dager det er, når vi bare skal flytte fra ett hus til et annet.

Men det var tid å køie, vi bredde soveposene ut på teltgulvet og laget oss til. Dette var igjen noe for eskimoene, og de samlet sig straks i tett ring rundt teltdøren, hode bak hode, og ikke minst kvinner blandt dem, som med spent opmerksomhet fulgte hvorledes vi tok av plagg efter plagg til det var svært lite igjen. Hvad skulde vi gjøre? Lukke igjen døren for nesen på dem vilde vært høist uhøflig; gjøre dem forståelig at hos oss var det ikke skikk at damene så på mennene klæ sig av, vilde bare forundret dem såre, og la være å legge oss vilde vi heller ikke; altså til verks med dødsforakt. Mest munterhet vakte det da kropp efter kropp forsvant i posene, og seks hoder var det eneste synlige av hele ekspedisjonen. Så blev teltdøren trukket til, og godnatt!

Da vi våknet sent næste morgen (31. juli) og kikket ut gjennem sprekken i telt-døren, så vi dem gå att og fram der utenfor i sin fineste puss, med skinnende hvite skjorter av tarmskinn, og ventet på at det skulde åpnes. Så blev døren slått op, og straks var det samlet ring bak ring av tilskuere rundt den, de strakte sig på tå, hode over hode, for å se hvordan vi lå i posene, hvordan vi krøp ut, hvordan vi klædde på oss. Det som vakte mest beundring av alt, var et kulørt belte Kristiansen hadde, og som var brodert med strålende perler og hadde en stor messing-spenne midt foran på maven. De måtte ta i det og beføle det på alle kanter, og så raute i kor igjen. Efter at han hadde klædd på sig og stod utenfor teltet, kom det enda en mann farende og løftet på trøien for å se beltet.

Jeg forsøkte senere å fotografere slik en ring av tilskuere rundt teltdøren; men da de så apparatet rettet mot dem, fór de forskrekket fra hverandre; de trodde nok det var noe trolldom ved det. Det samme hendte da jeg rettet det mot noen som satt på berget. Det var bare når jeg kunde bortlede deres opmerksomhet, at jeg fikk tatt noen billeder av dem.

Kajakk-mennene spredes efter avskjeden ved Kapp Bille.

(Efter et fotografi)

Da vi laget oss istand til å dra videre, kom en mann og spurte med tegn om vi skulde nordover, og da vi bekreftet det, lyste det op i ansiktet hans, og straks sprang han tilbake og fortalte det. Nu blev det liv og opbrudd over hele leiren, og mens europeere og eskimoer kappedes om å få teltene ned, båtene på vannet og bringe alle sakene i dem, kappedes hundene om å hyle, de skjønte også hvad det gjaldt. Det var merkelig å se på hvor kort tid disse eskimoene kunde få teltene ned, og bringe dem og alle sakene sine og hundene i konebåtene; men så var det jo mange hender om det, og ikke minst var kvinnene flinke. Så var de reiseferdige med hele sin husstand; to konebåter drog sydover og to nordover.

Disse eskimoenes store reisebåter, på eskimoisk kalt umiak, er gjerne omkring en 10 m. lange; de er laget av et ribbeverk av tre, som fås fra rekveden, og er trukket over med sel-skinn. De er så rummelige at i en båt går en hel husstand med alle eiendeler, telt, sleder, hunder, barn og voksne. De blir rodd helst bare av kvinnene, derfor blir de kalt konebåter; hos de oprinnelige eskimoer er det under en manns verdighet å ro i dem, bare en mann, helst familiens overhode, sitter bak og styrer, mens de andre mennene ferdes rundt i sine kajakker og fanger sel som de finner på veien. Kajakken sitter det bare en mann i; den er så en 5 m. lang og ganske smal, bredden og størrelsen retter sig efter mannen, og kajakken blir laget til ham efter mål, på samme vis som en lager klær efter mål. Den har et ribbeverk av tre, overtrukket med sel-skinn, som også danner dekk over den, og den er så lett at en mann uten vanskelighet bærer den på armen eller, om det er lange strekninger, på hodet. På midten er det et rundt hull i dekket, som mannen kryper ned i, og han sitter på bunnen med benene strakt forover; den helt tette skinn-trøien hans, som er surret tett om ansikt og håndledd, fester han så vann-tett til en trering rundt hullet i kajakken, og nu kan sjøen slå helt over ham uten at det kommer en dråpe vann inn. Kajakken drives frem med en dobbeltåre med blad i begge ender, som brukes vekselvis på hver side, og det er stor fart de får på den. Men disse smale båtene er så ranke, at det trenges megen øvelse å sitte i dem uten å kantre; en uøvet europeer vil gå rundt og sitte på hodet i vannet, efter de første takene med åren; det er noe i likhet med å lære å ri på sykkel.

Da konebåtene reiste, blev kajakk-mennene igjen enda en stund; de skulde ta en høitidelig avskjed før de skiltes, det var jo for flere år. Vi blev nu vidne til en merkelig scene. Det var vel så en tolv kajakker som alle la sig op på siden av hverandre i rett linje som soldater på geled. Så blev snus-hornene tatt frem og gikk fra mann til mann; hver tok proppen ut og støtte med kraft hornet op i nesen gang efter gang, hvert nesebor blev fylt. Det var flere horn på slik vandring langs rekkene, og da hvert horn kom to ganger til hver mann, var det nok meget snus de fikk; noen av dem nøs så det var merkelig de ikke kantret i de ranke kajakkene. Det var nok bare de som kom sydfra, fra handels-plassen, som hadde snusen; men å traktere hverandre med den til avskjed, er vel for dem omtrent det samme som for norske bønder å skjenke hverandre en dram, når de skal skilles.

Det var åpent farvann nordefter et stykke, og det blev halt dugelig på årene for å nå kone-båtene igjen; vi vilde gjerne reise i følge med dem for å dra fordel av de innfødtes kjennskap til farvann og isforhold. Snart så vi dem forut, de lå ved en odde; noen kvinner reiste sig i den ene båten og vinket på oss, de vilde at vi skulde gå foran og bryte veien, for isen var tett. Dette var jo det omvendte av hvad vi hadde ventet; men vi gled forbi dem inn mellem to svære flak, som lå mot hverandre og syntes urokkelig å stanse fremkomsten. Da vi uten å stanse klemte oss frem med den første av båtene og sprengte dem fra hverandre ved å bruke båten som kile og ved å bende fra med våre lange bambus-stenger, alle seks mann på en gang, steg deres beundring til høilydt rauten. Vi drog nu foran og brøt vei, og efter oss fulgte de to konebåtene, som ikke var skikket til kamp med isen; de var for svake, og skinntrekket kunde det lett skjæres hull på; dertil var de for lange for manøvreringen mellem flakene, så de ofte blev sittende fast, hvor vi med våre kortere båter hadde banet vei. Hver gang vi sprengte flakene fra hverandre, blev vi hilst med ny rauten. På sidene fulgte fire kajakker. Det var stadig underholdning å se dem bruke snus; især en av dem stanste rett som det var og trakk frem et veldig horn; han fylte begge nesebor med snus, og så nøs han ubendig; når han da så på oss med sitt joviale fjes, mens snus og veske rant ned over overleppen og tårene silte, blev han hilst med en latter-salve fra oss; og han nikket, smilte og syntes ytterst tilfreds.

Mot kvelden skiltes vi fra disse eskimoene, da de ikke vilde sette over en fjord av frykt for den tette isen og det optrekkende uvær med regn; de vendte tilbake til land for å slå leir der, mens vi drog videre og kom over efter adskillig slit med svær is og en farlig rivende malstrøm, som truet med å knuse båtene mellem de drivende flak. Det berget vi la til ved, var så bratt at det var med nød vi med talje fikk trukket båtene høit nok op, så de var sikre for høivannet; teltet måtte vi reise på en liten hylle i berget høit til værs, og vi kalte den telt-plassen for «Ørne-redet».

VIDERE NORDOVER

Det landet vi hittil hadde reist langs, var forholdsvis lavt, breene dekket det helt ned mot kysten; men næste dag, (1. august) kom vi forbi Mogens Heinesens Fjord til høit, bart fjell-land, hvor tinder bak tinder hevet sig i rekke og rad, Tingmiarmiuts blånende fjell lokket i nord, og dype fjorder skar sig inn mellem fjellene. Det var som i Norge, og vi syntes det var et vakkert land.

Flere og flere store is-fjell lå nu i sjøen langs kysten. Særlig hadde ett en eventyrlig form, vi kom like inn under det. Øverst raget to pigger som slanke kirketårn høit i luften, oppe på den ene loddrette veggen gikk et svært hull tvers gjennem fjellet, og nedentil hadde sjøen hulet ut grotter så store at et lite skib kunde gå inn under istaket. Farvene spillte i alle grader av blått, med det dypeste og reneste ultramarin inne i bunnen — det var som et svømmende fe-palass bygget av blå krystall; og rundt omkring rislet bekker i små fosser ut over sidene, mens lyden av dryppende vann gjenlød inne fra grottene. Det var en merkelig, fremmedartet skjønnhet fra barndommens eventyr-land.

Et stort isfjell nord for Mogens Heinesens Fjord. (Fotografi).

Om morgenen 2. august blev vi ikke lite forundret ved å treffe på en eskimo-leir og der se igjen en flokk kvinner og nakne barn av dem som vi hadde reist fra to dager før. De lo høilydt av oss og vår forundring, og forklarte at de hadde reist forbi oss mens vi lå i teltet og sov, sannsynligvis i Ørne-redet morgenen før. Bare en mann var å se, han holdt på å bøte kajakken sin som var blitt knekket i isen. De andre menn og kajakker var borte, vel ute på fangst for å skaffe mat.

Vi drog videre, og i de følgende dager slet vi oss frem langs kysten nordover; vi fikk meget åpent vann, men stundom var også isen så tett at vi måtte bane oss vei med stenger og øks. En dag, 3. august, fikk vi vind fra land, så vi kunde seile; bambus-stenger blev reist som mast, og teltgulvet blev brukt som seil på den ene båten, og våre to presenninger blev sydd sammen til seil på den andre. Det var en hvile og fryd å skjære frem mellem flakene for stiv sidevind, så lenge det varte; men så øket vinden i kast og gikk over til nord, så vi måtte berge seilene, og det var ikke mer enn så at vi orket å ro op mot den. Den blev hardere og hardere, vi måtte ofte trekke båtene langs isflakene for å få dem frem; vi hadde vår nød med å tvinge båten med årene op mot vinden. Da brakk den ene åren i skaftet på vår båt, og vi hadde bare en i reserve som var halv; men desto hardere måtte vi ta i. Vindkastene falt ofte over oss så voldsomt, at vi blev drevet akterover tross anspenning av alle våre krefter; da sprang en tollepinne, det var verre; men også det blev bøtet. Vi gnog oss langsomt frem op under et isflak; Dietrichson sprang inn på det med fanglinen i hånden for å trekke båten frem langs det; i iveren så han ikke at iskanten var hul, og den brast under ham, så han stupte i vannet; men snart var han oppe på isen igjen, og uten å gi sig fikk han tak i fanglinen og drog båten frem; slikt brydde ikke Dietrichson sig om. Vi klorte oss videre frem; men nå var det ikke mer enn nettop at vi klarte det. Da skulde Dietrichson skyve av fra et flak, men så knakk båtshaken, og på et hengende hår var han på ny stupt i vannet. Endelig kom vi mer i le under landet og kunde fortsette langs dette; vi greide det da også den gangen uten å komme i drift.

Når vi la til land om kveldene for å slå leir, hadde vi ofte strev med å få båtene trukket høit nok op, så de ikke skulde nåes av høivannet og bli skyllet bort om natten mens vi sov; det er nemlig stor forskjell på flo og fjære langs denne kysten. Tross all forsiktighet hadde vi en kveld (5. august) ikke trukket dem høit nok op, og da vi kom ut om morgenen opdaget vi at høivannet hadde nådd båtene om natten, hadde tatt med sig øl-kaggen vår og en bunn-tilje, som den ene båten var støttet op med, og hadde dessuten oversvømmet en del av provianten, som lå på berget; men da den var i tette blikk-kasser hadde det heldigvis ingen skade gjort. Vi måtte være glad for å ha sluppet for så billig kjøp; og at ikke båtene var drevet avsted; da hadde vi sandelig sittet pent i det. Men tapet av øl-kaggen vi hadde fått med fra «Jason», var vi lei for, visstnok var ølet drukket op for lenge siden, men vi brukte den nu til vann-dunk, og den luktet enda av øl. Vi hadde fått en ny påminning om forutseenhet, og efter den dag drog vi ialfall båtene høit nok op.

Eskimoer fant vi bare på to steder efter at vi forlot dem vi møtte ved Kapp Bille. Da vi om kvelden 2. august reiste over munningen av den store Tingmiarmiut-fjorden, hørte vi hundehyl inne fra landet på nordsiden, og der måtte være en leir; men vi hadde ikke tid til å gå der inn.

Som vi rodde over fjord-munningen nord for Skjoldungen, eller Akorninarmiut, fikk vi høre menneske-stemmer, og kjente lukt av tran. På en holme så vi da mange mennesker som var i livlig røre, og et telt, og da det lå nær vår vei, stevnet vi innover mot dem; men nu blev det vill flukt, med alt hvad de kunde bære av sine saker, sprang den ene efter den andre alt de orket i en lang buktende linje opefter berget, det var bare kvinner og barn. Den siste vi så var en kvinne som dukket inn i teltet, kom ut med en bylt skinn i armene, og pilte som en kanin efter de andre. De blev mindre og mindre innover fjellet; men så stanste noen av dem på kammen, og iakttok oss nysgjerrige. Det eneste levende vi opdaget ved teltet var en hund, som lå rolig foran døren, merkelig nok uten å hyle. Skjønt jo tiden for oss var kostbar, likte vi ikke å dra videre uten å overbevise disse menneskene om vår ufarlighet. Vi gjorde tegn til dem, og ropte det lille eskimoiske vi kunde; men de stod bare og glodde. Så kunde en av kvinnene ikke lenger motstå vår vinken, hun kom forsiktig nærmere, en annen fulgte et langt stykke efter. Endelig kom de på talehold; det hjalp jo ikke oss så meget; men de kunde da ialfall se våre vennlige opsyn, og de tomme blikk-dåsene vi holdt op og vilde forære dem. Det lokket, de så tvilrådig forlegne ut, men våget sig ikke nærmere, enda deres skjønnhet sandelig ikke var så uimotståelig at den skulde utsette dem for overlast. Så kom med ett en mann tilstede, det gav mere mot, de våget sig ned til stranden, og stod der og glodde på oss i båtene, mens de rautet av forundring. Da en av oss sprang i land, skvatt de opefter berget igjen; men da de fremdeles ikke så noe tegn til fiendtlighet, kom de på ny nærmere. Da vi så fikk overrakt dem en tom blikk-dåse var det vennskabelige forhold beseglet, og ansiktene deres lyste av glede og forundring over disse gavmilde fremmede. Efterhånden kom det flere menn, de hadde vel vært ute i kajakk, men var kalt til hjelp av kvinnenes rop. Den merkeligste blandt dem var en liten pukkelrygget dverg med et pent, gammelaktig utseende, og særdeles sirlig antrukket.

Da vi gikk op på berget, opdaget vi en hel leir av telter bak kammen på andre siden holmen, og mest overrasket blev vi ved å se et danebrogs-flagg på en liten stang ved det ene teltet. Dette flagget måtte de vel ha fått av kaptein Holm som med en dansk ekspedisjon reiste i konebåter langs denne kysten for noen år siden; men da hadde de altså vært sammen med europeere før, og det syntes underlig at de skulde være så redde for oss; kanskje har vi sett for uhyggelige ut, som vi kom roende i våre egne båter, og ikke i selskap med eskimoer som Holm. Ved leiren lå en konebåt på vannet, den var nok nettop satt ut for å ligge klar til flukt.

Da jeg gjerne vilde prøve deres tørrede sel-kjøtt som proviant, pekte jeg på noe av det som hang til tørring. De kom straks med noen side-stykker; jeg gav dem en stor stoppenål i bytte; men da de fikk en så rikelig betaling, kom de med det ene store stykket efter det andre og vilde ha flere nåler. Vi fikk alle foræringer av sel-kjøtt, og de fikk nåler og tomme blikk-dåser igjen. Men Ravna var ikke å formå til å ta imot noen foræring; det var fordi han mente de stakkars menneskene hadde bruk for sitt tørrede kjøtt selv, og en synål var altfor dårlig betaling.

Da vi drog videre, så vi også dvergen komme slepende med et stort stykke; men vi hadde ikke tid til å vente. Vi var ikke kommet langt før flere av mennene kom efter oss i kajakker og førte med sig store tørrede kjøtt-stykker til bytte mot nåler, og langt bak så vi sandelig også dvergen komme, det var så vidt han rakk op over kajakk-hullet med pukkelen sin, han padlet alt han orket for å nå oss, vi skulde ha kjøttet hans også; men vi kunde ikke stanse, og så måtte han til slutt gi det op skuffet. Så møtte vi efter hvert flere kajakk-menn, til slutt var det syv av dem, de hadde nok vært ute efter sel, men hadde ikke fått noe. De fulgte oss et langt stykke.

Ruiner av gamle eskimo-hus fant vi på flere steder. I noen av dem fant vi også menneske-ben og hode-skaller, som vidnet om dystre tragedier utspillt i disse omgivelser. Beboerne var død av sygdom eller av sult, som kan hende i harde vintere, og de siste likene var blitt liggende i husene da det ingen var til å bringe dem ut; men så kan andre eskimoer aldri slå sig ned der, for de har en overtroisk redsel for døde mennesker og deres gjenferd, især hvis de døde ikke er blitt bragt ut av huset på rette måten med benene foran, så de ikke kan komme inn igjen.

Av dyreliv var det ganske meget. Sel så vi av og til i vannet, og en enkelt sel kunde også ligge på isen; men det var ikke mer av dem, enn at det kunde synes vanskelig å forstå at det var nok for eskimoene å leve av. Av sjøfugl var det derimot en god del, og vi kom forbi flere fuglefjell, særlig med mengder av store blåmåker og av teist, som vi også skjøt en del av til mat. Teist-ungene er især fete og lekre å spise; men teisten har redene sine på så utilgjengelige steder oppe i fjell-veggene, at det er vanskelig å nå dit uten fare for å brekke nakken. De store ungene av blåmåkene var ellers også god mat. Ærfugl-flokker fløi over oss et par ganger; men av dem er det ikke meget på denne kysten.

Av annen slags dyreliv fikk vi meget mer enn vi likte. En morgen (6. august) våknet jeg av kløe over hele fjeset, og fikk se teltet fylt av mygg. Hadde vi først funnet hygge ved disse hjemlige insektene, så blev vi nu grundig kurert; det blev en grufull morgen. I hast fikk jeg på mig klærne og fôr ut i det fri for å komme unda, men her kastet hele skyer av dette djevels-kryp sig over ansikt, hals og hender. Verst var det da vi skulde spise frokost; når en ikke kan få en bit mat i munnen uten at den er dekket med lag av mygg, blir det hardt. Vi flyktet op på de høieste knausene, hvor det var litt vind, så vi håbet å få spise i fred, vårt livs eneste nydelse; vi sprang fra knaus til knaus, vi hengte lommetørklær over ansiktet, trakk luene ned over nakke og hals, fektet og slog som rasende i luften, men alt forgjeves; hvor vi stod, gikk, eller løp, førte vi med oss våre egne skyer av disse uhyrer; det var til å bli gal av. Til sist overgav vi oss på nåde og unåde, kastet oss ned og lot oss pine, mens vi spiste vår frokost med mygg på. Så fikk vi i hast båtene ferdige, og rømte til havs; men også her var de med. Da slo vi i vilt raseri ned for fote med presenninger, jakker, og hvad vi fant, og da vi så fikk vinden til hjelp, overmannet vi fienden; men blodtapet var stort på vår side. Det var den verste erfaring vi hadde med myggen, som det ellers er utrolige mengder av i dette landet, hvor det ikke er dekket av breene.

Over denne sydlige del av Grønland er det meget nordlys, og i de klare kvelder mens vi arbeidet oss nordover, jog dets flammende ånde-lys over himmelen. Især var det praktfullt den 6. og 7. august; stråle-båndene rullet i lange, bølgende bukter frem og tilbake over himmelen i syd, det flimret og brente, og jog ustanselig avsted som kjempende skarer med luende spyd; snart veg de, snart stormet de frem igjen; så med ett — som på et givet tegn — fôr veldige stråle-bunter fra alle kanter flammende, skiftende op mot toppen av hvelvingen og møttes i en skinnende stråle-krans høit der oppe — men så med ett sluknet alt, for at den samme skiftende lek snart kunde begynne fra nytt. Så vidunderlig skjønt, høit over jordelivets små sorger. Eskimoene tror at nordlyset er de døde barns sjeler som spiller ball i himmelen.

Det var unektelig et slitsomt liv vi hadde, mens vi kom lengere og lengere nord; og lappene blev igjen mer og mer bekymret for hver dag. Balto som var ordføreren for dem, hadde betrodd mig, at de var roligere efter at de hadde truffet eskimoene, og sett at disse var skikkelige mennesker som ikke spiste folk, sån som han hadde hørt i Finnmark; og hos dem kunde vi vel i nødsfall leve om vinteren. Men nu da vi hadde forlatt de siste eskimoene, som de trodde, og fremdeles drog videre, blev de meget engstelige og klaget over det harde arbeid, den knappe kosten, og at vi kom så langt nord uten å finne noe sted å gå op på isen. Jeg trøstet Balto med at lengere nord var landet bedre, der var det lett å komme op; han måtte jo selv ha sett det, da vi drev i isen. Men han hadde intet sett, og en dag blev klagene så høirøstet, at jeg blev kjed av det, og istedenfor å trøste, skjelte jeg ham huden full for hans motløshet. Men så brøt det løs; nu vilde han si mig alt, hvad han hadde gått og verket med i disse dagene: Jeg hadde sagt dem i Kristiania at de skulde få kaffe hver dag, og at de skulde få så meget mat de vilde ha; men nu hadde de bare fått kaffe en eneste gang på tre uker, og med maten, hvordan var det med den? Jo de fikk utdelt noen elendige porsjoner, som de til med måtte trekke lodd om; han vilde betro mig det, at ingen av dem allesammen hadde vært mett en eneste gang siden vi kom til kysten; de sultet. Og så til det bli kommandert i vei som hunder, måtte slite hele dagen fra tidlig morgen til sent på natt verre enn dyr. Nei, det var ikke til å holde ut; han for sin del skulde gjerne betale mange tusen kroner for å være hjemme igjen. Jeg forestilte ham at for det første var det ikke lovt dem noe om maten hverken kaffe eller annet, for det annet hadde vi jo ikke hatt tid til å koke noe, og kaffe var nu heller ikke sundt. Så spurte jeg ham hvordan han trodde det vilde gå, hvis vi skulde spise så meget vi hadde lyst til? Maten vilde kanskje rekke til midt inne i Grønland; men da, når det var slutt med den, vilde det være for sent å angre på vår dårskap; vi måtte nok være fornuftige og dele likt som brødre, det kunde vel ikke være verre for dem enn for oss andre. Og hvad kommanderingen angikk, så forstod han vel at det måtte være en ledelse og et ansvar på en ferd som denne. Nei, han forstod ingenting, han var og blev utrøstelig over å være kommet sammen med «mennesker som hadde sådan en fremmed skikk.» Det var vel lappens uvanthet til å underkaste sig, som brøt frem, og tross hans elskverdige gemytt kom det ofte igjen.

Nordover i åpent fatvann mellem isfjell, 9. august.

(Ved A. Bloch efter et fotografi).

Det kan jo heller ikke nektes at det var noe hardt før en blev vant til det, å ha så stritt arbeid, og så bare få en knapp rasjon tørr mat. Mavene våre var vant til mere rumstor kost som fylte op; men det var, som Kristiansen sa, bevisstheten om at det var nok, som hjalp oss. Han blev spurt da han kom hjem, om han hadde fått nok mat på denne turen. Nei, mett var han aldri. «Ja, men det måtte da vel være vondt?» «Å ja, især i begynnelsen, da vi var uvant til det; men så sa Nansen at det var nok mat vi fikk, og det hjalp oss. Og som dere ser, så var det også det.»

Det lå mange isfjell i sjøen, de er vakre å se på, men kan være farlige å komme for nær. Det hendte en dag at vi la til ved en liten holme for å se på farvannet, da falt et svært is-stykke plutselig ned fra et stort isfjell ikke to hundre meter fra oss; fjellet tapte likevekten og kantret rundt med dundrende brak, det satte svær sjø, isflakene blev dunket mot hverandre, og en holme foran oss blev skyllet helt over av bølgene; hadde vi ikke tilfeldig stanset, men fortsatt forbi fjellet, kunde vi fart ille. Ofte falt svære isstykker ned fra isfjellene, og når de kantret, hørtes dundren langt borte; det var et mektig skuespill å se en slik kjempe velte sig rundt og sette sjøen i oprør. En kveld holdt vi på å bryte to flak fra hverandre som sperret veien mellem noen isfjell; da falt med veldig brak et stort stykke av fjellet om babord ned og knuste en del av det ene flaket vi nettop stod på, det satte svære bølger og gjorde åpent farvann for oss langs fjellet; men hadde vi tatt veien på den siden av flaket, kunde det gått anderledes. Det var tredje gangen vi slapp heldig fra det; en bør være varsom, men ofte var en jo nødt til å ta mulighetene.

Som før nevnt var det nordefter fra Tingmiarmiut-fjorden høit bart fjell-land vi fôr langs, hvor innlands-isen ikke ses fra ytre kysten. Landet hadde ofte en vill skjønnhet med høie skarpe topper, mørke, bratte fjell-sider, dype fjorder mellem og fonner og breer rundt omkring, som ofte gikk i sjøen med loddrette vegger og dype, mørke-blå grotter innigjennem.

Dette høie fjell-landet strekker sig en halvannet hundre kilometer nordefter til Bernstorffs Fjord, eller Kangerdlugsuak. Inne i bunnen av den kommer en svær is-bre ut fra innlands-isen. Da vi kom nord til munningen av fjorden 8. august, fant vi den helt full av kalvis og isfjell, som var dannet av breen inne i fjorden; i rekke og rad strakte de sig langt ut til havs og sperret all fremkomst. Det var unektelig et storslagent syn alle disse veldige flytende is-øiene med deres mange vekslende former; men det var jo ikke nettop så opmuntrende for oss som skulde frem; vi måtte utenom. Et stykke ut forsøkte vi vår lykke inn igjennem; men blev stanset av urokkelige isflak, av en rivende strøm var de kilt fast mellem de svære isfjellene, som lå på grunn. Vi måtte tilbake og enda lenger ut. Da kom vi forbi et isfjell som på ene siden skrånte jevnt ned til vannet. Der gikk vi op for å få utsikt over farvannet. Virker de store når en ror under dem, disse flytende is-øiene, så blir inntrykket av deres størrelse enda mektigere når en kommer op på dem. Dette fjellet var temmelig jevnt ovenpå og dannet en hel høislette, med skråninger som kunde vært gode skibakker. På det høieste var det kanskje 70 m. over vannet, og var vel mer enn 500 m. dypt under dette, eller omkring 600 m. tykt på det tykkeste. Legges så til det en bredde av bortimot en kilometer, vil en få en forestilling om hvad det er for isklumper, og av dem ligger det i hundrevis, ja tusenvis, langs denne kysten. Bare ut for denne fjorden var det uoverskuelige mengder av dem; oppe fra toppen av fjellet så vi langt ut over, det var som et helt alpe-land av bare is. Mellem ryggene og toppene var dype kløfter; her og der så vi sjøen i bunnen av dem, rett under oss snodde den sig i et smalt mørk-blått bånd mellem høie, loddrette is-vegger.

Til vår store glede så vi at bakenom isfjellene, som strakte sig langt nordover, var det åpent farvann så langt øiet rakk, og efter å ha set ut den kurs som førte sikrest dit, og så stemt op en seiers-sang, gikk vi igjen ned til båtene og drog videre så fort vi kunde, for å nå igjennem før isen tetnet, som lett kan skje med de skiftende tidevanns-strømmer i dette farvann; å bli liggende natten over mellem disse lunefulle isfjellene, hvor svære stykker datt ned rett som det var, hadde vi liten lyst til. — Det bar nord gjennem trange render, hvor vi hadde det dyp-blå vann med enkelte flak under oss, de høie is-veggene på sidene og den blå himmel høit oppe. Skjønt svære fjell styrtet sammen eller kantret omkring oss med veldige drønn og satte sjøen i bevegelse, slapp vi godt frem mellem de store is-massene, det var som å ro gjennem en fremmed eventyr-verden. På et sted måtte vi, for å komme frem, ro gjennem en lang tunnel tvers gjennem et stort fjell, hvor smeltevannet dryppet ned over oss; det var et praktfullt farve-spill inne i dette krystall-fjellet, med alle avskygninger av blå-grønt ned gjennem vannet, og av det klareste blått til dypt ultramarin i isen og dens mange sprekker og huler på sidene og over oss.

Endelig var vi gjennem isfjell-rekkene og kunde over-natte på landet forbi Kapp Møsting på nordsiden av fjorden; nu hadde vi herlig åpent farvann foran oss. Kysten nordefter var her lav, og innlands-isen med breer strakte sig helt ut mot stranden, bare med spredte, nakne berg og topper som stakk frem her og der. Vi kunde sikkert lett komme op på innlands-isen på de fleste steder langs denne kysten; men det var ikke grunn til å ta på is-vandringen så langt syd, vi kunde komme fort frem med båtene i det åpne vann nordover, og der vilde jo avstanden over til Kristianshåb bli kortere. Vi drog derfor på årene det vi kunde i to dager til, og litt vind fikk vi også en stund, så vi kunde seile. Om nettene når vi skulde sove, dundret det av is som falt ned fra de store breene på landet og fra de mange isfjellene omkring, med kalvninger og kantringer; det lød som ustanselig kanon-torden.

Seilas 10. august.

(Ved A. Bloch efter et fotografi tatt fra et isflak).

Jeg var noe i tvil om hvor langt nordover vi burde ro. Ved Umivik, som vi 10. august hadde foran oss. så det ut til å være lett å komme op på innlands-isen. Det vilde jo være en førti femti kilometer lenger over til Kristianshåb derfra enn lenger nord fra Pikiutdlek eller Inigsalikk; men så var det enda 150 km. å ro dit nord, og vi var nu utålmodige efter å begynne vandringen. I vakkert vær med åpent vann drog vi på så fort vi kunde over den brede Gyldenløves Fjord; men før vi nådde over, kom skodden.

UTRUSTNINGEN TIL SKI-FERDEN

Ved otte-tiden om kvelden la vi til land ved Umivik i tett tåke. Da jeg sa at nu var det slutt med båt-reisen, og at her vilde vi begynne vandringen over innlands-isen, blev Balto elle vill av glede, han hoppet i land, danste rundt på berget og trampet i benene. Drivisen og havet, det var farlige og fiendtlige makter, mente han; men med berget og sneen under føttene hadde det ikke lenger noen nød, dem kjente han for vel. I sitt overmot tillot han sig endog å messe efter en av prestene i Finnmark, en synd han aldri våget når han ikke var helt sikker på livet; ja han bante tilmed litt, og det var lenge siden vi hadde hørt det. Så fôr han bort til sekken sin, trakk frem det nye testamentet og gav det tilbake til Ravna, og sa at nå trengte han det ikke lenger, for nå kunde han klare sig selv. Da Sverdrup sa, at han ikke burde være så sikker, det kunde enda bli mangen hard støit før han rakk vestkysten, blev han noe forsiktigere, og han bante ialfall ikke mer. Vi hadde en festlig stund med kokende kaffe den kvelden, det var det annet varme mål på de tolv dagenes reise langs landet. Vi hadde jo også grunn til å feste, vi hadde nådd vårt første mål; visstnok hadde vi kanskje enda den hardeste del av turen igjen, men det var da ialfall fast grunn å gå på, ikke lenger slit og usikkerhet med drivende is og båter som kunde knuses mellem flakene.

Over en sne-bro.

(Av E. Nielsen).

Næste dag, 11. august, var det vakkert solskinn, og sjøen strakte sig blå utover like til himmelbrynet, bare med noen spredte isfjell og is-stykker her og der, og det så ut til at et skib kunde seilt like til landet her uten å stanses av drivis. For en forandring på de få ukene siden vi drev sydover langt der ute i drivisen og kunde se dette berget hvor vi nu var, men all sjøen var dekket av tett is.

Mens Dietrichson skulde ta op et kart av denne kysten, og de andre skulde gjøre utrustningen vår i stand til reisen, tok Sverdrup og jeg en tur innover for å se oss om og undersøke fremkomsten. Først steg vi op den snebare fjellskråningen over teltet til en høide av 125 m. Vi så nu at isen innenfor ikke var så jevn som den hadde sett ut fra sjøen; det var mange sprekker i den, især tvers over isstrømmene, hvor ismassen var i langsom bevegelse utover og ned mot sjøen; det var på begge sidene av berglandet vi stod på. Efter å ha funnet at overflaten i nordvest for oss var ufremkommelig for sprekker, forstod vi at beste utsikten til fremkomst var langs ryggen mellem disse to is-strømmene; for der lå åpenbart is-massen roligere og der var ferre sprekker. Vi kom godt frem en stund, men så støtte vi også der på sprekker; først smale og uskyldige som vi lett skrevet over, men så blev de bredere og uhyggelig dype, vi kunde ikke engang hoppe over dem, måtte utenom, og det gikk i siksak inn igjennem, snart til høire, snart til venstre for å undgå sprekkene.

De går gjerne tvers på den retning som isen beveger sig i. De dannes ved at ismassen hvelver sig ut over rygger i fjell-grunnen under. Derved klemmes de underste lag i den sammen, mens isen og sneen i dens øvre del strekkes til det slår sprekker ned igjennem helt mot bunnen. Efterhvert som ismassen skrider frem over ryggen, dannes nye sprekker som alle går i omtrent samme retning. Hvis isen under den videre bevegelsen utover kommer ned i en senkning eller hulning i undergrunnen kan sprekkene igjen bli klemt sammen. Det er disse mange sprekkene som gjør vandringer over sne- og is-breer farlige; ofte er de helt dekket med skavler av fokk-sne, så en ikke ser dem; og trår en så gjennem og faller ned i en slik sprekk, kan den være så dyp at det er liten utsikt til å komme op igjen, selv om en ikke slår sig ihjel ved fallet. Vi bandt os derfor sammen med et godt og sterkt manillataug som vi hadde med. Vi knyttet hver vår ende av tauget forsvarlig rundt livet og gikk så langt fra hverandre som tauget rakk; om den ene da uventet skulde falle i en sprekk, kunde den annen trekke ham op igjen.

Plutselig fall gjennem sne som dekker over en sprekk.

(Av E. Nielsen).

Vi kom godt frem, for det meste mellem sprekkene, eller også nu og da over dem på sneskavler som dannet broer, eller på smale is-rygger, dannet ved at isen ikke var helt kløvnet, men en is-strimmel var blitt hengende igjen fra kant til kant som en smal, skrå bro, hvorfra en så ned i det blå, bunnløse dyp på begge sider. Da vi kom lenger inn blev sneen på overflaten dypere, og vi sank i til anklene, så det blev tungt å gå. Forredersk lå nu sneen ofte ut over sprekkenes kanter og kunde stundom dekke dem helt. En måtte stadig ramme piggstaven ned i sneen foran sig, for å kjenne om det var fast grunn, ellers kunde en lett nok trå ut på tynne skavler av sammenføket sne, som dekket over dypet. Slemme fall fikk ingen av oss, om vi enn en enkelt gang kunde falle igjennem og blev støttet av kameraten med tauget.

Efterhvert som vi kom lenger inn, blev det mindre med sprekkene, til de helt forsvant. Men her blev det til gjengjeld tungere føre; den våte korn-sneen blev dypere, vi sank i til over anklene, og det var tungt å stampe sig frem. Vi angret bitterlig at vi ikke hadde tatt ski med; visstnok hadde vi norske truger på ryggen, men de var for små til å bære ovenpå i dette føret. Vi kom stadig høiere, og mente at når vi endelig kunde nå op på den is-ryggen vi hadde i nordvest for oss, så måtte vi få den utsikten inn over isflatene som vi trengte; men veien var enda lang og føret utrolig tungt. Vi fikk i oss noe mat og klemte på igjen. Nu blev føret enda verre; den bløte kron-sneen var dekket av en skare-skorpe, som vi tro igjennem og som hugg om anklene for hvert skritt. Slik hogge-skare kan arme ut den sterkeste; men her var det ingen barmhjertighet, vi måtte op på den ryggen snarest, det så ut til regn, og det kunde bli usiktbart vær, kom vi ikke tidsnok. Vi skrevet i vei det beste vi vant. Efter at vi gang på gang trodde vi var der, men fant at flaten høinet sig videre bakenom, nådde vi da endelig op på den eftertraktede høiden. Men ak og ve, livet er rikt på skuffelser; har en nådd en høide, ligger det jo alltid en enda høiere bakenom som stenger for synet. Vi må stampe videre igjen mot det høieste sted av ryggen foran. Det begynte å duskregne; det bar op en temmelig bratt skråning, og sneen var tungere enn noensinne, vi sank i til langt op på leggene.

Endelig langt om lenge stod vi da på toppen av «Den Hvite Haug», som vi kalte den, og hadde en vid utsikt innover. Duskregnet var ikke verre enn at vi kunde se langt gjennem det. Hele flaten syntes å være jevn og uten sprekker like til synsranden. Mange små og store fjelltopper, nunatakker, stakk op over sne-havet langt innover; en del av dem var helt hvite, men på mange stakk svarte, bare knauser frem gjennem sne-dekket. Vi anslog avstanden til de innerste av dem til en førti eller femti kilometer, og kunde vel ikke vente å nå dit inn med kjelkene våre på mange dager. Visstnok var stigningen jevn og flat så langt øiet rakk; men føret var jo alt annet enn godt, og kom det ikke nattefrost, var utsiktene ikke lyse. Barometret viste at vi var i en høide av over 900 m., og kom vi enda høiere, måtte vi vel få frost ialfall om nettene. Stakkars naive mennesker som sukket efter kulde i Grønlands indre.

Vi hadde nu nådd det vi gikk ut for. Vi hadde funnet god fremkomst. Tross nunatakker og tross den direkte opstigning fra sjøen hadde vi funnet innlands-isen så liketil å fare over, at vi aldri hadde håbet på noe bedre. Det hadde gjort alle ulykkes-spådommene til skamme; de mange vise sakkyndige badde jo sagt oss på forhånd, at innlands-isen skulde være så urimelig vrang å komme op på. — Nu gjaldt det å komme tilbake til teltet, som vel var en femten kilometer borte. Natten falt på, det tok til å regne så vi blev gjennembløtte, og temmelig mørkt blev det, så det var ikke lett å ta sig frem hvor det var meget sprekker. Men det gikk, og uten uhell nådde vi teltet ved femtiden om morgenen. Det smakte utrolig godt å få mat og så krype i posen.

Det blev nu stor travlhet i noen dager med å stelle alt i god stand til isferden. Stålplatene, som kjelke-meiene var skodd med, var rustet meget under sjø-reisen og ferden i drivisen. Det gjaldt nu å skrape og pusse dem så blanke som mulig for at de kunde gli lett. Skotøiet måtte også forsåles godt; at innlands-isen trengte sterke såler, hadde vår første vandring gitt erfaring for. Vi forsterket nu sålene alt vi kunde ved å sy nye halvsåler under dem og beslå dem med stålsøm og skruer av stål og messing som best vi kunde, og sterke blev de.

Da utrustningen er av så stor betydning på en slik ferd, skal det her sies noen ord om den. Særlig viktig er selvsagt sleden eller kjelken som lassene skal trekkes på, at den ikke er for tung, og har en god form så den glir lett. På tidligere ekspedisjoner var det som oftest blitt brukt store sleder, som efter min mening var altfor tunge og klumpete. Jeg foretrakk å få gjort mindre kjelker, noe i likhet med norske skikjelker, til å trekkes av enkelt mann. Disse kjelkene blev gjort mest av seig ask; de blev surret sammen uten nagler, derved blir de mere elastiske og gir svikt ved støt, da nagler lett brekker. Lengden var 2,90 m. og bredden 0.5 m. Meiene var 9,5 cm. brede og skodd under med tynne stål-plater som kunde skrues av. Forendene av meiene var forbundet med en bøile av sterk ask, hvilket var en fordelaktig og sterk konstruksjon, den hindret ved sin runde form kjelken fra å sette sig fast mot iskanter. Nær bakenden av kjelken var det festet en opstående bøile av ask lik en stol-rygg, som kunde brukes til å skyve og styre kjelken med i vanskelig lende, når en måtte være to om den. Kjelken veide 11,5 kg. uten stål-platene som var 2,25 kg. tunge. Denne lette og sterke skikjelke, som fløt lett på sneen, og ikke sank dypt i som de tidligere brukte sleder, er blit mønster for de kjelker og sleder som er brukt på alle senere polar-ferder. — Det skulde være en kjelke til hver mann; men da det kunde være ønskelig i vanskelig lende at en mann gikk forut for å finne letteste veien, uten at de andre blev stanset ved det, skulde det være to om første kjelken, og vi hadde derfor bare fem kjelker.

Hadde vi bare hatt noen hunder til å trekke disse kjelkene, vilde det gått utrolig glatt; men dessverre var det ikke mulig å opdrive slede-hunder før vi reiste, og til å opsette ferden et år av den grunn, var jeg dengangen for ung og utålmodig. Jeg tenkte som nevnt på å ta rein med som trekkdyr, men fant at det vilde bli for ubekvemt og opgav det.

Foruten ski til alle mann, hadde vi også noen reserve-ski. Da det kanskje kunde bli vondt å trekke kjelkene op for bakke på ski, hvis sneen var glatt, hadde vi også indianske truger med. De er gjort av flettverk av dyre-sener og remmer av skinn, helst av amerikansk elg, utspent i en sammenbøiet ramme av seigt tre. De var 1,06 m. lange og 39 cm. brede, hadde en større bæreflate enn ski og bærer bedre oppe i løs sne, var dessuten meget lettere; men likevel fant vi snart at skiene var å foretrekke til å trekke selv opover bakker, da de glir frem for hvert skritt uten at foten løftes. Vi hadde også norske truger med, gjort av et flettverk av vier, med oval form, 39 cm. lange og 26 cm. brede; men de er for små til å bære oppe i løs sne.

Teltet var firkantet med møne; det reistes med to oprettstående stokker av bambus, en for hver endevegg, og en lengere bambus-stang langs mønet, og blev støttet av barduner ut til sidene. Det var så stort at vi seks mann nettop kunde få plass ved siden av hverandre på gulvet. Det var gjort av fem stykker, to side-stykker og to ende-stykker av lett bomulls-duk, og gulvet av sværere seilduk, stykkene blev forbundet med en lissing. På den vis hadde jeg tenkt å kunne bruke de enkelte deler av teltet til seil på kjelkene, men fant snart at det kunde være fare for at den lette bomulls-duken vilde bli revet istykker av vinden. Det er derfor å anbefale at alle stykkene i teltet, både overstykker og gulv, sys sammen, så teltet blir som en tett pose bare med en liten inngangs-åpning som også kan surres tett; en undgår da at sneen gyver inn gjennem lissingene, som den gjorde i teltet vårt. Det sterke gulvet kan en like godt bruke som seil, og la den øvrige lette duken i teltet henge sammenbundet på forsiden, som også vi kom til å gjøre.

Vi hadde to soveposer av reins-skinn, og lå tre mann i hver. En pose for tre er jo lettere en tre enkeltmanns-poser; og dertil meget varmere, da jo mennene varmer hverandre. Vi nordmenn var klædt i ullklær fra innerst til ytterst, og hadde vind-klær av lett bomulls-duk, til å ta utenpå; det er slike vindklær som siden denne ferden er kommet i så almindelig bruk blandt skiløpere hele verden over. På vindjakken hadde vi en hette til å slå over hodet. Luene var av ulltøi, og til å brette ned; vi hadde også hetter av ulltøi. Lappene hadde sin egen drakt, med pesker og bukser av rein-skinn, og sine varme luer med den firkantete pullen fylt med edderdun. På føttene hadde vi beksøms støvler, og når vi brukte ski løiparsko av mykt usmurt lær, med tykke ullstrømper, og ladder av gjeiteragg inni; lappene hadde komager av rågarvet lær, og til skibruk finnesko av rein-skinn med hårene ut, og fylt med sennegress, som er tørt og varmt i kulden. På hendene hadde vi lovåtter av ull, lappene hadde våtter av rein-skinn med hårene ut, og når det var kaldt fylt med sennegress. — Til beskyttelse mot sneblindhet hadde vi snebriller av mørkt glass, og dessuten briller av svertet tre med spalter i. Vi hadde også røde og blå silkeslør for å verge ansikt og øine mot det sterke sollyset på sneflatene i den tynne luften i høiden.

Koke-apparatet er viktig på en slik ferd, hvor det skal brukes både til å smelte vann av sneen, og til å koke maten, og det gjelder at det bruker lite brensel, da denne må fraktes med. Vi brente spiritus, og apparatet bestod av en ovn med spiritus-lampe og seks veker nederst, ovenpå den et høit kokekar av fortinnet kobber, med en skorsten op gjennem midten av karet, og ovenpå det et bredt, flatt kar som det blev smeltet sne i. Flammene av lampen hetet kokekarets underside, og varmen steg så gjennem skorstenen innvendig op under det flate karet for å gå ut under sidene på dette. Begge kar var utvendig omgitt av tykk filt, for å holde på varmen. Av sne med en temperatur av bortimot — 40° C. kunde vi få 5 liter kokende sjokolade i det høie karet, og 4 liter vann i det flate med et forbruk av 0,35 liter spiritus. Ved en fordelaktigere konstruksjon kunde apparatet vært mere økonomisk med brensel. — For også å bruke legems-varmen til smeltning av vann, hadde hver mann en flat lommelerke av tynt blikk til å fylle med sne og bære inne på brystet.

Maten var tørret for å være mest nærende i forhold til vekten. Til brød hadde vi svensk knekkebrød og kjøttkjeks; de siste er tilsatt med en del tørret, malt kjøtt. Vi hadde meget tørret kjøtt, som var presset sammen i plater. Jeg hadde bestilt dette fra Danmark under navn av pemmikan, som er tørret kjøtt blandet med fett; men da jeg fikk det ved avreisen, viste det sig bare å være tørret kjøtt, hardt som stein å tygge, og slemt for dårlige tenner. Derved fikk vi altfor lite fett, og kom til å lide av en sørgelig fett-sult. Vi førte nok også en del smør med, men det var for lite. Ennvidere hadde vi kjøttpulver-sjokolade (d. e. sjokolade tilsatt 20 prosent kjøttpulver), vanilje-sjokolade, ertepølse, som blev brukt til ertesuppe, og bønnepølse og linsepølse brukt på lignende måte, noe tørret kveite (rekling), litt schweizerost, litt mysost, to bokser havrekjeks, litt tyttebær-syltetøi, tørret karvekål, litt kjøtt-pepton, en del dåser kondensert melk, citronsyre, citronolje, og litt sukker. Noe hermetisk leverpostei hadde vi også; men da den inneholder meget vann, frøs den i kulden så hard at vi hugg flere kniver i stykker på den, og til slutt tydde til øksen, men måtte så fare rundt og samle op betene, som spratt langt bortefter sneflaten. Vi hadde også kaffe-ekstrakt og te med; men kaffen vi laget av denne ekstrakten virket så kraftig at den holdt oss våkne om natten, og blev lite brukt; teen var da langt bedre. Brennevin hadde vi ikke i noen form, og av tobakk bare så meget at det var til en pipe hver søndag og ved særdeles høitidelige anledninger. I det hele er narkotiske nydelsesmidler selvfølgelig ikke heldige ved så sterke anstrengelser som på en sledeferd. Alkohol i enhver form er efter min erfaring aldeles forkastelig, den gir kanskje litt varme og hygge i øieblikket, men en må betale for det siden. Tobakken er ikke så slem nydt med måte, men også den slapper legems-kreftene og forringer den nervøse kraft, utholdenhet og seighet i det hele.

Av instrumenter førte vi med oss: en liten teodolitt med stativ, en lomme-sekstant med kunstig kvikksølv-horisont, en peilskive med tre kompass til måling av den magnetiske misvisning og til trigonometriske målinger, 5 lomme-kompass, 3 aneroid-barometre, 1 koke-barometer til å bestemme høiden ved hjelp av vannets kokepunkt, 6 kvikksølv-termometre, 1 spiritus-termometer, 1 minimums-termometer, 4 ankergangs ur av de såkalte halvkronometre, glassrør og en spiritus blåse-lampe for å ta prøver av luften, et fotografi-apparat med rulle-filmer og 2 røde løkter og stearinlys til skiftning av filmene, som den gang ikke kunde skje ved dagslys, 2 aluminiums kikkerter, 2 podometre. Ennvidere hadde vi to bøsser med et rifle- og et hagl-løp i hver, patroner, en øks, isbrodder, alpetaug, skistaver med alpeøkser, en stål-spade, bambus-stenger til master, alskens nødvendig verktøi, tegneredskaper, skissebøker, notisbøker, logaritme-tabel, sjøkalender, fyrstikker, flint og stål, et stort brennglass, 3 ti-liters blikk-dunker med spiritus, presenninger, en stor bære-sekk til hver mann, som vi hadde våre reserveklær og andre private saker i, et lite apotek med treskinner og bandager til forbinding av brukne armer og ben, chloroform, kokain-opløsning til lindring av sneblindhet, tanndråper, mavepiller, vaselin, o.s.v. Det er meget en må føre med sig, og mangt en må være forberedt på på en slik ferd.

Båtene trekkes op ved vår siste telt-plass på østkysten.

(Fotografi).

VI FORLATER ØSTKYSTEN

Endelig 15. august var vi ferdige. Båtene blev trukket op på landet, lagt i en bergkløft med bunnen op, og lastet med stein så vinden ikke skulde dra avsted med dem; under dem la vi igjen all den utrustning som vi ikke skulde ta med.

Ved nitiden om kvelden stod de fem kjelkene lastet på breen nær stranden; og så drog vi avsted opover på vår vandring med Kristianshåb på vestkysten som mål. Da det var så varmt om dagen at sneen var for bløt, bestemte vi oss til å gå om natten, og sove om dagen.

Til å begynne med gikk det ikke fort; stigningen opover fra stranden var så bratt, og kjelkene, med laster på mere enn 120 kg., så tunge, at vi måtte være tre om hver, og ta det i korte vendinger. Det var først flere dager senere, da vi kom høiere op og stigningen blev mindre bratt, at vi kunde trekke kjelkene enkeltvis. Vi lastet dem da om, de fire fikk laster på omkring 100 kg., den femte, som blev trukket foran av Sverdrup og mig, omtrent dobbelt.

Vi fikk litt frost den første natten, så sneen blev hårdere og lettere å trekke over; men det var meget stigning, og snart blev også isen svært ujevn. Efter at vi var kommet en fire kilometer frem, reiste vi telt i en høide av 180 m. Om kvelden, 16. august, drog vi videre over samme slags ujevn is. Mot midnatt blev det så mørkt at vi ikke kunde se, og vi reiste telt, kokte sjokolade, spiste, og ventet på dagslyset. Vi kom på jevnere is; men føret blev løsere, og sprekkene begynte. Ut på morgenen tok det til å regne, vi fikk på oss vindklærne, men vanntette var de ikke, og det øste slik ned at snart hadde vi ikke en tørr tråd på kroppen. Fryse gjorde vi jo ikke, enda det var en skarp vind, slitet med å trekke varmet ganske bra; men å kjenne klærne klisse til skinnet overalt og legge sig i veien for hver bevegelse, er ikke så bra nettop. Vi drev på utover formiddagen. Stigningen var ikke større, enn at vi trakk kjelkene lett når vi var to om hver. Mange sprekker var det, og det gjaldt å ta sig i akt. Det blev for tungvint å binde oss sammen i taug; vi måtte nøies med å være bundet til kjelken med det sterke trekktauget som var gjort godt fast til den solide trekkselen vi hadde på. Falt vi gjennem snebroene over sprekkene, vilde vi bli hengende i dem, og så lenge ikke kjelken kom efter, vilde vi henge sikkert til en av de andre kom og hjalp. Det hendte noen få ganger at vi falt litt igjennem, men ved å sette staven på tvers klarte vi oss op igjen uten hjelp. Å få de lange kjelkene over sprekkene gikk gjerne lett, de hadde så stor bæreflate, det gjaldt bare å renne dem fort over, så gikk de av farten, selv om det skulde briste litt under dem.

Båtene, som vi forlot dem. (Fotografi).

Ved middagstid stanste vi endelig og reiste telt på en liten flate mellem to veldige sprekker; været var da blitt ganske umulig. Å få tørre klær på kroppen utvendig og varm te innvendig smakte den dagen ganske utrolig godt. Vi la alt vi hadde av staver og ski under teltgulvet for å berge oss så godt vi kunde mot regn-vannet som høljet ned i strømmer. Så krøp vi i posene og hadde det usigelig godt, mens vind og regn fortsatte uten stans der ute.

I tre døgn, fra 17. til 20. august, blev vi nu holdt i teltet av uværet med vind og striregn. Vi lå i posene og fordrev tiden som best vi kunde med å sove, skrive i dagbøkene, lese i de få bøkene vi hadde, lappene leste i sitt Nye Testamente, og så pratet vi. Mat-rasjonene blev satt ned på det minst mulige, og ett måltid i døgnet måtte være nok når vi ikke kunde arbeide. — Endelig gav været sig, så vi om formiddagen den 20. august kunde dra videre, efter å ha fått et kraftig mål med varm linse-suppe for å bøte på de siste dagenes sultekur.

Enda var det meget sprekker i isen, og i et strøk gikk sprekkene i to retninger tvers på hverandre, så det var helt ufremkommelig, og vi måtte tilbake og utenom. Men eftersom vi kom lenger inn, blev det bedre med sprekkene, stigningen blev også mindre bratt, så vi behøvde ikke lenger å være to om hver kjelke, men kunde stykkomtil trekke dem enkeltvis, undtagen Sverdrup og jeg, som med den tyngste kjelken gikk foran for å finne vei.

Balto skildret denne del av reisen slik: «Den 20. blev innlands-isen forferdelig ujevn, den var som store bølger på havet, og det var forferdelig å slepe kjelkene op på disse bølger, og når man skulde ned igjen, kom is-stykker rullende ned over oss. Tauget som vi drog kjelkene med, smertet skuldrene så det kjentes som de var brent»

Sneen var enda våt og bløt, så vi sank litt i, og da det om kvelden så ut til å klarne, så vi kunde vente litt nattefrost, reiste vi telt. Da vi fortsatte tidlig næste morgen, 21. august, var det klar himmel og en fast skorpe på sneen som bar. Det var enda nokså sterk stigning og mange og store sprekker. Ut på formiddagen blev sneen bløtere og bløtere i solsteken, det blev tungt å trekke, og vi tørstet usigelig. Vann fantes det ikke lenger på isen, og vi skulde ikke mer finne det før vi kom nær vestkysten. Vi led stadig av en uslukkelig tørst. Det eneste drikkevannet vi nu fikk under marsjen, var det vi kunde smelte med vår egen varme på blikk-flaskene våre, som vi stadig fylte med sne og bar inne på bare brystet; men få av oss hadde tålmodighet nok til å vente til all sneen var smeltet; så snart den blev litt våt, suget vi vann-dråpene ut av flasken, og ordentlig drikke blev det aldrig.

Vår telt-plass morgenen 17. august.

(Ved A. Bloch efter et fotografi).

Vi hadde en høide innenfor oss, og den måtte vi nå før vi stanste. Endelig var vi oppe efter å ha gått en 7 km. Vi fikk nu til vår glede se at stigningen var liten videre innefter, og det var helt slutt med sprekkene. Vi syntes vi hadde overvunnet den første vanskelighet på innlandsisen — den ytre farlige rand med sprekker — og fortjente et ganske lite festmåltid, med ekstra rasjoner av litt mysost, havrekjeks og tyttebær-syltetøi. På fire dags- eller nattmarsjer var vi kommet omtrent 18 km. fra stranden hvor vi begynte og var i en høide av omkring 870 m. Vi hadde to nunatakker like ved i sydvest for oss, jeg kalte dem Rink’s og Helland’s nunatakker, og vi begyndte også å se flere nunatakker innefter; i nordøst for oss hadde vi alt en hel rekke.

Om natten ved to-tiden (22. august) drog vi igjen videre. Det var nu god nattefrost (med ÷ 5° C), og sneen var steinhard, men stygt ujevn, så kjelken endog veltet. Efter å ha gått vel 8 km. stanste vi om dagen, og drog videre igjen om kvelden. Isflaten var stadig slem, snart måtte kjelkene trekkes op på toppen av de krappe bølgene, snart stupte de ned i dalene mellem dem, det rykket og brøt i skuldrene, og det er sant som Balto sa, at de kjentes som de var brent. Men eventyrlig vakkert var det, nordlys og måneskinn over denne bølgende isflaten, og glimt av månelyset bortefter kammene under den flimrende himmelen.

Ved midnatt kom vi til en tung stigning; vi måtte være flere om hver kjelke, og enda var det slitsomt. Men så endelig var vi oppe, og vår forundring og glede kjente ikke grenser da vi fikk se at isen innefter, så langt vi kunde se i måneskinnet, var ganske flat og hard og jevn som isen på en innsjø. Ved to-tiden (23. august) reiste vi telt for å koke litt kaffe. Vi var svært ovenpå, lettere føre kunde ikke finnes, og vi talte meget om hvor lenge det kunde vare før vi rakk frem til Kristianshåb på vestkysten, skulde det vare slik ved. Hele den morgenen var isen like god, og slikt føre som vi da hadde, har ikke mange sett på Grønlands innlands-is. — Da vi reiste telt midt på dagen, stekte solen så det blev mest for varmt inne i teltet; og en av oss la sig endog på en presenning i skyggen utenfor for å få sove.

Opstigning fra østkysten 17. august. (Av forfatteren).

Om kvelden drog vi videre på samme føret; men dessverre, lykken er aldri holdbar, og snart begynte den harde, glatte isflaten å bli dekket av fin nysne. Vi fikk nu føle at vi nok skulde få mer natte-frost enn vi brydde oss om; på den støvfine nysneen gled stålmeiene tungt i de 7 til 8 graders kulde vi da hadde. Efter å ha slitt oss frem en 6 km. på dette føret, innså vi det dumme i å fortsette på den tid av døgnet og slog telt; nu var det bedre å trekke om dagen mens sneen var varmere, og så sove om natten.

For å lette lasten på kjelkene vilde vi nu legge igjen oljeduks-trekket på soveposene, de trengtes jo ikke mer, da det ingen fare var lenger for regn og væte. Men oljeduk er brennbar og måtte selvsagt brukes til å koke med. Det gjaldt å finne en gryte; men alle de store brødkassene av blikk, som vi prøvde, hadde fått for hard medfart under ferden, så de var lekke. Endelig fant vi en som syntes noenlunde tett; vi fylte den med sne og fyrte op under den med oljeduken som vi rev op i tynne strimler, den vesle sne-spaden av stål brukte vi som fyrfat. Flammene slo høit op rundt blikk-kassen og kastet et rødlig skinn på oss seks mann som satt omkring, stirret inn i varmen og fant livet riktig koselig. Men gledene på denne jord er kortvarige, det varte ikke mange minuttene før teltet var så fullt av røk, at vi mest ikke kunde se hverandre, selv om vi hadde kunnet holde øinene oppe. Å åpne på teltdøren hjalp ikke stort; for trakk det noe røk ut, kom det mer igjen, og røken blev tettere og tettere. De fleste puttet sig ned i posene og trakk lokket godt til over hodet; men et par av oss måtte jo holde ut for å passe varmen, enda så stygt det sved i øinene. Ved å lette litt, snart på det ene, snart på det andre, og så av og til stikke hodet ut av teltdøren gikk det, og sneen begynte å smelte. Men for å fylle gjenvordighetenes beger til randen, viste blikk-kassen sig nu å lekke som et soll. Vi måtte finne på noe annet. Det eneste tette vi nu hadde, var lokket på den blikk-kassen vi hadde apoteket vårt i; men det rummet bare halvdelen av det vi trengte. Ved å bruke det ved siden av den lekke blikk-kassen, som blev stillet på kant hvor den lekket minst, klarte vi oss; og ved å fyre på og forvandle teltet til et fullstendig helvete, fikk vi til slutt kokt en slags te.

Tre døgn i teltet, 17.—20. august. (Tegnet av E. Nielsen).

Næste morgen, 24. august, kokte vi også med oljeduken; men nu flyttet vi ild-stedet utenfor teltet og fikk der smeltet en dugelig mengde sne, så vi foruten en god varm rett med karvekål-suppe, fikk for en gangs skyld drikke oss helt utørste. Til vannet satte jeg citronsyre med noen dråper citronolje og så sukker, og det blev en liflig citron-drikk. Det blev siste gangen vi fikk slukket tørsten, før vi rakk over mot vestkysten; for vi måtte jo spare på brenselen og kunde ikke smelte meget vann. — Å få se hverandre igjen ved dagslys den morgenen var et syn. Bevares som vi så ut! Sot-klattene dekket ansiktene i tykke lag, og håret var ravn-svart; det eneste som var rent var øie-eplene og tennene, men de lyste uhyggelig hvite i alt mørket. Når det oplyses, at vi tross slike uregelmessigheter ikke vasket oss fra vi forlot Jason og til vi kom til vestkysten, vil vel mange kalle oss noen urenslige griser. Det får vi nu ta med ro, det hadde jo sine grunner. For det første hadde vi her på innlands-isen ikke annet vann enn det lille grannet vi smeltet morgen og kveld med spiritus i koke-apparatet, og de enda mindre dråpene vi om dagen kunde smelte på kroppen vår. Når en nå er brennende tørst og har valget mellem å bruke dette vannet til å vaske sig i, eller til å drikke, eller også først vaske sig i det og så drikke, så tror jeg at selv det rensligste menneske vilde velge bare å drikke det. — For det annet så er det nå ikke så heldig med denne vasken på sne-flatene hvor ansikts-huden blir angrepet av alt sollyset som kastes tilbake fra sneen. Huden brennes og skaller av, og det kan forvolde ulemper og smerter. — For det tredje så er det nå ikke så fristende å vaske sig i kulden heller, når vannet fryser hvis det står litt, og fingrene blir stive på veien fra vaskefatet til ansiktet. Det blir vel kanskje ikke så mange som da vil ofre mer enn en teoretisk veltalenhet på rensligheten. Det verste er at sannheten tro må jeg medgi at vi ikke savnet vasken heller, men trivdes godt uten den og uten å bytte klær.

Hele dagen hadde vi dårlig føre, nysneen blev stadig dypere og tråere å trekke på. Til middag kokte vi sjokolade, og brukte oljeduk til brensel, dessuten et reserve teodolitt-stativ som vi ikke trengte, og en hel del treskinner til forbinding av brukne ben og armer; vi syntes ikke vi trengte dem lenger nu vi var kommet heldig over den sprekkete isen nær østkysten. Vi beholdt bare noen få for det tilfelle at det skulde hende noe under nedstigningen over den sprekkete isen vi måtte vente nær vestkysten.

Så snart solen var gått ned om kvelden blev det meget kaldere, og kjelkene gled enda tungere på den kalde sneen. Vi reiste telt og var ikke kommet frem mer enn en otte, ni kilometer den dagen. Det gikk sandelig smått, og skulde det ikke komme til å gå meget fortere enn dette, vilde det ta lang tid før vi rakk Kristianshåb på vestkysten. Men enda var det en god del stigning, og det måtte vel gå lettere når vi kom høiere, og stigningen blev mindre. Vi trøstet oss med havrekjeks og nysne, som blev helt over med en opløsning av citronsyre, citronolje og sukker, det smakte som den herligste fruktis.

Næste dagen, 25. august, var det fremdeles meget stigning, og føret var verre, det var 15 til 20 cm. løs fokksne. Dertil var det begynt å blåse rett imot; men vi drog på som best vi kunde. Da vi syntes middags-rastene tok for lang tid, fant vi nu på å koke mens vi gikk. Koke-apparatet blev fylt med sne, blev sikkert fortøiet bak på den ene kjelken, og så blev det fyrt op. Mens sneen i karene efterhånden smeltet, drog vi videre, stolte over denne kløktige opfinnelse. Så blev det fylt bønne-pølse på koke-karet, og da bønne-suppen kokte, stanste vi, reiste telt, og bar kokeapparatet forsiktig inn; men som vi skulde sette oss ned for å nyte tilværelsen, gjorde jeg en klosset bevegelse og veltet det vaklende apparat, så all den kostelige suppen fløt ut over teltgulvet sammen med vann og sneklumper fra smeltekaret, og dertil brennende spiritus fra lampen. I samme nu var alle mann på benene, alt som var i teltet blev kastet ut, vi løftet teltgulvet i hjørnene, så suppen rant sammen i fordypningen i midten og blev øst op i koke-karet og kokt videre; det var ikke mange dråpene som gikk tapt.

Mens vi satt lunt i teltet og nød vår suppe og vår middag, røk det op med sne-storm. Det var vel bare «jordfokk» (d. e. fokk av sne fra sneflaten); men vi hadde det rett i ansiktet da vi drog videre, og vinden vokste utover kvelden, dertil fikk vi ni graders kulde. Vi stampet oss frem mot været så godt vi kunde til sent på kvelden, da vi reiste telt og krøp i posene, mens månen skinte fredelig ned på oss gjennem fokket. Da jeg tørnet ut næste morgen, 26. august, for å koke kaffe, blev jeg overrasket ved å finne mig selv, og soveposene, og sekkene med klærne våre, alt begravet under sne som hadde trengt inn gjennem sprekkene i teltet. Da jeg skulde stikke føttene i skoene, var de fulle av sne, og da vi skulde se til kjelkene, var de halvt begravet, og store snefaner lå op mot teltveggene på alle sider. Allikevel hadde vi nå en hyggelig søndags-morgen med kaffe på sengen.

Mohns, Baltos, Kristiansens, Dietrichsons, og Sverdrups nunatakker (22. august).

(Skisse av forfatteren).

Snestormen fortsatte hele dagen, og det blev tungere og tungere å gå mot den, da sneen blev løsere. Jeg begynte å tenke på om vi skulde binde noen av kjelkene sammen, sette master på dem, og forsøke ved hjelp av seil å krysse oss op mot vinden; for skulde vi fortsette på denne visen vilde det sandelig vare lenge før vi nådde Kristianshåb. — Efter en par kilometer kom vi til en stigning så bratt at vi måtte være tre om hver kjelke, og enda var det tungt nok slit å få dem op; stigningen var omtrent en meter på fire. Da vi gikk nedover igjen for å hente de næste kjelkene efter en vending, sa med ett den ellers så tause Kristiansen til Dietrichson: «Herregud, at folk kan ville sig selv så vondt som å gjøre dette.»

Da vi stanste sent på kvelden, hadde vi nådd en høide av omtrent 1880 m. over havet; men hvor meget høiere vi enda skulde op før vi kom over høieste ryggen, visste vi jo ikke. — Den natten innrettet vi oss noe bedre mot snedrevet; vi grov teltet ned, så vi fikk en sneskavl på luv siden; veltet dessuten en kjelke dekket med presenning mot luv vegg, og fikk på den vis en ganske lun rede, hvor teen surret koselig over spiritus-ilden, og humøret var lyst tross alt. Og da så teen var ferdig, og det blev tendt et lys, syntes vi det var riktig hyggelig.

Næste morgen, 27. august, var vinden like sterk. Det blev nu bestemt straks å rigge kjelkene om for seil. Dette møtte megen motvilje, især hos lappene. Ravna satte op et ytterst ulykkelig ansikt, og Balto brukte kjeften: «Så galne folk, som vil seile på sneen! Dere kunde vel lære oss seilas på sjøen og meget annet; men lære oss lapper noe på land eller på sneen; nei det kan dere ikke, det er noe sattans sludder.» Men han måtte nu til likevel. Kjelkene blev satt ved siden av hverandre, og med staver tvers over blev de surret sammen til to flåter, i den ene var det to, i den andre tre kjelker. På disse to flåtene rigget vi op bambus-stenger som master. På den ene flåten skulde telt-gulvet brukes som seil, på den andre to presenninger; men da disse blev heist op, blev de revet fra hverandre og måtte sys sammen. Dette måtte jo gjøres med bare hender, og var et surt arbeid i vinden og kulden. Det tok oss mange timer å bli helt seilklar. Vinden var rett imot, når vi skulde holde kurs mot Kristianshåb, og det var ikke utsikt til at vi med kjelkene skulde kunne styre så høit op i vinden, at vi kunde krysse op mot den. Den vilde derfor ikke bli til noen hjelp hvis vi skulde fortsette i den retning; men jeg hadde nu begynt å grunne på andre planer.

Denne vinden som blåste utover innlands—isen fra det kalde indre mot kysten kunde nok holde på lenge, og det var klart at mot den og med det tunge føret var det umulig å nå Kristianshåb til midten av september, da vel siste skibet skulde gå derfra til Danmark, og vi måtte da overvintre i Grønland. Jeg mente det måtte være mere utsikt til å nå et skib som kunde bringe oss hjem den høsten, hvis vi kom til en av koloniene lengere syd på vestkysten; og Godthåb måtte da være et heldig sted å søke til. Avstanden dit var også meget kortere enn til Kristianshåb. Fra der vi nu var skulde avstanden i rett linje være omtrent 595 km. til Kristianshåb, mens den bare var omtrent 470 km. til Godthåb. Visstnok gikk vel en lang strekning av dette over bart land, det kunde være nær på 100 km. fra innlands-isens rand og ut til Godthåb, og der var det kanskje vanskelig å komme frem over høie fjell og daler, og rundt fjorder som skar sig dypt inn; mens det ved Kristianshåb ikke var langt stykket fra innlands-isen til kolonien; og efter oplysningene vi hadde, var det lett å komme frem. Men det måtte vel kunne gå ved Godthåb også på en vis. Det var dessuten andre grunner som kunde tale for den ruten. Undersøkning av isen i den retning vilde ha stor interesse, den var helt ukjent; mens Nordenskiølds to ekspedisjoner på innlands-isen der nord jo hadde gitt verdifulle oplysninger om forholdene syd for Kristianshåb.

Så var det også det, at det alt var lidd langt på året, og høsten på innlands-isen kunde nok bli nokså ublid. Over til bunnen av fjordene inn for Godthåb var veien så kort, at vi kunde regne med å nå tidligere ned til blidere strøk der, selv om vi jo ikke visste noe om hvordan fremkomsten vilde bli nær is-randen i den retning. Den kunde vel bli adskillig vanskeligere enn der nord ved Kristianshåb, hvor vi visste at den var lett. Det så ut til å være mange isbreer som skjøt sig ned mot fjordene og dalene inn for det høie berglandet ved Godthåb, og der kunde vel være meget ujevn og sprekket is; men på et sted på omkring 64°10’ n. br. så det efter kartet ut til å være en strekning mellem svære isbreer, hvor isen kanskje lå roligere, og hvor den var såpass at vi kunde komme ned. Ialfall måtte vi kunne finne en fremkomst. — Slutten på mine overlegninger blev at jeg bestemte mig for å endre kursen og søke mot Godthåb. Da dette blev meddelt de andre, vakte det almindelig tilfredshet, alle var enige i at det uten tvil var det heldigste.

Så endelig ut på eftermiddagen kunde vi heise seil og drog avsted. Vinden hjalp godt, men vi kunde ikke ligge høiere enn tvers av den, ja tildels en strek lavere, og da vinden var nordvest kom vi på den måten til å gå mot sydvest. Det pekte jo adskillig sydligere enn mot Godthåb; men vinden hjalp så meget at vi likevel stod oss på å bruke seilene, fremfor bare å trekke. Vi ordnet oss så to gikk foran hver flåte og trakk, mens en gikk bak og styrte, og vi gjorde ganske god fremgang. Slik holdt vi på i flere dager med den samme vinden og snefokket. Om nettene blåste det så jeg flere ganger var redd for at teltet skulde slites i stykker. Om morgenen måtte kjelkene graves frem av snefanene, løsnes fra hverandre, all last måtte tas av, så de kunde bli vendt og meiene omhyggelig skrapt under for is og fastfrosset sne. Så måtte kjelkene igjen surres sammen, lasten surres på, og seil-riggen settes op. Det var ikke søtt arbeid i det bitende snefokket og kulden, især surringene, som måtte legges på med bare never skulde de duge. Så var det å stampe oss frem gjennem fokk-sneen hele dagen; men vi gjorde da ganske gode dagsmarsjer; visstnok var de ikke så lange som vi trodde de var, men de var da en 14 til 15 km. Det sureste arbeid de dagene var å få teltet op om kvelden. Først måtte telt-gulvet, som vi brukte til seil, lisses fast til teltveggene, og det måtte gjøres med bare nevene. Det hendte vel at vi forfrøs alle fingrene, mens vi holdt på med det; men ved å gni og banke dem, fikk vi berget dem på en vis. Så var det å få satt teltet forsvarlig op, så det kunde holde sig i vinden, og så endelig kunde vi komme inn i det og i le.

Mens vi gikk, tenkte jeg ustanselig på hvordan vi best skulde komme frem til Godthåb, efter at vi vel var kommet ned fra innlands-isen til bunnen av fjordene; efter kartet å dømme kunde det bli en slitsom marsj den lange veien over land, over fjell og daler. Men med teltgulvet vårt av sterk seilduk, og med de sterke presenningene hadde vi jo materiale nok til å lage båt, tre nok til spileverk og årer hadde vi jo i skiene, stavene, bambus-stenger og kjelkene. Ja det var klart, båt måtte vi lage, og med den kunde vi lett komme til Godthåb. Jeg betrodde mig til Sverdrup, som efter litt overlegning snart var med, og mens vi gikk og slet oss frem, hadde vi en stund underholdning nok med å snakke om hvordan den båten helst skulde bygges. Men det Sverdrup nu ergret sig mest over, var at vi hadde vært så dumme å legge igjen seilhansken vår ved båtene på østkysten; den vilde vært god å ha til å sy båt-treķet med.

En dag trådte Kristiansen feil på kanten av en fokk-skavl og vrikket det ene kneet. I flere dager var han så dårlig, at han hadde vanskelig for å ga; men ved flittig massasje fikk Dietrichson ham snart så noenlunde bra igjen. Det tok sig ellers underlig ut å se ham sitte med bart ben og bli massert i snefokket og kulden. Det var en minnelse om hvad det vilde si, om en blev alvorligere skadd ved benbrudd eller slikt; vi fikk nok passe oss vel for det.

Den 28. august blev lappene litt dårlige i øinene. De, som hadde hånt våre snebriller og slør som noe narrestreker, som lappene aldri brukte, blev merkelig nok de første som led av sneblindhet. Jeg måtte nu dryppe Balto med kokain-opløsning i øinene, og ved bruk av snebrillene og silke-slør, som de hadde foraktet så dypt, blev de snart bra igjen. Alle vi andre klarte oss godt for denne sykdommen, som så mange arktiske reisende har lidt av. I denne høiden, hvor luften er så vidt tynn, og solstrålene derfor virker kraftigere, og blir kastet tilbake fra den hvite sneflaten og fra snekornene som hvirvler i luften på alle kanter, er det lett å få øinene angrepet. Det heter og svir i dem som om en var surøiet av røk eller hadde fått sand i øinene, og til slutt kan en ikke holde dem åpne. Men ved å bruke snebriller kan en lett berge sig, en hatt med bred brem for å beskytte mot solen er også god.

På huden i ansiktet virker også dette sterke lyset. Vi blev stekt ganske brune, og skinnet på nese og kinn og hake skallet av. Kristiansen fikk især ansiktet ille medtatt, kinnene svulmet op og fikk blemmer, så det gjorde vondt; de så ut som om de hadde vært forfrosset. Efter den tid passet vi bedre på og brukte de røde silke-slørene våre, så vi undgikk verre ulemper. Det var ellers underlig å se disse fine røde og blå silke-slørene vaie i luften der vi gikk; det vakte tanker om vår, og promenader, og elegante damer og strålende øine; men skikkelsene her var ikke så elegante nettop, og bak slørene så en bare seks skitne, skjeggete og værbitte fjes.

Om eftermiddagen 29. august stilnet vinden så meget at vi tok seilene ned, løsnet kjelkene fra hverandre og begynte å trekke med kurs rett på Godthåb. Sneen blev også nu så løs og dyp, at Sverdrup, Dietrichson og jeg tok indianer-truger på. Det var ikke så lett i begynnelsen å bruke disse innretningene; ved de første skrittene bar det uavladelig på nesen, snart skrevet vi ikke nok i benene for å føre de brede trugene frem, de slog mot leggene og overende bar det. Så aktet vi oss for det en stund, men satte den ene trugen oppå den andre, og da vi skulde skritte til igjen, lå vi på nesen. Så skrevet vi lenger ut, og det gikk bra; men så tok forenden av en truge ned i sneen, og igjen lå vi der. Slik holdt vi på en stund, og stadig lå vi på nesen og rotet.

Lappene hadde sett på disse trugene med dyp forakt; ingen skulde lære dem noe på sneen, de hadde levd hele livet på fjellet uten å bruke slikt skrap. Nu frydet de sig over å se hvordan vi stupte. Men så gikk det snart bedre, vi lærte å bruke dem og fant at de var utmerkede, de bar merkelig godt ovenpå og gav sikkert fotfeste; vi angret på at vi ikke hadde tatt dem på lenge før. Da vi nu gikk meget bedre enn lappene, som vanskelig kunde følge med, blev de betenkte. Balto spurte efter en stund forsiktig om de virkelig var så gode å gå på, og gjentok spørsmålet flere ganger senere, han var på nippet til å ydmyge sig og ta disse foraktede innretningene på benene. Men så blev sneen slik at skiene kunde brukes, og lappene fikk da dem på isteden.

Kristiansen forsøkte indianer-trugene men kunde ikke komme overens med dem, og efter å ha ligget overende en snes ganger, blev han så sint at han slengte dem på kjelken og tok norske truger isteden; men de sank mer i og var tungere å bruke.

Efter få dager tok vi alle ski. De er nu allikevel de beste, selv til å trekke med, for dem som forstår å bruke dem; de tretter mindre under gangen enn truger, da de ikke løftes men bare skyves frem, og en behøver ikke skreve mer i benene enn ved vanlig gang. På hele ferden over innlandsisen til vestkysten brukte vi nu skiene.

ENSFORMIG SLIT

I de tre ukene som nu fulgte hadde vi et utrolig slitsomt og ensformig liv. Det var å gnage oss frem med kjelkene som best vi kunde dag efter dag, og den ene lik den andre. Alt var flatt og hvitt som et hav av sne. Vi så bare himmelen med solen, den endeløse sneflaten, og oss selv; som seks svarte prikker drog vi en forsvinnende linje gjennem den hvite uendeligheten. Synskrets efter synskrets la vi bak oss, men overalt var de de samme, aldri noe å feste øiet på der forut; vi måtte styre ved å se på kompasset rett som det var, og holdt retningen ved å akte på solen når vi så den, og ved å se oss tilbake på dem som kom efter og på våre spor, for at passe på at vi gikk i rett linje og ikke slo «krøller på halen». Vi visste så omtrent hvor vi var, og visste at på lang tid kunde vi ikke vente noen forandring. Den siste svarte fjell-toppen, som vi kalte Gaméls Nunatakk, mistet vi av syne bak oss den 31. august, og nu kunde vi ikke vente å få se svart fjell igjen før vi kom nær vestkysten. Samme dagen fikk vi plutselig høre fugle-kvidder, og så en snespurv komme flagrende; den fløi et par ganger rundt oss og slo sig ned på sneen tett ved. Den skakket på hodet og så på oss, hoppet muntert bortover sneen, kvidret litt, og så fløi den nordefter, Det var siste hilsen fra landet.

Føret var utrolig tungt, og denne fine nysneen som falt og fokk-sneen var trå som sand å trekke på. Det var et endeløst slit, og dagsmarsjene blev ikke lange, mest en otte til femten kilometer, stundom kunde de være litt mer. Sneflaten var fullstendig jevn; i mange dager steg den stadig opover i lange bølger, høiere og høiere. Vi blev kjed av disse evindelige stigningene, og håbet på endelig engang å komme op på ryggen og få det helt flatt, og så skulde det vel begynne å skråne utover mot den andre siden. Men det syntes aldri å ta ende med stigningen. Endelig den 5. september så det ut til at vi virkelig hadde nådd høiden, vi var da omtrent 2720 m. over havet, men noen merkbar skråning utover nådde vi ikke; det var fremdeles det samme slitet den ene dagen som den andre gjennem den uendelige, flate sne-ørkenen, hvor vi var plaget av en like uslukkelig tørst som den reisende i Sahara. — Var vi kommet tidligere på sommeren, hadde vi sikkert fått meget lettere føre; for da hadde sneen for det meste vært dekket av en hard skare-skorpe; men nu var det ovenpå denne hardfrosne sneen kommet løs nysne, som var fin og tørr som støv, og som vinden pakket sammen til fokk-sne; på slik sne glir ski og kjelker urimelig trått, særlig når det blir så kaldt som vi fikk det; og stadig kom det mer nysne.

Alt så tidlig som den 31 august, da vi om kvelden rammet skistavene ned i sneen for å sette op teltet, blev vi overrasket ved å finne at det visstnok var en skorpe på den gamle sneen under nysneen; men brøt vi gjennem den, kunde vi ramme stavene ned så langt de rakk. Det var åpenbart at i denne høiden, vel 2000 m., var ikke solen om sommeren i stand til å gjøre mer enn det øverste laget av sneen så vidt fuktig at det kunde fryse en skare-korpe på den om natten, mens under den holdt sneen sig tørr og løs. Selv på varmeste sommeren kunde det altså ikke være noen smeltning her som minsket på snemengden. Slik fant vi at snelagene var overalt i det indre. Den 3. september forsøkte jeg f.eks.flere ganger å ramme staven ned. Øverst var det omkring 8 cm. løs nysne, så en isskorpe en par cm. tykk, så 16 cm. løsere sne, så igjen en hardere skorpe, og når den var gjennembrutt kom staven ned i hardere og hardere sne. En lignende lagdannelse fant vi overalt i sneen lenger inn; som regel kunde vi ramme stavene ned så langt vi vilde.

Vi slet oss frem i ukevis over en endeløs, flat sne-ørken.

(Av A. Bloch efter et fotografi).

Under hele ferden over innlands-isen var det som regel så vidt klart at solen skinte igjennem; bare noen få dager var det helt overskyet. Selv når det falt sne, som det ofte gjorde, var den sjelden tettere enn at solen kunde skimtes. Sneen som falt var alltid fin, lik frossen tåke; det var frostsne som dannes ved at luftens fuktighet, som er liten i den tynne luften ved den lave temperaturen, fryser og faller ned uten å danne skyer. Når så solen skinte gjennem dette fallende sne-støvet, dannet det sig alltid en vid lysende ring rundt den, med lys-akser som gikk fra solen ut til ringen på hver side, og der opstod det da lysende flekker, de såkalte bisoler. Når solen nærmet sig himmelbrynet så meget at en del av ringen kom under is-randen, opstod det sterkt lysende bisoler hvor lys-ringen skar denne randen, og likeså hvor en lys-akse loddrett ned fra solen nådde den. Slike underbare lys-fenomener så vi daglig.

I det indre blev det meget kaldere enn vi på forhånd hadde tenkt oss muligheten av. Selv om dagen, når solen skinte, var det mange kulde-grader, og når solen kom lavere på himlen om eftermiddagen, sank temperaturen fort, men enda mer så snart den gikk ned. Det var åpenbart en usedvanlig sterk varme-utstråling om natten fra sne-overflaten gjennem den tynne luften over denne høisletten. — Skalaen på våre kvikksølv-termometre gikk ikke lenger ned enn til — 30° C., da ingen hadde ventet så lave temperaturer på den tiden av året; men efter den 8. september sank kvikksølvet dypt under skalaen så snart solen forsvant om kvelden. Hvor lavt temperaturen sank, kan ikke bestemmes nøiaktig. Da vi gikk til køis 11. september, la jeg spiritustermometret vi hadde, under hodeputen. Da jeg så på det om morgenen var spiritus-søilen sunket dypt under skalaen som gikk ned til — 37°C. Temperaturen var sikkert under — 40°C., og det var inne i teltet, hvor vi lå seks mann, og hvor vi kokte mat. Efter den måten temperaturen sank mot kvelden på, har professor Mohn regnet ut at vi må ha hatt omkring — 45°C. de kaldeste nettene. Om dagen steg gjerne temperaturen til mellem — 20° og — 15°C. litt over middag. Dette var altså midt i september og er vel uten sammenligning de laveste temperaturer som er iakttatt på den årstid på vår jords overflate. Hvad må en ikke vente å finne der midtvinters? Vi har alt sett på snelagene at selv på varmeste sommeren kunde det ikke være så varmt at der var noen snesmeltning. Ved denne vår ferd opdaget vi således en ny merkelig og viktig kulde-pol, som meteorologene kaller det. Den hviler over det indre av Grønlands innlands-is og har en inngripende innflytelse på værliget i de omliggende strøk av hele den nordlige halvkule og ikke minst på stormene i Atlanterhavet og Norske Havet.

Merkelig var den store forskjell på mer enn 20°C. i temperaturen natt og dag; det skyldes den sterke utstråling fra sneflaten om natten gjennem den tynne luften med lite vann-damp i den store høiden. Det har ellers noe likhet med forholdene i Sahara, hvor det kan være kvelende hett om dagen og vannet kan krave sig når det står ute om natten; det er en sterk utstråling fra sandflaten gjennem den tørre luften. Et spiritus-termometer som ved middag 3. september blev lagt på en kjelke i solen viste +31,5°C., mens temperaturen i skyggen var ÷11°C. Denne store forskjellen skyldes ogsa varmeutstrålingen i den tynne luften.

Dagens arbeid begynte med å tørne ut en time før de andre for å lage i stand frokosten. Det var et surt hverv; men i selvgodhet torde jeg ikke betro det til noen annen, da det måtte spares mest mulig på spiritusen til kokningen, og det mente jeg å ha mest erfaring i. Når en våknet, fant en hodet omgitt av rim inne i posen, dannet av den frosne ånden som hadde slått sig ned i reinskinnet. Reiste en sig så op av posen, satt en i et rum med tredve eller førti graders kulde, og hvor det hang lange rim-frynser på de skrå teltveggene undtagen der vinden stod på; stanget en opi med hodet, fikk en et rimbad over sig. — Så var det å få koke-apparatet i sving. Bare det å ta i metallet med bare fingrene i den kulden var vondt, og ikke bedre å helle spiritus på lampen og få vekene til å tenne. Karene, som var blitt fylt med sne om kvelden, blev så satt over; men nu gjaldt det å passe lampen, så den ikke brente for meget og blev så varm at den eksploderte, og heller ikke brente så lavt at det tok for lang tid å få kokt. Var så endelig teen eller sjokoladen ferdig, blev de andre purret, og frokosten blev servert på «sengen». Når den var spist, gjaldt det å gjøre sig i stand og komme avsted fortest mulig. Kjelke-meiene blev skrapt på undersiden, lasten blev surret på, og teltet blev tatt ned, renset for rim og pakket. — Som oftest tok jeg også noen observasjoner med koke-barometret mens de andre laget i stand. Da vannets kokepunkt blir lavere efterhvert som en stiger høiere over havet og lufttrykket blir mindre, så kan en finne høiden over havet ved å bestemme nøiaktig temperaturen som vannet koker ved. Dette gir bestemmelser av høiden, som er meget påliteligere enn dem en kan få med de almindelige aneroid-barometre, og de er derfor en god kontroll for disse.

Så var det det vanlige slitet med å trekke kjelkene gjennem den hvite ørkenen. Efter et par timer stanste vi litt for å få en plate kjøtt-sjokolade hver. Så drog vi på i noen timer til middagen, som blev spist så fort som mulig mens vi satt på kjelkene. Med en liten brev-vekt blev det veiet ut nøiaktige rasjoner til hver mann. Så bar det videre igjen et par timer, til vi fikk en ny plate kjøtt-sjokolade til manns. Efter enda et par timer var det så ved femtiden om eftermiddagen «eftasverd». Så drog vi på like til kvelden, bare avbrutt med en liten hvil og enda en plate kjøtt-sjokolade.

Når vi stanste om kvelden, gikk de fleste straks i gang med å lage telt-plass og feie vekk den løse sneen på overflaten, reise teltet, styrke det godt mot vinden og tette veggene med presenningene på den siden den stod på. Ravnas arbeid om kvelden, og jeg tror mest det eneste han hadde på turen foruten å trekke, var å fylle kokekarene med sne. En fjell-lapp, som hver vinter bruker sne i gryten, har god greie på hvad slags sne er best å smelte. Straks vi stanste drog han stiltiende avsted med koke-apparatet, grov sig et dypt hull ned til den gamle sneen som gir langt mer vann ved smeltningen enn ny sne. Når han så hadde fylt karene vel, bar han apparatet til teltet, og når dette var reist, børstet han omhyggelig som en katt sneen av sig, krøp inn, satte sig i ene hjørnet med benene overkors, og rørte sig ikke mer før maten var ferdig; hans misjon i denne verden var nu åpenbart fullbragt.

Kveld-stundene i teltet, når alle mann var kommet til sete på sine sekker, var glanspunktene i tilværelsen i denne tiden. Vi kunde være aldri så slitne og det kunde være aldri så kaldt; men når vi satt der rundt koke-apparatet og ventet på maten og stirret ned i de svake lysstripene som kom fra spiritus-lampen, ja da var

«— — alting glemt og alt det onde over,

så var vår vrå et marmor-slott — —»

Og når så suppen, eller lapskausen, eller hvad det kunde være, var ferdig og blev øst kokende op i koppene våre, og rasjonene av brød og annet blev veid ut, og den vesle lyse-stumpen blev tendt, ja da steg lykke-følelsen til det høieste. — Før vi gikk til køis, blev kokekarene fylt med sne for å være ferdig til å settes over lampen næste morgen, sjokoladen blev brutt op i stykker ferdig til å kokes, osv. Og så krøp vi i posene, lukket godt igjen, og sov de uskyldiges søvn.

Maten dannet for oss midtpunktet i tilværelsen; skulde vi ønske oss noe riktig herlig, så var det nok av mat i en eller annen form, men fett især. Som før nevnt, hadde vi ved en sørgelig misforståelse fått alt for lite fett med oss; i denne kulden trengte vi meget fett, og efterhånden kom vi til å lide av en fullstendig fett-sult. Vi fikk veid ut en kvart kilo smør om uken til hver mann, og så lenge denne rasjonen varte, var det det beste vi visste, å spise bare smøret i store klumper. For noen av oss varte denne gleden temmelig kort; ja Kristiansen spiste op hele smør-rasjonen sin første dagen, og det var jo ikke klok husholdning. Denne fett-sulten gikk så vidt, at Sverdrup en dag spurte mig om jeg trodde han vilde ha noe vondt av å drikke skosmørelsen vår, det var kokt linolje; og han blev skuffet, da jeg ikke trodde det var tilrådelig. — Tilsammen blev det veid ut nær på ett kilogram mat til hver mann om dagen. Det skulde efter min regning være fullt tilstrekkelig. Da vi nærmet oss vestkysten, fikk alle lov til å spise så meget de vilde av det tørrede kjøttet som vi hadde overflod av, men ikke engang da kunde vi opnå å føle oss mette. Da vi kom tilbake til Norge, blev Balto spurt om han noensinne var mett? «Nei, jeg var ikke mett,» svarte han, «husker du, Sverdrup, da vi hadde festmåltid på den innlands-is, og vi fikk dobbelt rasjon, og da vi hadde spist sa jeg til dig: «Er du mett, Sverdrup?» og da sa du til mig: «Jeg er sulten som en skrubb!»

Slemt var det også, at vi fikk smeltet for lite vann med koke-apparatet vårt, og vi led hele tiden av en ulidelig tørst. Ravna led svært av det, men for ham som hadde så liten kropp, forslog de mat-rasjonene vi fikk selvsagt meget bedre enn til oss som var så meget større. Om kvelden kunde han erte oss andre utrolig, så tennene våre løp i vann, med å trekke frem av sekken sin en fem seks kjøttkjekser som han hadde spart op, og legge dem utover på fanget sitt. Når vi så spurte ham om han ikke vilde spise dem, svarte han: «Når jeg ikke får drikke, jeg ikke kan spise.»

Vår spiseseddel for dagen var følgende:

Frokost: Sjokolade kokt i vann — da sjokoladen var brukt op, fikk vi te med sukker — kjøtt-kjeks knekkebrød, litt leverpostei, tørret kjøtt.

Middag: Knekkebrød, litt lever-postei, tørret kjøtt. Dessert: 2 havrekjeks, litt opløst citronsyre med sukker til å helle over sne.

Eftasverd: Knekkebrød eller kjøtt-kjeks, litt lever-postei, tørret kjøtt.

Kveldsmat: Erte-suppe (eller bønne-eller linse-suppe), kjøtt-kjeks, tørret kjøtt. Istedenfor suppen kokte vi stundom lapskaus av tørret kjøtt og erte-suppe, ofte satte vi også kjøtt-kjeks til, og da blev det nå en herrerett. Undertiden tok vi te om kvelden istedenfor suppen.

Næsten like høit i kurs som smøret stod tobakken. Jeg mins at det blev budt en krone for en liten piperøik. Den pipen en fikk hver søndag, blev tøiet lenge; først røkte en tobakken, så røkte en på asken og treet i pipehodet, men det rakk jo ikke til for hele uken, og så stoppet en tjæretaug i og røkte. Om det var mindre usundt enn tobakk vet jeg nå ikke. Skråtobakk hadde vi ikke, men flere tygget tjæretaug isteden. Jeg forsøkte det, men spyttet det like fort ut igjen; derimot fant jeg det var godt å tygge på trefliser under marsjen, det holder munnen fuktig og syntes å leske litt for tørsten. Best var fliser av de norske trugene som var gjort av hegge-tre, barken var særlig god. Sverdrup og jeg tygget op mestedelen av trugene våre.

For å holde riktig kurs måtte jeg måle solens høide over horisonten ved middag for å få vite hvad breddegrad vi var på, og om formiddag eller eftermiddag for å regne ut hvilken lengdegrad vest for Greenwich vi hadde nådd. Til det trengte vi også å vite hvad tiden var i Greenwich, og den fikk vi ved våre gode lomme-ur. Sol-høiden blev funnet med en liten sekstant ved å måle vinkelen mellem solen selv og speilbilledet av den i en liten skål med kvikksølv, som jeg satte på sneen. I sne-fokket kunde det være vanskelig å se speilbilledet av solen i kvikksølv-skålen, og da måtte jeg bruke teodolitten, som blev skrudd på et stativ og omhyggelig innstillet i vater med still-skruer. Den har en kikkert som blir nøiaktig rettet mot solen, og da kan en måle vinkelen mellem denne retning og det vann-rette plan. Å gjøre disse fine målingene og skru på skruene med bare fingrer kunde være surt nok i kulden og vinden; men det gikk da, og vi fikk våre steds-bestemmelser nokså nøiaktige, særlig breddegraden som var den viktigste når det gjaldt å finne frem langs den til Godthåb; vi kunde få den med en nøiaktighet av et bue-minutt eller et par kilometer.

Meteorologiske observasjoner blev stadig gjort med få timers mellemrum under hele ferden. Luftens temperatur blev bestemt med svingetermometre, det er små kvikksølvtermometre som slynges rundt i en slynge og derved kommer i berøring med så meget luft at de gir dennes temperatur «i skyggen» selv om solen skinner. Luftens fuktighetsgrad blev bestemt ved slike termometre fuktet med vann; vindens styrke blev målt med vindmåler, og dens retning bestemt ved kompass; lufttrykket blev avlest på aneroid-barometrene. Alle disse observasjoner blev utført av Dietrichson, som førte den meteorologiske journal. Om slitet var aldri så hardt og livet aldri så surt, så tok han sine observasjoner regelmessig mange ganger i døgnet med en påpasselighet og omhyggelighet som var merkelig. Når vi slet oss frem med kjelkene våre og dødstrette stanste for å hvile, da tok Dietrichson frem sine instrumenter, tok de forskjellige meteorologiske observasjoner og skrev dem ned, før han unte sig hvile, og det var ingen forskjell om han var aldri så sliten. Det var en pliktfølelse og vilje av stål.

Da det stadig var så urimelig tungt å trekke kjelken, skrudde Sverdrup og jeg en dag (1. september) stålplatene av under meiene; vi mente at i slik kulde måtte tre-meier gli lettere enn stål. Men bedringen var lite merkbar, det var og det blev tungt; helst blev det verre eftersom det blev kaldere, og om kveldene var vi styggelig slitne. Det syntes som det gikk lettere for de andre enn for Sverdrup og mig; vi fikk en misstanke om at det kanskje ikke bare skyldtes at de kom efter og gikk i våre spor; vår kjelke var åbenbart merkelig tung å trekke, den hadde en gal form på meiene, som buktet sig litt op på midten istedenfor å være litt buet ned. Sverdrup mente «at det måtte være den onde selv som satt bak på den kjelken.» — Så endelig 11. september bestemte vi oss til å legge den igjen, og vi tok Baltos kjelke isteden, mens han la sin last på Ravnas kjelke, og de to lappene trakk sammen efter den dag. Ved den forandring blev Sverdrups og min tilværelse vesentlig lysere, med vår nye kjelke gikk det så lett og fort, at de andre fikk vondt for å følge med. Vi angret bare på at vi ikke hadde gjort det byttet for lenge siden. — Ellers var det nu ikke bare vi som fant at det var et hardt slit, lappene klaget stadig. Så lenge Ravna trakk sin kjelke alene, sakket han alltid langt akterut efter oss andre, og vi så ham bare som en svart prikk i horisonten. Når vi så tok hvil, ventet vi på ham til han langsomt rakk frem; men så kunde vi ikke vente lenger og drog på igjen. Da jeg trodde lasset var for tungt for den vesle karen, tok jeg stadig mer av det og la pa vårt, så hans lass blev meget lettere enn de andres; men fremdeles sakket han efter. En dag stanste Balto og sa til mig: «Da du spurte oss to lapper i Kristiania, hvor meget vi kunde trekke, så svarte vi at vi kunde trekke tre våg (54 kg.) hver; men nu har vi over seks våg å trekke hver, og en ting vil jeg si, at kan vi trekke dette lasset til vestkysten, da er vi sterkere enn hest.»

STORM PÅ INNLANDS-ISEN

Som regel hadde vi ikke noe større vind i disse ukene. Men om eftermiddagen 4. september tok det med ett til å blåse fra nordvest; vinden vokste, den pisket nysneen foran sig og forvandlet det hele til et eneste rokk; himlen klarnet oventil, og det var nitten graders kulde. Vi stampet oss frem mot vinden; men det var vanskelig å berge sig mot forfrysning. Først frøs nesen bort, men en merket det og fikk gnidd liv i den igjen. Så merket en at haken og halsen var stivnet, ved gnidning og ved å tulle noen plagg rundt halsen blev også det berget. Så kom det verste; vinden trengte inn gjennem splitten foran i buksene til underlivet, og det gav stygge smerter; men ved en heldig anbringelse av noen våtter og en filthatt blev også den del av kroppen berget. Jeg blev den dag klar over, at i fremtiden vilde jeg på slike ferder ha bukser som var hele foran uten splitt. De andre hadde nok også sin nød med å berge sig i den kalde vinden, og det smakte mer enn vanlig godt å komme i teltet om kvelden, og få kokhet lapskaus.

Kvelden i teltet.

(Av E. Nielsen efter fotografi).

Næste formiddag (5.september) var været stilnet av; men om eftermiddagen røk det op til storm og snefokk fra sydvest. Den fortsatte den dagen og hele natten og blev mer og mer sydlig. Jeg gledet mig til god seilevind; men da vi skulde avsted om morgenen, 6.september, var den stilnet så meget at vi ikke fant det umaken verd å rigge op seil. Ut på formiddagen frisknet vinden til igjen, og ved middag kom den rett fra syd. Jeg vilde helst sette seil; men da de andre hadde liten lyst på det sure arbeid med all omriggingen og surringen i sne-fokket, lot jeg det uheldigvis være. Det skulde vi komme til å angre stygt på; for efterhvert som vi drog frem, blev vinden mer og mer akterlig og vokste i styrke; vi kunde ha seilt med svær fart. Det blev snart en fullstendig sne-storm, som gikk over til østsydøst og så til øst, vi hadde den mest rett akterinn, og den blåste både oss og kjelkene avsted. Da nu sneflaten også tydeligvis helte litt med, bar det fort vestover. Snefokket blev så tett, at vi på kort avstand ikke kunde se de andre som kom efter, og vi måtte ofte vente for ikke å miste dem. — Det var ikke lett å få teltet op den kvelden; det gikk nå den gangen også; men å koke noe hadde vi ikke hug på, det gøv for meget sne inn gjennem alle sprekker og huller; vi var glad ved å ta noe tørrmat, krype dypt ned i posene, trekke lokket over hodet, og spise og sove og la stormen regjere der utenfor. Vi var vel tilfreds; for vi mente å være kommet bortimot 30 km. frem den dagen, skjønt det var kanskje ikke mer enn vel 20 km.; men tenk så langt vi kunde være kommet, hadde vi satt seil.

Stormen raste hele natten fra øst. Som jeg lå i halvsøvne om morgenen, hørte jeg noe briste, det var den ene bardunen på teltets østre vegg, vinden stod på den med en voldsomhet så jeg ventet at den skulde revne. Med noen pakksekker stablet oppå hverandre fikk vi stivet den av så vidt at den kanskje vilde holde. Mens vi håbet på bedring i været, fikk jeg tendt på og kokt lapskaus og te, som gjorde godt i våre sultne maver. Så var det som vinden var saktnet litt, og vi rigget oss til i uværshyrer og skulde ut for å sette seil, idag var det da endelig seilvind som forslo. Balto var først ferdig, han grov sig ut gjennem snefanen foran teltdøren; men det varte ikke mange øieblikkene før han kom tumlende inn igjen helt forpustet, vinden og rokket hadde tatt været fra ham, og ansikt og klær var fulle av sne. Det første han sa, da han fikk mælet op, var: «Idag blir det ingen reis.» Jeg stakk hodet ut og så han hadde rett, alt var et eneste rokk. Vi måtte bli hvor vi var; men teltet måtte støttes, og mat måtte hentes inn fra kjelkene, før de snedde helt ned. Balto og Kristiansen skulde gå i gang med det. De rigget sig godt til og surret klærne igjen overalt. Balio var først ferdig, jeg så efter ham gjennem dør-sprekken da han gikk; han hadde ikke tatt mange skridtene før han var borte i rokket Kjelkene var næsten helt nedføket; han måtte lete efter dem, og det var ikke så lett å grave sig ned til den maten vi trengte. — Da Kristiansen skulde ut for å sette flere barduner på luv telt-vegg, tok vinden slik, at han mest måtte krype. Til slutt kom alt i orden, og den utsatte veggen blev forsvarlig støttet innvendig med ski og staver på kryss og tvers, og møne-stangen blev også støttet op med skistaver. Vi kunde nu være trygge for at huset vårt vilde stå. Så blev alle åpninger stoppet til med klær og annet vi kunde avse; men helt tett blev det ikke, litt efter litt samlet det sig store snefaner inne hos oss, og rummet som var lite nok før, blev stadig mindre, også fordi snefaner tynget på teltveggene utenfra. — Men lunt og godt hadde vi det der vi var; sneen som hopet sig op utenfor, begrov efterhvert teltet og lunte helt mot vinden.

Så litt efter middag stilnet det av med ett; det var som om en med ett slag hadde hugget vinden over — det blev vind-stille. En uhyggelig taushet kom over oss, vi forstod at næste øieblikk vilde den komme enda sterkere fra andre kanten. Det kjentes som det må være ombord i et skib midt i en orkan, når en plutselig får døds-stillheten. Vi lyttet — det lot vente på sig — noen mente at det kanskje var slutt. Nei, der kom et svakt pust fra nordvest, så fór det ene vindstøt sterkere enn det andre hen over oss, og stormen brøt løs veldigere enn før rett mot teltdørs-veggen og fylte luften inne hos oss med snerokk, som stod inn gjennem alle åpninger. Balto skulde nytte øieblikket og gikk ut for å fylle kokekarene; men hadde sin nød med å finne tilbake igjen. — Nu gjaldt det å støtte denne veggen, som jo var den svakeste, og som vi derfor alltid vendte fra vinden. Med ski, skistaver, indianer-truger, og ullklær fikk vi den så noenlunde sterk og døråpningen såpass tett, at det var utholdelig; men nu satt vi der som mus i en felle, alle åpninger var stengt, ut kunde vi ikke komme om det var aldri så nødvendig.

Imens gjorde vi oss livet så behagelig vi kunde, kokte kaffe, krøp i posene, og de røkende fikk en pipe tobakk til trøst for uværet. Bare Ravna var tross kaffen håbløst ulykkelig. Jeg søkte å trøste ham, men han sa: «Jeg gammel fjell-lapp, jeg kjende godt når det kommer snestorm på fjell i september måned, da holde lenge ved,» og ved det blev han stående.

Da vi våknet næste morgen, 8. september, var vinden løiet så meget at vi kunde fortsette. Det var ingen lett sak å komme ut, vi måtte grave oss op gjennem sneen, som hadde dekket teltet så bare mønet stakk op. Av kjelkene så vi lite og hadde meget arbeid med å grave dem frem og komme i orden til å dra videre.

EN FRISK SEILAS

Utveining av mat-rasjonene på innlands-isen.

(Ved A. Bloch efter et fotografi).

Da det led mot midten av september håpet vi hver dag å komme til den sterkere skråningen som vi ventet å finne utover mot vestkysten; efter bestikket skulde vi ikke ha så langt igjen dit. Men jeg hadde en mistanke om at vi hadde overvurdert lengdene av våre dags-marsjer, og at vi ikke var kommet så langt frem som vi trodde. Våre astronomiske legde-observasjoner kunde vel ha avgjort dette; men jeg lot være å regne dem ut av frykt for en skuffelse ved å få vite at vi enda hadde langt igjen. Den 11. september mente vi å se at vi hadde helling med; og jeg målte den med teodolitten til å være en tredjedels grad; vi var da i en høide av omtrent 2600 m. og var godt forbi den høieste ryggen som lå omtrent 2720 m. over havet; der var vi den 4. og 5. september. Den 12. september ventet Dietrichson og Balto å få se bart land i vest; vi regnet å ha bare 125 km. igjen, mens vi nok i virkeligheten enda hadde omkring 190 km. Noe bart land fikk vi ikke se; men hellingen med blev stadig tydeligere de følgende dagene; sne-flaten hvelvet sig i lange lave bølger utover mot vest. — Den 14. september skulde vi efter bestikket ikke ha mer enn 60 km. igjen, mens vi i virkeligheten enda hadde omkring 150 km. Lappene begynte nu å bli nokså bekymret, og fikk misstanke om at vi ikke kunde vite hvor langt det var over denne uendelige innlands-isen. Ravnas ansikt blev mer og mer ulykkelig, og en kveld han hadde satt sig ned i teltet, sa han: «Jeg gammel fjell-lapp,jeg dum tosk, jeg tror vi ikke aldri kommer til den vestkyst.» Til det svarte jeg bare: «Ja, det er sant det, Ravna, du dum tosk.» Da smilte han synlig trøstet. — En dag brøt Balto plutselig ut: «Å, så sattan, hvor langt det er fra kyst til kyst, kan ingen vite; for her har folk ikke aldri gått før.» Jeg forsøkte å gjøre ham begripelig, at ved å måle solens høide og derved bestemme lengde-gradene for øst- og vestkysten ved hjelp av forskjellen i tiden, kunde en beregne avstanden mellem dem, og jeg viste ham det på kartet. Opvakt som han var, syntes han da virkelig å ane, hvordan det kunde være mulig. — Da vi 16. september fikk flere sterkere skråninger utover, trøstet det oss alle, og da vi om kvelden bare fikk — 18° C., syntes vi det var rent mildt, det var som vi igjen kom tilbake mot sommeren. Efter bestikket skulde vi da bare ha 15 km. igjen til vestkysten, mens det vel i virkeligheten enda var mer enn 120 km.

Den 17. september var det to måneder siden vi gikk fra «Jason». Det traff sig så at nettop den morgen skulde det utdeles smør-vekt, noe av det gledeligste vi hadde under innlands-livet, og da teen med sukker blev skjenket rundt på sengen, var stemningen høi. Det var også første morgen på lang tid, at det ikke hang tykt med rim på innsiden av telt-veggene. Mens vi spiste frokost, fikk vi med ett høre fugle-kvidder utenfor, det holdt straks op igjen; men det kunde ikke være tvil om det. Som vi ved ett-tiden drog frem fikk vi høre det igjen, og fikk nu se en snespurv komme flyvende efter oss; den kretset flere ganger rundt oss og vilde slå sig ned på kjelkene; men så våget den det ikke og satte sig på sneen tett ved oss; så fløi den igjen. Det var en kjær hilsen fra land, som vi nu følte måtte være nær ved. Vi velsignet de to kvidrende snespurvene, den som gav oss den siste hilsen fra østkysten, og så denne som ønsket oss velkommen til vestkysten. Da det nu også stadig blev mildere, syntes vi livet begynte å lysne.

Vårt første forsøk i seilas (19. september).

(Av A. Bloch).

Om kvelden 18. september kom det vind fra sydøst, og jeg fikk håb om et vi endelig engang skulde få god seilevind. Om natten frisket vinden, og på morgensiden blev det til hel kuling. Uaktet det som vanlig ikke var megen stemning for å rigge op kjelkene og sette seil i det bitende snefokket, og tross Baltos forsikring om at den seilasen på sneen aldri blev til annet enn «toskeskap», gikk vi nu i gang med å rigge oss til så fort vi kunde, idag skulde vi seile for konge og fedreland. Kristiansen slog sig til Sverdrup og mig med sin kjelke, og vi surret de to sammen og rigget dem op med bambus-mast og telt-gulvet som seil, mens de tre andre forentes om sine to kjelker. — De mange surringene var et surt arbeid i fokket; verre var at mens vi holdt på med det, løiet vinden noe, og vi trodde det kanskje var slutten på den; men så tok den heldigvis til igjen. Endelig var begge skutene seilklare. Jeg var spent på hvordan det skulde gå med vår, om seilet var stort nok til å trekke de to kjelkene. Det blev heist og gjort godt fast; det gav et voldsomt rykk; men under arbeidet med surringene var kjelkene snedd så ned, at de ikke kom av flekken, og seilet slet i mast og taugverk som det vilde rive alt i filler. Vi spente oss for i trekk-taugene foran det forteste vi vant, rykket til og fikk skuten flott; men ikke før var den løs, før vinden jog den i leggene på oss, overende bar det, og vi blev feid bortefter. Op igjen og forsøke på ny; men det gikk ikke bedre, aldri så snart var vi på benene før de blev slått under oss, og vi lå der igjen gang efter gang. Det kunde umulig gå på den visen. Vi surret da fast en lang styrestang av bambus mellem kjelkene foran; den stakk langt forover som en vogn-stang. Når så en mann stod på ski foran og holdt i denne stangen, vilde han bli skjøvet avsted og kunde styre kjelkene med skiene, mens de to andre fikk henge efter som best de kunde.

«— — og der lå jeg og glante efter skuta og seilet — —» (Av A. Bloch).

Sverdrup, som skulde stå foran og styre første tørnen, hadde aldri så snart satt skuta i sig, før det bar avsted med svær fart; jeg klorte mig fast akterut på siden av den ene kjelken, stående på skiene, mens Kristiansen foretrakk å komme rekende efter. Det sopte avsted over den ujevne fokk-sneen, over skavler og fonner; kjelkene vred og snodde sig som ormer frem over ujevnhetene. Jeg hadde min nød med å holde mig fast der akter uten å falle. Så begynte det å helle utover sterkere enn det hadde gjort hittil, farten øket og øket, og skuta hoppet bortefter skavle-kammene. Slik holdt jeg det lenge gående, mens Sverdrup stod foran og styrte, og trodde vi to andre satt bakpå; det skar avsted utover, mens sneen røk om oss og bak oss, og de andre blev mindre og mindre i snefokket akterut. Men så begynte en is-øks som lå på lasset å løsne og vilde snart falle av; jeg akte mig forover og holdt på å feste den, da vi kom på en vrien skavlkant, en ski-ende som stakk ut bak mig skar inn i leggene mine, og der lå jeg og glante efter skuta og seilet, som blev mindre og mindre i snefokket utover skråningen. Jeg kom på benene og ruslet efter i «kjølvannet»; heldigvis kom jeg med vinden ganske fort utover alene også. Jeg hadde ikke gått langt før jeg fant is-øksen som var falt av. Et stykke lenger frem, og jeg skimtet en mørk firkantet gjenstand gjennem fokket, det var en blikk-kasse med vår dyrebare kjøttpulver-sjokolade. Nu bar det avsted et stykke med blikk-kassen under ene armen og is-øksen og skistaven under andre; men så skimtet jeg flere mørke gjenstander i en haug forut. Denne gangen var det min pelsjakke og tre bokser med tørret kjøtt som var strødd utover. Det var mer enn jeg kunde få med mig; det var ikke annet for enn å sette sig ned og vente på undsetning. Der jeg satt kunde jeg se vår stolte skute og seilet som en liten svart, firkantet lapp langt nede i snefokket, det skar enda avsted i samme retningen. Men se der svingte det op i vinden, blikk-kassene blinket i solen, og seilet falt. Så kom Kristiansen fykende, og en stund efter kom de tre andre med skuten sin seilende så det gjøv om dem. De måtte nu ta noen av våre saker; men da vi skulde legge dem på lasset, blev det opdaget at tre bokser med tørret kjøtt var falt av, og de måtte tilbake for å lete efter dem. Imens ruslet Kristiansen og jeg utover mot Sverdrup.

Han fortalte at han hadde seilt friskt avsted, og syntes det gikk riktig utmerket; han trodde Kristiansen og jeg satt akter bak seilet. Da det hadde sopt ivei utover en lang stund sa han: «Dette går bra det.» Men svar fikk han ikke. Noe senere ropte han høiere: «Dette går riktig bra det.» Han hørte ingen ting der bakfra. Så seilte han et godt stykke og ropte så høit han kunde: «Sandelig går ikke dette gloria!» Men like stilt var det der akter; dette kunde ikke henge riktig i hop; så luffet han til, skar op i vinden og stanste; han gikk akterover og kikket bakenom seilet, og lang blev han i ansiktet da det ingen var der; han så tilbake den vei han var kommet, og syntes han øinet en svart prikk i snefokket langt borte, det var mig som satt på blikk-kassene; så lårte han seilet og gav sig til å vente til vi kom.

Det varte og det rakk med de andre; så endelig kom de. Vi måtte nu surre kjelkene i skutene våre enda fastere sammen, og så surret vi lasten så forsvarlig, at vi kunde være sikker på ikke mer å miste noe. Akterut festet vi to taug som vi kunde holde oss i, eller binde oss i, og «snørekjøre» på skiene. På den visen gikk det ypperlig, og det blev sandelig en lystig seilas. — Efter en stund byttet jeg med Sverdrup og tok styret. Vi fikk flere lange og sterkere fall utover, og vinden øket, det skar avsted som utfor en bratt skibakke. Det gikk time efter time. Å stå der foran og styre var spennende; det gjaldt «å holde tunga beint i munn»; falt en, vilde en bli sopt avsted, eller få hele skuta over sig. En holdt fast om styrstangen, skiene godt sammen, hver muskel spent, øiet speidet forover; en styrte unda de verste fokk-skavlene, men lot det forresten suse til, mens en hoppet på skiene bortefter kammene. Middagen fikk vi i oss så fort vi kunde; det gjaldt å nytte tiden, og ikke var det fristende heller å sitte lenge der i sne-fokket.

Seilas på innlands-isen (19. september.) (Av A. Bloch efter et utkast av forfatteren).

Som vi seilte på det beste om eftermiddagen, hørte vi et jubel-skrik fra skuta akterut; det var mest Baltos stemme som ropte: «Land der forut!» Og sandelig! gjennem snefokket som nettop var litt lettere, skimtet vi over sneflaten i vest en mørk fjelltopp og syd for den en mindre. Det blev glede, endelig landet vi så lenge hadde stridd for. — Det lå litt nordenfor den retningen vi styrte, men jeg endret kursen mot det. Snart forsvant det igjen i snefokket; vinden den tok til,den tok til, og med den kloss i ryggen bar det videre uten at vi så mer til det — skråning efter skråning, og det gikk strykende. Så ut på eftermiddagen var lendet temmelig flatt en stund og vinden litt løi; men mot kveldeu øket den igjen, skråningen blev sterkere, og med villere og villere fart suste det avstdet mens snefokket tok til.

Det begynte alt å skumre, da jeg med ett gjennem fokket fikk se noe mørkt på sneen forut. Jeg tok det for en almindelig ujevnhet og skar bent på; så i næste øieblikk opdaget jeg at det var noe annet, kastet rundt og skar op i vinden — det var i siste liten, vi stod på kanten av en bred sprekk — litt lenger, og vi hadde forsvunnet. Vi skrek av all makt til de andre som kom susende efter, og de fikk også luffet til.

Det var den første sprekken; vi måtte nu vente å møte fler; det kunde være betenkelig å seile lenger i mørket den kvelden; men det var for tidlig å stanse, vi måtte nytte vinden. Jeg gikk derfor i forveien for å undersøke isen, mens Sverdrup overtok styret, og seilene blev minsket på begge skutene, som skulde holde sig et stykke efter mig. Det bar fort frem på skiene med vinden i ryggen; lange stykker blev jeg sopt avsted. Så sneen tvilsom ut, hugg jeg foran mig med skistaven, og kjente jeg så at det var hult under, gjorde jeg tegn til de andre om å stanse til jeg fant et sted med sikrere grunn. Men allikevel var det nær på at Sverdrup og Kristiansen med kjelkene var forsvunnet; hele grunnen styrtet ned bak dem, just som de var kommet over en tildekket sprekk på ett annet sted enn der jeg hadde undersøkt; det varslet om mer varsomhet med å følge nøiaktig i mitt spor. — Efterhvert tok vinden til, og seilene måtte flere ganger minskes, forat skutene ikke skulde komme for nær innpå mig. For å stagge den verste sulten fikk vi to kjøtt-kjeks hver; men vi gjorde ingen stans, de måtte spises på farten.

Seilas i måneskinnet 19. september.

(Av A. Bloch efter et utkast av forfatteren).

Det mørknet fort; men fullmånen kom op, og den lyste godt nok til at jeg kunde se å undgå de verste sprekkene. Det var underlig å se de to skutene komme seilende efter med de brede viking-seilene mot den store måne-skiven over den endeløse sneflaten i fokket. — Uavladelig bar det avsted; men så blev isen vanskeligere, og jeg så at den nok blev enda verre forut. I næste øieblikk var jeg der; det var mange sprekker, men fylt med sne og for det meste ufarlige. Av og til kjente jeg med staven hul grunn under; men sprekken var smal og kjelkene gled over. Så kom en bredere sprekk, og jeg øinet et bredt, svart svelg lenger forut. Jeg stanste, nærmet mig forsiktig på den glatte isen, som det nu ikke var stort mer nysne på. Jeg så ned i et svart dyp. Bortenfor skimtet jeg sprekk efter sprekk som svarte striper; de gikk alle i samme retning tvers over vår kurs. Det var ingen fremkomst lenger, vi måtte stanse.

I vest kunde vi nu se landet mot kvelds-himlen, som enda hadde litt lysning av dagen. Det var samme landet vi hadde sett første gangen; men nu hevet det sig høit over is-flaten med en lang land-strekning lenger mot syd.

Å få teltet op i den sterke vinden på den harde isen var ikke lett, bardun-krokene vilde ikke holde; med øksen måtte vi hugge huller for skistavene og feste bardunene i dem. Endelig kom da teltet op den gangen også, og vi kunde krype inn i le; men å koke noe hadde vi ikke lyst på den kvelden, og det store festmåltid som var lovt den dagen vi fikk se bart land, fikk vente til næste morgen. Vi delte mellem oss det vi hadde igjen av schweizerosten og krøp i posene, vel fornøide med den dagens gjerning. — I posen kjente jeg først at jeg under seilasen og arbeidet med teltet hadde frosset bort fingrene på begge hendene, i den store spenningen hadde jeg ikke aktet på det. Nu var det for sent å gni dem med sne, de var alt begynt å tine op, og det gjorde så styggelig vondt, at det tok lenge før jeg endelig sovnet fra det.

NED FRA INNLANDS-ISEN

Tidlig om morgenen (20. september) fór jeg op, jeg hadde jo glemt å trekke urene om kvelden, uheldigvis hadde Sverdrup også glemt å trekke sitt. Vi trakk dem nu, men for sent. Dette var uheldig for våre lengde-bestemmelser efter den dag; men heldigvis var vi nu kyst-fjellene så nær, at vi med noenlunde nøiaktighet kunde slutte oss til lengde-graden. — Da vi stakk hodet ut av teltdøren, lå landet foran oss med høie nuter og topper — For et vidunderlig syn! Mins du da du som barn for første gang så høifjellets eventyr-verden stige over synsranden? Slik omtrent følte vel vi det nu; vi var igjen barn, og det klemte sig noe op i halsen på oss, mens øinene fulgte dalene og forgjeves lette efter et glimt av havet. Det var et villt land, lik Norges vestkyst. Oppe i fjellene lå nysneen strødd utover, men ned mellem dem skar dype, mørke kløfter; vi ante at i bunnen av dem var fjordene, som vi ikke så. Det måtte være landet sønnenfor Godthåb-fjorden; men det så sandelig ikke ut til å være lett å komme frem over det til Godthåb.

Utfor bakke.

(Av forfatteren efter et øieblikks-fotografi).

Vi tok vårt fest-måltid i ro og mak den morgenen, kokte te i mengde og spiste mysost med havrekjeks. Selv Ravna strålte, han hadde kjent lukten av barland og mos, sa han. Det var først sent ut på formiddagen vi kom oss flott. Nu var det ikke lenger seilevind, og vi måtte trekke. Vi hadde kvelden før seilt oss inn i et stygt lende med mange og uhyggelig svære sprekker og måtte nu holde sydover for å komme over på bedre is. På den strekningen vi den dagen kom frem var nysneen føket sammen i fonner i alle ujevnheter, mens på ryggene mellem lå den harde, glatte isen bar. Efter en stund kom vi til en lang bakke som vi måtte utfor. Sverdrup og jeg stod på skiene, og det gikk strykende; men kjelken var slem å styre, og svære sprekker hadde vi på begge sider; snart måtte vi spenne skiene av. Det gikk nu rett ut for bakken, mens vi stod på sidene av kjelken og skrubbet og bremste det beste vi kunde for å undgå sprekkene. Lappene var nu mest uvørne, de akte utover med susende fart. Lenger frem traff vi på blankis så glatt at den var helt vanskelig å gå på, det var et stort, tilfrosset vann. På andre siden av det kom vi igjen inn i utrygg is, og efterat vi flere ganger hadde trått nedi sprekker, tok vi skiene på igjen, de gav større bæreflate. En gang så det likevel stygt ut, kjelken kom langs efter en snedekket sprekk, og den ene meien skar gjennem skavlen over den, som begynte å briste langs hele kjelken, da vi fikk dratt den op på sikker grunn. Balto og Ravna gikk det verre en gang de vilde ta en kortere vei enn den Sverdrup og jeg hadde gått, og de kom ut på en bredere snedekt sprekk, der hele den ene meien skar gjennem og kjelken mest kantret, det var med nød de klarte sig. Jeg skjelte dem ut fordi de ikke fulgte våre spor, som de hadde streng ordre til; «var det ikke nok med at de som gikk først blev utsatt for slikt?» Kristiansen hadde også på hengende håret mistet sin kjelke på denne visen. — Om eftermiddagen røk det op med haglvær og storm fra syd-sydøst Haglene pisket i ansiktet, og kjelkene blev uavladelig kastet på tvers av vinden, så de var slemme å trekke. — Vi hadde håbet om ikke å nå landet den dagen, så iallfall å komme nær det; men da vi stanste om kvelden syntes vi ikke det var stort nærmere enn om morgenen.

Næste dagen, 21. september, fikk vi sne-vær og kunde ikke se landet; det var vanskelig å ta sig frem, da vi ikke kunde se hvor isen var mest farbar. Ved middag tittet solen frem så vidt at jeg fikk en høide, som satte oss på 64° 14’ n. br. Det var noe lenger nord enn vi hadde ønsket; vi hadde styrt for nordlig under seilasen efter at vi fikk se landet; det skulde koste oss flere dagers marsj; hadde vi holdt den oprinnelig lagte kurs, kunde vi sannsynligvis ha seilt like ned på landet. — Vi drog videre i sydlig retning, men kom op i is med svære sprekker og måtte enda mer sydlig. Til slutt blev isen styggelig ulendt med sterkt fall utover; det så mest ufremkommelig ut, og vi kunde ikke gå lenger i dette usiktbare været.

Mens Dietrichson, Ravna og Balto skulde reise telt, og Balto, som var utnevnt til underkokk, skulde få kvelds-maten i stand, drog Sverdrup, Kristiansen og jeg, bundet sammen i taug, utover for å se på isen. Den var uvanlig stygg, det var skarpe kammer og kløfter alt ihop, men ikke nettop farlig, for kløftene var ikke så dype. Da vi hadde gått et stykke, fikk jeg øie på en liten mørk flate ned imellem noen is-rygger. Det så livaktig ut som vann; men det kunde også være is, og jeg sa ikke noe til de andre. Men da jeg kom dit, stakk staven nedi og det var bløtt, blev det jublende glede. Vi kastet oss ned, la munnen til vann-flaten, og suget i oss det vi orket. Efter å ha tørstet så lenge på knappe vann-rasjoner, var det en usigelig nydelse å kunne drikke, drikke så meget vi lystet.

Så endelig drog vi videre, men hadde ikke gått langt før vi fikk se vesle Ravna komme springende alt han orket. Vi trodde det var noe galt på ferde og ventet på ham, men blev meget lettet da det bare gjaldt vekene til spiritus-lampen, som jeg gikk med i bukselommen for å holde dem tørre. Vi var spent på om han hadde sett vannet, han var den av oss som tørstet mest. Jeg spurte ham om han hadde sett det. Jo, han hadde nok det; men da hadde han ikke tid til å stanse: nu skulde han gjøre sig til gode, og dermed tasset han avsted; — å du slette tid, som han har drukket!

Da Ravna kom til teltet og fortalte han hadde funnet vann, tok Balto en blikk-kasse og rente avsted til vanndammen. Han kastet sig ned og drakk og drakk; så måtte han puste, så drikke igjen. Endelig var han helt utørst, han fylte blikk-kassen og bar den til teltet. Nu var det Dietrichsons tur, han kastet sig ned ved blikk-kassen og drakk; den var stor, men det var ikke mer enn så, at det blev nok igjen til erte-suppen.

Da Sverdrup, Kristiansen og jeg fortsatte vår vandring, kom vi lenger ned til den ufremkommeligste is vi hadde sett; høie is-rygger, den ene skarpere og brattere enn den andre, gikk i alle retninger, mellem dem dype, trange kløfter, ofte med dypt vann i bunnen, dekket med tynn is, som vi falt igjennem. Vi så snart at her var det ikke fremkomst, og at veien måtte legges utenom dette fæle lendet. Vi var stygt slitne da vi endelig sent den kvelden nådde tilbake til teltet; men her hadde Balto maten ferdig, herlig kokende erte-suppe,og så varm «citron-toddy» efterpå, laget av citronsyre, citronolje, og sukker. De var jo alltid utrolig velgjørende disse kveldene i teltet; men denne kvelden da vi første gang fant vann efter innlands-ferden, og fikk drikke oss helt utørste, vilde vi nok aldri glemme.

Gjennem ujevn is. 23. september.

(Av E. Nielsen efter fotografi).

Næste dagen, 22. september, drog Sverdrup og jeg foran på ski for å se ut vei. Vi holdt nordenom stygg-lendet vi hadde vært nede i om kvelden. Vi skjønte nu at vi hadde en svær isbre eller isstrøm foran oss, som fra innlands-isen skjøt sig ned i innerste armen, Kangersunek, av Godthåbfjorden. Med vinden i ryggen gikk det strykende på skiene utover skråningen, og vi kom så langt at vi endelig kunde se ned i fjorden; der var altså virkelig sjøen! men den var fylt av kalvis, så det var ikke stort vannet å se. — Isen var bra enda et stykke nedover; men så kom sprekkene. Først var de noenlunde medgjørlige, og vi kom over en del; men så blev de fullstendig umulige, dypblå gapende svelg skar hverandre i to retninger, isen stakk op mellem dem som firkantete øer omgitt av de bunnløse dyp; her var ingen fremkomst uten vinger. Vi måtte tilbake til kjelkene og holde mer sydover for å undgå sprekk-isen; vi var nok kommet en otte kilometer lenger nord enn vi ønsket. — Et par ganger hendte det vel, at vi ved uaktsomhet falt ned i sprekker til armene, men de var så smale at vi ved å legge skistavene tvers over kom op på kanten igjen. Ellers var ikke sprekkene så farlige her; det var ingen sne som dekket over dem.

Vi fant nu delvis ganske bra is å komme frem over; men ofte var den ujevn; og næste dagen, 23. september, var den verre enn verst et langt stykke; vi måtte være flere om hver kjelke, og de måtte bæres over de høie, bratte is-ryggene. Utfor måtte den som gikk bak holde igjen det han orket; men gled han, rente kjelken og han i benene på dem som var foran, og det raste utfor i en haug. På noen steder fant vi tilfrosne bekker, som dannet gode veier mellem høie, bratte isvegger; men de var gjerne krokete; det hendte at vannet i dem ikke var helt frosset, og vi vasset til op på leggene. — Ut på eftermiddagen nådde vi gjennem til bedre is; men vinden var slem og kastet kjelkene tvers for oss på den harde flaten. Vi var nu kommet på sydsiden av den is-strømmen, som skjøt ned i Godthåb-fjorden og kunde søke bent ned mot barlandet; det bar godt utover, og vi kom nærmere og nærmere.

Da jeg næste formiddagen, 24. september, gikk et stykke foran for å se ut vei, stod jeg med ett på kanten av en bratt skråning. For et syn! Under mig barlandet; isen hvelvet sig like ned i et lite islagt vann; fra det skar elven sig i en kløft ned gjennem landet på andre siden; under mig til høire skrånet isen, med mange steiner på overflaten, jevnt ned til stein-uren; det var lett å komme ned. Snart stod alle mann der på kanten av skråningen; og så satte vi utover, det var brattere enn noen skråning vi hadde hatt før, og vi måtte skrubbe det vi orket; men lystelig gikk det. Snart var vi nede på vannet; vi drog over det mot osen; der var isen skrøpelig, vi fikk fare varsomt, men slapp over og inn til steinene; der spente vi isbroddene av, som vi hadde brukt istedenfor skiene de siste dagene på den harde isen; og lette som reiner sprang vi inn over landet.

Så hadde vi da endelig gått over den fryktede innlandsisen; i en lang, kald og grå skråning med steiner strødd utover, senket den sig mot vannet der bak oss; men foran lå barlandet og dalen ned gjennem, med åsrygg bak åsrygg—den vei bar det til fjorden. En kan ikke få sagt hvad det var å kjenne jord og stein under føttene, som det rislet gjennem en av velvære ved å kjenne lyngen bøie sig under sålen, ved å kjenne den vidunderlige duften av gress. Så snart de blev kvitt kjelken, rente Ravna og Balto beint til fjells, lik den gangen vi nådde østkysten.

Den nærmeste fjord vi hadde var Ameralikk, som skjærer inn i landet søndenfor Godthåb, det gjaldt nu å nå ned til bunnen av den. — Så snart vi hadde fått oss en festlig middag, gikk vi i gang med å lage til hver vår bør for turen dit ned. Vi måtte få med oss mest mulig av det nødvendigste. De andre sakene blev lagt i haug på kjeikene og dekket til med presenningene for å bli hentet senere. — Da vi skulde dra avsted med våre bører, fikk vi først se hvad for krefter vesle Ravna virkelig hadde. På hele turen over innlands-isen hadde han klaget over at det var så tungt for ham «gammel mann», og som før nevnt sakket han langt efter med kjelken sin, så jeg hadde lettet lasset hans, da jeg trodde han orket meget mindre enn vi andre. Men da vi nu hadde delt i seks omtrent like store bører så meget som vi mente vi kunde bære, fikk vi se Ravna legge den store sekken sin med klær og annet på toppen av børen. Da jeg sa, at det ikke var meningen han skulde bære begge deler, svarte han bare, at han vilde ikke skille sig med sekken sin, som han hadde testamentet i; og like lettvint og fort som noen av oss skrevet han avsted med den svære børen, som han mest blev borte under. Det var nok sant som Balto alltid med så megen beundring sa: «Han Ravna, å pina død, det er gutt som er sterk!» Nu mente han å være kommet på sikker grunn, og trengte ikke å spare på kreftene lenger.

Veien gikk over urer og myrer og ofte bratt utfor, børene var tunge, og det gikk ikke så fort. Flere ganger sa Ravna begeistret til mig: «Her lukte deilig, aldeles som på finnmarkske fjell, hvor godt reinbeite.» Spor efter villrein fikk vi også se; på flere steder var det som optråkkede veier efter dem; øiet søkte ustanselig langs liene; men dyrene selv opdaget vi ikke. Om kvelden kom vi ned mot et langt vann, vi kalte det «Langvannet», og ut i det skjøt en stor isbre vestenfra; det måtte være en arm fra innlands-isen,som strakte sig ned bortenom fjellet vest for oss. Vi gikk over isen på vannet; men den var så skrøpelig at vi var glad ved å klare oss til land på andre siden. Her slo vi oss ned for natten. For første gang på hele ferden fikk vi lang, bløt lyng å ligge på, og vi strakte oss med velbehag i den, mens vi suget inn den bløte fjell-luften, krydret med en herlig lukt som av nåletrær; den kom fra en egen plante, som vokste der i mengde. Foran teltdøren gjorde vi op et stort bål av lyng; efter kvelds-maten tok de røkende medlemmer sig en pipe mos eller gress og strakte sig så med de dampende piper rundt det varmende bål, for riktig å få følelsen av å ha lagt slitet på innlands-isen bak sig. En vidunderlig natt, luften så merkelig mild, og snart steg månen over åsranden. Jeg lå der på ryggen og frydet mig ved Ravnas strålende ansikt. Jeg spurte ham om han likte dette landet. Jo her kunde han nok like å bo, og hit skulde han gjerne flytte med reinene sine, når det bare ikke blev så dyrt. Jeg sa at den danske staten kanskje kunde bringe ham fritt over. Ja da vilde han ikke betenke sig; her var gode beiter, villrein var her jo også, og rik vilde han bli snart; den eneste vanskelighet var å få vinter-brensel; men han fikk samle torv. Gamle Ravna sluttet sin lovtale med å si: «Jeg like godt vestkyst, her god sted for gammel fjell-lapp, her meget rein, her ligesom pá finnmarkske fjell.» Sverdrup sa siden, at han aldrig i hele sitt liv hadde oplevet så herlig en kveld som den da han lå ved det første lyng-bålet og røkte mos.

«— Under mig barlandet, isen hvelvet sig like ned i et lite islagt vann — —» (Av A. Bloch efter et fotografi).

Under vandringen næste dagen, 25. september, hadde vi den oplevelse å se en hvit hare komme springende og sette sig op under en fjell-hammer langt borte. Jeg var så heldig å skyte den med en kule på over hundre meters hold, og vi fikk da fersk hare til kvelds. Vi kom til et stort vann som det gikk en is-bre ned i fra innlands-isen i øst. Litt lenger ned kom vi til et nytt vann, omgitt av flate, leirete strender, hvor det var spor av gjess i mengde, det måtte ha vært store flokker av dem her; vi kalte derfor vannet for «Gåsedammen». Det var også mange spor av rein; så her var åbenbart et land rikt på villt.

Endelig tredje marsj-dagen ned dalen (26. september) nærmet vi oss fjorden. Langs breddene av elven vokste på mange steder mannshøie kjerr av vier og or. Så, da vi kom op på toppen av en bakke, lå bunnen av fjorden foran oss. Det var jubel. Elven buktet sig langt ut gjennem en lav sand-ør som fylte innerste grenen av fjorden; men lenger ute var den blå flaten under det høie fjellet på andre siden; det var havet! Vi ilte nedover; en ny glede fikk vi, da vi så gamle spor efter eskimo-kamikker i sanden på elve-bredden, vel efter en eller annen rein-jeger. Det var de første spor av mennesker, når undtas noen levninger Balto fant, og som han mente måtte være enten efter mennesker eller efter bjørn.

«— — i en lang, kald og grå skråning — — senket innlands-isen sig mot vannet der bak oss — —». (Efter et fotografi).

Endelig stod vi på flaten nede ved stranden av sand-øren, her var høi lyng og vier-kjerr; vi kastet børene fra oss og oss selv efter, og lot hvilen falle over oss. Igjen var vi ved havet, her var det slutt iallfall med det meste av vårt slit, en vanskelighet, som de mange sakkyndige hadde erklært for å være uoverkommelig, var virkelig overvunnet; hvad under da om det gav en eneste følelse av velvære. Nu stod det bare det ene tilbake å finne frem til folk. Da vi hadde hvilt og spist litt, gikk noen av oss op på fjellet i øst for å få utsikt utover. Landet på nordsiden av Ameralikk-fjorden var høit og ulendt, med topper og nuter og dype daler, og det så ikke ut til at det var så lett å nå frem til Godthåb den veien. Landet på sydsiden av fjorden så lavere ut, og det kunde kanskje være lettere å gå over det til boplassen Narsak; men det var uvisst om vi der vilde finne folk som forstod europeisk. Sjøveien blev nok derfor den sikreste; og bestemt på å forsøke oss i båtbygger-kunsten så godt vi kunde med de greiene vi hadde, vendte vi tilbake til teltet. Det blev da bestemt at Sverdrup og jeg skulde reise avsted med båten vi fikk laget.

I DEN «HALVE BÅTEN»

Tidlig næste morgen, 27. september, tørnte vi ut, kokte vår siste porsjon te og spiste en knapp frokost av brød og litt tørret kjøtt; vi måtte spare på maten, da vi ikke visste hvor lenge båt-turen kunde vare; til de andre lå det igjen meget mat oppe ved innlands-isen. Så drog de tilbake opover for å hente resten av sakene våre, mens Balto skulde bli igjen en dag for å hjelpe Sverdrup og mig med å lage båten, og vi gikk straks i gang med arbeidet under Sverdrups kyndige ledelse. Han og Balto tok på med å sy om teltgulvet til båt-form og lappe det hvor det var utett. Uheldigvis hadde vi som sagt lagt igjen seilhansken på østkysten, med den vilde det gått langt fortere med syningen; nu måtte vi stikke nålen gjennem den harde seilduken med bare fingrene. En enda større plage var en mengde med små, svarte fluer, som omsvermet oss, satte sig overalt, på ansikt, hals, og hender og stakk ganske nederdrektig. Det var umulig å gå fri dem, og det var mest til å bli skrullete av; like ille som myggen på østkysten.

Bunnen av Ameralikk-fjorden ved solnedgang 27. september. (Efter et fotografi).

Til spileverket i båten hadde vi båret med oss ned to lange bambus-stenger og en skistav av bambus, de kunde blandt annet brukes som lengde-ribber; men til spanter skulde vi brukt de bøide aske-stengene i kjeikene, som lå igjen der oppe, og det vilde ta flere dager å hente dem. Vi fikk da isteden forsøke å bruke vie-grener. Efterat jeg hadde tatt noen solhøider for å bestemme stedet og kontrollere urene, og efter å ha fått de andre avsted med den nødtørftigste niste for dagen, strevet jeg også en stund med seilnålen, men fant snart at jeg ikke dugde til det arbeidet. Jeg overlot det da til de to andre som var mestre i det som i så meget annet, og drog med øksen bort i kjerrene for å søke ut grener passende til spanter. Buskene var tildels så høie at jeg knapt nådde toppen av dem med hånden. Det var nok av tykke grener; men de var så vriene og krokete, at det ikke var lett å finne noen som kunde brukes. Til slutt fikk jeg samlet så mange at vi klarte oss; de var hverken rette eller slette; men når en ikke har noe bedre, er alting godt nok, heter det. Vi skar dem til, glattet dem, bukket dem og surret dem sammen med lengde-ribbene av bambus som best vi kunde; strammet så seilduks-trekket over, og om kvelden var båten ferdig. Den var kort og bred som et skilpadde-skall av form og var ikke nettop noen elegant farkost å se pa; men vi prøvde den i en vanndam ved siden av oss, og fant at den godt bar oss begge; og vi var overvettes fornøid med den. Den var 2,56 m. lang, 1,42 m. bred og 61 cm. dyp; baktil var den tvert avskåret med et bredt akterspeil, så den kunde ikke ventes å være lettrodd nettop.

Næste morgen, 28. september, skulde også Balto forlate oss. Før han drog, spiste vi en liten frokost, som han har skildret på følgende vis: «Nansen hadde beregnet for sig niste hvormed han skulde berge sig til Godthåb; men allikevel måtte vi derav spise litt; ti de to beregnet at når de kom til sjøen, så skulde de skyte noen fugler, så at de kunde koke en og annen gang. Da vi var ferdige med å spise, så spurte jeg: «Har du spist nok, Sverdrup?» Så svarte han: «Nei, aldeles ikke, jeg er like så sulten nu, som da jeg begynte å spise.» Nansen svarte: «Å pytt, bry dig ikke derom, Sverdrup, når vi kommer til Godthåb, da skal nok vomma di sikkert bli full!»

Så gikk Balto; og før kvelden nådde den lettfotede karen de andre oppe ved innlands-isen. Sverdrup og jeg gikk i gang med å lage fire årer til båten; til åreblad brukte vi gaffelformede vie-grener med seilduk spent ut mellem gaffel-armene, og disse bladene surret vi fast på enden av fire bambus-stokker som blev åre-skaft. Verst var det å lage til tofter i båten; til den ene hadde vi bare det runde,smale teodelitt-stativet av ask, og til den andre to tynne bambusstokker. Det var de smaleste seter vi noensinne hadde hatt, og efter noen timer på dem verket det stygt i en viss del av kroppen.

Ved middags-tid var vi ferdige, og efter å ha spist like meget som til frokost, pakket vi soveposene og alt vi ikke skulde ha med, sammen, viklet dem inn i teltet, og tynget det ned med stein for å berge sakene mot regn. I båten tok vi med våre to sekker med det mest fornødne av tøi: en skjorte, strømper, sko, bukser, ladder, vanter, regnklær osv., til å sove i om natten hadde vi lånt lappenes to reinskinns pesker og hvert vårt par finnesko med tørt sennegress. Dessuten hadde vi fotografi-apparat med tilbehør, en blikk-kasse som det var patroner i og tolv plater ertepølse, en annen blikk-kasse med 3½ kg. kjøttpulver, sjokolade, en seilduks-sekk som inneholdt knekkebrød, en dåse lever-postei, l½ kg. smør og 5 plater tørret kjøtt. Så hadde vi også en seilduks-bukse som 33 kjøtt-kjekser var tullet inn i, to kopper som også blev brukt til øsekar og endelig en bøsse. Det var ikke så lite vi fikk med oss i den stolte farkosten vår.

Vi hadde håbet å kunne ro båten ut elven over øren; men elven var for grunn, og vi fikk et utrolig strev med dels å trekke båten i elvevannet, dels å bære den, mens vi sank dypt i den bløte leiren, som suget sig fast om benene våre for hvert skritt. Det var først sent på kvelden, at vi rakk frem til en pynt langt ute, hvor vi ventet å være ved selve sjøen, men opdaget at øren enda strakte sig et godt stykke lenger. Vi var armet ut av slitet, og stanste her for natten. Det var igjen en vidunderlig kveld; rødmen av solen forsvant bak fjellene i vest, stjernene blinket høit der oppe i det blå, og nordlyset spillte opp med sin flammedans. Så steg månen stille over fjell-kammen og smilte ned til oss to, som satt ved det døende bålet og talte om Grønlands innlands-is som en lengst svunnet drøm. Til slutt søkte vi op hver vår vier-busk, under den krøp vi sammen i peskene og sovnet.

Næste morgen (29. september) bar vi båten ut over siste delen av øren; men det var utrolig så tungt å stampe sig frem; føttene sank i og suget sig fast i den seige leiren som stempler i en luft-pumpe. Endelig nådde vi frem og la båten ved vann-kanten, mens vi gikk tilbake for å hente de andre sakene våre. Da vi kom utover mot båten igjen, fikk vi se at den lå og fløt langt ute på sjøen; denne hadde steget imens og satt ytterste delen av øren under vann, og hadde ikke den alltid omtenksomme Sverdrup gjort båten fast til en stokk rammet ned i leiren, kunde den vel ha drevet fra oss. Nu rodde vi den inn til selve landet, fikk sakene våre ombord, og så bar det da avsted på vår sjøferd.

Først gjaldt det å sette tvers over fjorden til nordsiden, for så å følge denne utover. Til vår glede opdaget vi, at båten ikke var fullt så tungrodd som vi hadde ventet, og vi nådde over fjorden på merkelig kort tid, syntes vi; men tett var båten ikke, den lekket slik at vi måtte øse den med koppene våre helst hver ti minutter.

Måke-jakt i seilduks-båten.

(Av A. Bloch).

Denne innerste delen av fjorden vi her satte over, var riktig vakker, syntes vi, en blid dal op igjennem der innenfor, med lange, brune lier og runde, lave åsrygger omkring, et godt land for rein. Så holdt vi utover langs den nordre stupbratte fjord-siden. Om kvelden la vi til land på ett av de få stedene hvor vi kunde få båten op og finne en plass å sove på. Så kokte vi et festlig måltid, og for første gang på lange tider spiste vi oss helt mette. Under båt-turen hadde jeg skutt seks store blåmåker, og nu åt vi to av dem hver, som vi flådde og kokte litt, to ad gangen i gryten. Sverdrup blev engang spurt, om vi rensket dem godt. «Å, jeg vet ikke,» sa han, «jeg så nok at Nansen karret noe ut av dem, det var vel noe av tarmene, og resten gikk vel ut i suppen; men bedre mat har jeg aldri spist.» Vi slet fuglene i stykker med tenner og klør, og snart var de første fortært med hode, føtter og alt; så tok vi fatt på de næste med mere ro og nydelse og drakk suppen til. Ja, vi nød tilværelsen der vi satt, mens skinnet fra bålet blev fordunklet av et uvanlig nordlys; det flammet både i syd og nord; men plutselig jog det som en veldig hvirvel-storm over hele himlen og drev flammene foran sig sammen i en eneste hvirvlende ild-mørje oppe i toppen av kuppelen, øiet blev blendet av den sterke lysningen. Så minket stormen, lyset svant litt efter litt, og til slutt seilte bare enkelte matte lys-tåker under stjerne-hvelvet; en satt der undrende igjen — slikt nordlys har jeg aldri sett hverken før eller siden. Der nede under oss lå fjorden mørk og rolig.

Mot Godthåb.

(Av Th. Holmboe efter fotografi).

De følgende to dagene fikk vi meget og ofte sterk motvind; vi gnog oss op mot den så godt vi kunde, enda det ofte blåste så hardt at vi drev tilbake, og det vesle nøtteskallet vårt husket op og ned på de krappe bølgene; men det var en god sjøbåt, som vaket lett, og ikke en dråpe vann kom inn, uten det som i mengde lekket inn gjennem bunnen. Likevel gikk det nu smått med fremkomsten. Ved middagstiden 1. oktober gikk vi i land på et sted på utsiden av innløpet til Itivdlekk-fjorden, den nordre arm av Ameralikk-fjorden. Vi kokte mat med to blåmåker til manns, og så suppe av måke-kraften som vi satte erte-pølse og brød til; vi behøvde jo ikke spare lenger nu vi snart var fremme. Suppen var makeløs, den var så kraftig at vi syntes vi kjente kreftene vokse i oss, mens vi drakk den i litervis. Det var mengder av krekling på det stedet, og dem tok vi som dessert. Ja, som vi åt; vi hadde jo ikke fått grønnsaker på lenge, og de smakte ubeskrivelig godt; vi åt dem først stående, så sittende, og til slutt liggende. Mens vi holdt på med dette, røk det op med vind inn fjorden så sterk, at det ikke var mulig å ro mot den; vi måtte ligge hvor vi var, og fortsatte med kreklingen til vi sovnet, og sov til kvelden. Da vi slo øinene op, hang kreklingen der, stor, saftig og blåsvart; så var det til å spise den igjen, inntil vi sovnet på ny. Hvis fråtseri er så grov en synd som det blir sagt, må vi to som den dagen spiste krekling ved Ameralikk-fjorden få en stygg straff; men det var ellers merkelig at den ikke kom straks, mavene våre viste sig sjelden tøielige.

Ved midnatt løiet vinden av. Vi kokte frokost i en fart, og kl. 1 om morgenen (2. oktober) var vi i båten; med friske krefter drog vi på årene, og det bar fort frem under de stupbratte berg-veggene i natten; morilden lyste, årebladene var som smeltet sølv, og når de dukket i vannet, gnistret og funklet det langt ned igjennem. Den dagen hadde vi endelig lykken med oss; vi fikk godt vær uten vind. I grålysningen hørte vi på et sted mange ryper kagle oppe i lien over oss; de var jo lette å skyte, men vi syntes ikke vi hadde tid til å stanse, og viste den viljestyrke å ro videre fra all den deilige maten. Hele formiddagen drev vi på å ro, det var merkelig så vi kom frem, og ved middagstid nærmet vi oss virkelig fjordens munning. Da vi kom til et nes med innbydende flat strand, stanste vi. Vårt overmot kjente nu ingen grenser; det kunde jo ikke være lenge igjen før vi nådde Godthåb, og vi spiste en middag som endog overgikk gårsdagens. Til vår forundring fikk vi nu også medvind, og det gikk fort avsted om eftermiddagen. Men lykken er sjelden udelt i livet, det mørke punkt i vår tilværelse var nu de urimelig smale pinnene vi satt på; efter så mange timer på dem verket det i bakdelen, så den var mest blitt nummen. Vi kom ut av fjorden — men for et syn! Der lå havet i solnedgangen foran oss med øiene og holmene ut over den vuggende flaten. Vi måtte stanse, det var jo aldeles som Norge, der ligger øiene og havet utover likeens, det var ikke underlig at nordmennene følte sig hjemme i dette landet.

Vi klemte på å ro nordefter utover kvelden, nu var det ikke langt igjen; men så blev strømmen sterk imot, og vi la til land på en holme. Klokken var så omkring ni; når undtas en kort frokost og middag, hadde vi altså sittet på våre smale pinner i tyve timer; det kan vel være det smakte å strekke lemmene på et bredere grunnlag. — Hadde middagen vært overdådig, så blev kveldsmaten det ikke mindre. For første gang siden vi forlot «Jason», fikk vi ta for oss så meget vi bare lystet av våre lekreste saker, brød, smør og lever-postei; især gjorde vi oss til gode med smøret; vi hadde jo lidt av fett-sult hele tiden; og så åt vi kjøttpulversjokolade, plater av den innbakt i store smør-klumper smakte fortreffelig. Vi drakk vann med sukker og citronsyre, og gjorde det vi kunde for at intet av alt det gode vi så lenge hadde spart på, skulde bli bragt frem til folk, hvor det jo blev verdiløst, og næste formiddagen måtte vi jo nå frem; men vi kunde umulig få gjort ende på det.

Nu skulde vi komme til mennesker og luksus igjen; dette var den siste av disse vidunderlige kveldene under åpen himmel. Mens vi satt der på berget under stjernene, følte vi det som en avskjed med denne natur og dette liv, som vi hadde levet oss så inn i. Vår reise var snart endt, mange uhell og mange uventede hindringer hadde vi hatt, men var kommet heldig over dem alle, vi var kommet gjennem drivisen, og nord igjen langs kysten, over innlandsisen, ned til vestkysten, og så ut gjennem fjorden med denne båten; vi hadde slitt hardt ofte; men nu var snart gjerningen gjort. Merkelig nok syntes det ikke lenger å ha noen hast med å nå frem. Det er vel helst så, at det som gir livet mest verd, er kampen for målene, og ikke så meget det å nå dem. — Vi krøp sammen i peskene på hver vår lyng-flekk i to groper på bergflaten, og sov den beste søvn på hele ferden denne siste natten under åpen himmel, på holmen under det høie fjellet Hjortetakken.

GODTHÅB

Det var langt på dag (3. oktober) at vi endelig reiste på oss der vi lå; vinden hadde alt lenge stått opefter sundet mot Godthåb og lokket; men det hadde ingen hast nu. Vi spiste vår frokost med god vilje til å gjøre ende på nisten, men måtte gi det op, og stakk til sjøs. —

Ut på formiddagen fikk vi se flere eskimo-hus og et stort europeisk hus på et nes foran oss, og da vi med ett fikk sterk motvind, bestemte vi oss til å legge inn der, og gå over land til Godthåb, som måtte være lengere nord. Vi rodde innover; mange eskimoer, mest kvinner, kom straks mylrende ut av husene, stimlet sammen på stranden med et bråk og en snakk, som vi syntes vi kjente fra østkysten, og de pekte og de fektet, og det var den samme blide vennligheten i de runde, fete ansiktene. De var blitt meget opskaket, da de fikk øie på en halv båt med to menn i; det kunde vel ikke være riktige mennesker som kom i slik en farkost; og det var sant, den lignet jo forreste halvdelen av en båt. Men uten frykt samlet de sig om oss, da vi kom til stranden, hjalp oss med å bære sakene og båten på land; det var et ustanselig skravl med latter og forundring over oss to stakkarene, som hadde så skrøpelig redskap. Mens vi stod der og tok vare på bøssen og andre verdifullere ting, uten å ense alle disse menneskene som vi ikke forstod, kom det en ung mann, klædd i en slags eskimo-drakt men med et pent, blondt ansikt, som sikkert ikke var en eskimos. Han hilste og spurte: «Do you speak English?» Tonelaget røbet den danske tunge; skulde jeg svare «yes»? Han tok oss åbenbart for forliste engelske sjøfolk. Men så spurte han: «Are you Englishmen?» Til det kunde jeg trygt svare på norsk: «Nei, vi er nordmenn.» «Tør jeg spørre om Deres navn,» kom det så på ekte kjøbenhavnsk. Da han fikk vite hvem vi var, og hvor vi kom fra, blev det en hjertelig mottagelse.

Godthåb om sommeren. (Fotografi).

Den elskverdige mann presenterte sig som Gustaf Baumann, ansatt ved den danske handels-plass i Godthåb; og med ham skulde vi bli de beste venner. Jeg spurte straks om skib til Danmark? Svaret var at fra Godthåb var det siste gått for flere måneder siden, og der var ikke skib i Grønland som kunde nåes nu; det skulde da være «Fox» syd i Ivigtut; men den skulde gå midt i oktober og dit var det 400 km. Dermed sank alle våre håb i havet. Tanken på å nå skibet til Europa var det som drev oss frem der inne på isen, og som aldri gav fred til å stanse og hvile, trøsten gjennem alt slit hadde vært at vi nok skulde ta det igjen ombord, når vi seilte hjemover — nu fant vi at skibet var gått lenge før vi begynte is-vandringen. Vi måtte bli her en lang vinter og vår, mens de der hjemme ingen underretning fikk, og vilde tro at vi var forulykket. Det måtte ikke skje, det måtte snarest sendes bud til «Fox», vårt siste håb.

Stedet vi her var kommet til var Ny Herrnhut som lå litt syd for Godthåb, og var den siste rest av den tyske herrnhutiske mission i Grønland, som begynte i det 18de århundre, ikke lenge efter Hans Egedes misjon. Mens vi talte med Baumann kom den tyske misjonær hr. Vogel til, og innbød oss til sitt hjem i det store hus vi først hadde sett, som var kirke og misjonær-bolig. Det var underlig å komme i hus; denne fromme manns enkle værelser forekom oss å være den rene luksus, bare det å sitte på en stol igjen og spise ved et bord med hvit duk, å bruke gaffel og kniv på hvite tallerkener.

Snart kom Godthåbs prest Balle og doktoren Binzer for å ønske oss hjertelig velkommen; nyheten om vår ankomst var alt nådd nord til kolonien. Så brøt vi op; men stor var vår forundring da vi igjen kom ut og fant at det regnet; som lykkens yndlinger var vi kommet til folk nettop i rette tid; regn vilde ikke vært bra under reisen i det vesle trauget vårt. Det var ikke langt stykket å gå, og da vi kom frem på en berg-knaus lå kolonien ned for oss. Det var ikke så mange husene, en fire fem lave europeiske, en del eskimohytter, og så en kirke høit oppe. Det danske splittflag vaiet fra den høie stangen på flagstangs-bakken nede ved bryggen. Det mylret av folk; de skulde se de gåtefulle innlands-menneskene som var kommet i en halv båt. Som vi nærmet oss husene, tordnet et kanon-skudd ut over sjøen, så et til — så et — en dundrende salutt. Under kanon-torden tok vi avskjed med den europeiske civilisasjon, under kanon-torden møtte vi den igjen; er da kanonenes torden symbolet på vår kultur? En skulde mest tro det. Hvor mange skudd det gikk vet jeg ikke, men mange var det, og de små menn hadde arbeid nok med å pusse og la kanonene der oppe rundt flagg-stangen, mens vi kom inn imellem husene, hvor eskimoene, menn og kvinner, stod i rekke og rad i sine farverike drakter på begge sider av veien, og smil lyste oss imøte fra alle ansikter — og se der kom koloniens fire danske damer, koloni-bestyrerens kone fru Bistrup, prestefruen, doktor-fruen og en lærerinne. Det var underlig å se de lange europeiske skjørter igjen mellem alle disse skinnog bukseklædde skjønnheter. Hos kolonibestyrerens, hvor fru Bistrup på egne og sin fraværende manns vegne ønsket oss hjertelig velkommen, blev der tømt et velkomst-beger for de langveisfarende, og av doktorens blev vi innbudt til middag kl. 4. Det var enda god tid til det, så vi kunde få gjort litt høist påkrevet toalett, og vi kom op på Baumanns koselige værelse på kvisten i bestyrer-boligen, hvor en spilledåse spilte «Die letzte Rose», og hvor vi for første gang fikk se våre skitne, værbitte fjes i et speil. Det smakte ubeskrivelig å få hele hodet ned i vaskevanns-bollen og holde grundig storvask. Så tok vi på rent undertøi som vi hadde bragt med over innlands-isen. Vi følte oss som nye mennesker, godt oplagt til å nyte doktorens splendide middag.

Så var da vi i god havn; men nu gjaldt det å få hentet våre kamerater inne i Ameralikk-fjorden, fortest mulig; de visste jo ikke om vi var kommet frem. Så måtte det også straks sendes bud til «Fox»i Ivigtut. Å få ordnet disse ting samme eftermiddag lykkedes ikke; for straks efter vi kom frem, brøt det løs med sønnenvind så sterk at eskimoene, som er dårlige sjøfolk når de ikke er i kajakken, våget sig ikke ut med båt. Budet til «Fox» måtte sendes med kajakk-menn, men ved kolonien var det ingen som vilde påta sig det i slikt vær; næste formiddag påtok en mann, David, fra Ny Herrnhut sig hvervet; han skulde ro i kajakk de 140 km. til boplassen Fiskernes, og få to kajakk-menn dertil å gå videre med posten til Ivigtut. Jeg lovte dem ekstra belønning hvis budet rakk «Fox». Jeg sendte brev med, og bad om at skibet skulde komme og hente oss i Godthåb; men for det tilfelle at det ikke var mulig, sendte jeg også brev med hjem med underretning om at vi hadde nådd frem til Grønlands vestkyst. David lovte å reise samme eftermiddag. Han gjorde nok også et forsøk; men efter hvad jeg siden hørte, vendte han om, og det varte flere dager før han endelig kom avsted.

Da det om kvelden fremdeles var så dårlig vær at båten ikke kunde gå inn til Ameralikk-fjorden, blev det avtalt med to kjekke kajakk-menn – brødrene Terkel og Hoseas fra boplassen Sardlok som nettop var i Godthåb – at de skulde dra derinn med bud og litt foreløbig proviant. Nu fikk koloniens damer det travelt med å lage til en sending med utsøkte lekkerier. Den blev stuet i de to kajakkene med en forsyning fra mig av mere solide matvarer: smør, flesk, brød, og dertil ikke minst tobakk og piper; det var en stor dansk porselens-pipe med langt rør og et pund tobakk til Balto privat, jeg hadde lovt ham det engang han hadde vært særlig flink inne på innlands-isen. Næste morgen, 5. oktober, drog de, og formiddagen efter (6. oktober) nådde de frem. Men med båten som skulde derinn gikk det langsommere. Efter et forgjeves forsøk om formiddagen (5. oktober) kom den endelig avsted om eftermiddagen, men rakk ikke lenger enn til en ø et stykke sønnenfor Godthåb, og der blev folkene liggende i telt i flere dager, og reiste ikke videre før de hadde spist op maten.

Den 6. oktober kom kolonibestyrer Bistrup og den tyske misjonær Heincke til Godthåb fra Umanak omkring 65 km. inne i Godthåb-fjorden, hvor den første hadde vært på inspeksjons-reise, da en kajakk-post bragte bud om vår ankomst. Med rørende omtanke hadde de straks sendt to kajakk-menn med brev og mat inn til de fire menn som de hørte skulde være i Ameralikk-fjorden. Den 7. oktober kom alt Terkel og Hoseas tilbake med brev fra Dietrichson, som sa at de nu hadde det godt med overflod av mat og vissheten om at Sverdrup og jeg var nådd godt frem. Endelig 9. oktober blev været så godt at jeg kunde sende en konebåt jeg fikk lånt av misjonær Vogel i Ny Herrnhut, inn til Ameralikk-fjorden, dens besetning var mest eskimo-piker. Samme dag drog også den førsendte båt, kalt hvalsluppen, videre innover fra sin teltplass på øen, hvor de hadde ligget i fire dager. Det var nu stor spenning blandt koloniens eskimoer efter å få se våre kamerater, især de to lapper; for slike folk hadde de aldri sett før. De to kajakk-menn som var kommet tilbake, hadde beskrevet sitt møte med dem der inne i fjorden: «Der var to menn av det folk som bærer langt skjegg – så kaller eskimoene oss nordmenn – men så var der to, som var liksom vi (d. e. vi eskimoer), og de bar en underlig drakt.»

DE FIRE FORLATTE

De tre, Dietrichson, Kristiansen og Ravna, som forlot oss ved Ameralikk-fjorden 27. september, og drog tilbake for å hente sakene våre, fant tilbaketuren mindre lett enn nedturen, elvene var vokset, isen på vannene bar ikke lenger, og for å komme utenom måtte de klyve op bratte berg og over steinete moréner; men like fullt nådde de om kvelden op til sakene våre ved det øverste vannet, som vi kalte «Austmanna-tjernet». Kvelden efter kom Balto; han hadde gått utenom alle vannene undtagen Langvannet, der var omveien for lang og han forsøkte isen; men utpå blev den så skrøpelig at han måtte krype, og det var med nød han rakk over. Det blev nu strev i flere dager med å frakte sakene ned. Da de kom til Langvannet, var Dietrichson blitt noe efter de andre ved sine målinger for et kart av dalen, og han vilde ta en benvei over en vik av vannet. Han tok ski på benene for at de skulde bære ham bedre på den skrøpelige isen, og trakk sakene på en kjelke. Efterhvert som han kom utpå, blev isen dårligere, og til slutt blev det bare løse, tynne flak å gå på. Så kunde de ikke bære lenger, han sank rett igjennem, og måtte svømme det siste stykket til land, mens kjelken blev stående igjen på flakene. Balto var kommet til, og forteller i sin skildring, at den ukuelige Dietrichson vilde svømme ut til kjelken for å bringe den i land; forgjeves forsøkte Balto å stanse ham, han vilde «fryse fordervet!» Han drog ut på isen, men straks «blev han borte over hodet i innsjøen og svømte igjen til stranden,» sier Balto; – det var kar som ikke var frøsen. Så kom Kristiansen med en lang bambus-stang og et rep, og de fikk kjelken i land. Elven var steget uhyggelig i disse dagene, og over den måtte de vasse i flere vendinger, det kalde isvannet stod dem til op på maven og strømmen var stri; hadde de mistet fotfestet på den ujevne stein-bunnen, kunde det blitt vanskelig å klare sig med den tunge børen på ryggen, som vel helst vilde holdt hodet ned og bena op.

Efter seks dagers slit hadde de alle sakene nede ved fjordbunnen 3. oktober, samme dag Sverdrup og jeg rakk Godthåb. Nu var arbeidet gjort, og de følgende dager kunde de hvile, mens de ventet på undsetning fra oss; den hadde de så smått tenkt alt kunde vært der. Enda var det jo visstnok ingen grunn til engstelse for vår skjebne; men gikk det åtte dager uten bud, mente Dietrichson at de fikk selv søke å nå Godthåb over land. Da vilde det være smått med maten; foruten tørret kjøtt for lengere tid hadde de nemlig nu bare brød og erte-pølse for fem eller seks dager, når de spiste det minst mulige om dagen.

Om formiddagen 6. oktober gikk Dietrichson på jakt på neset ute ved fjorden. Plutselig hørte han et skudd; han sprang op på en høide og fikk snart øie på to menn, som gikk innover neset med pakker og sekker på ryggen. Han ropte og de stanste; så kom de mot ham. Det var to eskimoer, som gav ham et brev fra mig, og det meddelte at vi var kommet vel frem, at disse to kajakk-menn kom med en foreløbig forsyning av mat, og at båter vilde komme så snart været bedret sig. Dietrichson vendte straks om og fulgte karene til teltet; men først fikk han frem dags-nisten sin: et stykke kjøtt-kjeks og litt tørret kjøtt, som han hadde gått og gjemt på, enda han var sulten som en skrubb, sa han; nu slukte han disse fattige stykkene; for det var jo ikke grunn til å spare lenger.

Ved teltet blev de mottatt med gledeshyl av de andre; brevet blev lest op, og så «tok vi fatt på pakkene», sier Dietrichson i sin skildring av disse dagene, «nysgjerrige som barn om julebordet åpnet vi en for en. Vi frydet oss ved synet av alle de gode saker, brød, kjøtt, kaffe, tobakk osv., men især jublet vi over alt det smør og flesk som vi fikk. Heller ikke rene delikatesser manglet; for de danske damer i Godthåb hadde sørget for at kaker og andre slikkerier fulgte med. Øieblikkelig tok vi fatt på å spise, og aldri har noen av oss fråtset slik i fett-stoff som den dag; for vi var rent som rasende efter det.»

Balto har også skildret dette møte: da han fra en høide fikk se Dietrichson komme med to menn, «løp jeg straks til teltet,» sier han, «og fortalte de to som var der, at jeg så folk komme. De to trodde det ikke; men jeg samlet tørrved og gjorde op ild og hentet vann og fylte kaffe-gryten og satte den på ilden inntil folkene kom; ti jeg skjønte at de måtte ha kaffe med sig. Straks da de kom til teltet, så undersøkte Dietrichson hvad de hadde sendt oss til mat fra Godthåb. Jeg så at Nansen hadde sendt mig en pipe og tobakk. Straks tok jeg pipen og tobakken og begynte å røke med kraft, de andre begynte å spise. Brødskiver blev skårne en tomme tykke, en halv tomme smør blev lagt på brødet, og dertil ennu svineflesk på smøret, og så dertil kaffe attpå — — —»

«Mens vi ennu var i ferd med måltidet,» sier Dietrichson, hørtes nok et par skudd ute fra det nes, hvor jeg hadde truffet de to grønlendere, og kort efter kom to menn til syne oppe på høiden mellem neset og oss. De kom ned til leiren og overrakte oss brever fra Umanak,ett fra kolonibestyrer Bistrup, ett fra en grønlender, boktrykker Møller fra Godthåb, og ett fra den tyske misjonær på stedet, hr. Heincke. Dessuten bragte de fra hr. Bistrup og Heincke forfriskninger, som enda lå i kajakkene. – Det gledet oss overordentlig og gjorde oss overmåte godt å motta disse breve; for de varme og hjertelige ordelag, hvori de var avfattet, viste oss, at vi snart vilde nå frem til folk, som oprigtig gledet sig over vår ankomst, og som vilde motta oss med åpne armer.»

Mens de to av mig sendte kajakk-menn,Terkel og Hoseas, straks vendte tilbake til Godthåb, blev de to andre, Silas og Peder, der for å være til hjelp. Sakene fra kajakkene deres blev straks hentet, og ny utpakking og glede fulgte. Og så blev det igjen festmåltid og spising, og lykke-følelse til langt på natt. Det heter i Dietrichsons skildring: «Nansen skrev, at han og Sverdrup levde som prinser hos kolonibestyrerens i Godthåb; men vi følte oss ikke mindre tilfreds i dette øieblikk, og vi var alle enige om, at det var den hyggeligste aften vi hadde tilbragt i teltet; for bevisstheten om at våre kamerater hadde nådd vel frem, og at vi daglig kunde vente båter, hadde slukket alle sorger.»

Næste dagen, 7. oktober, gikk Silas på reinjagt; Dietrichson hadde brennende lyst til å gå med; men med sin alltid opofrende pliktfølelse vilde han ikke svikte sine kamerater i arbeidet med å bære sakene lenger ut til neset ved fjorden. I sin skildring forteller Dietrichson om den dag: «Under ett av våre tarvelige måltider inne på innlands-isen blev det engang tale om hvilken rett vi helst ønsket oss i det øieblikk. Vi følte et sterkt savn av fett-stoff og holdt derfor alle på smørgrøt. Nansen lovte da at når vi nådde frem til Godthåb, skulde vi få denne rett. Blandt alle de gode saker han hadde sendt inn til oss var da også smør og hvetemel. Vårt første varme måltid efter at vi hadde mottatt proviant-forsyningen, bestod derfor av den så ofte omtalte grøt, og det manglet ikke på appetitt. I begynnelsen hadde vi litt betenkeligheter med helt å tilfredsstille den, men så tenkte vi: «Å pytt, vi har tålt så meget annet, så tåler vi vel det med,» og dermed klemte vi på det beste vi orket.— Vi lå enda og strakte oss i gresset efter maten og dampet på våre piper, da en fikk øie på vår venn Silas oppe i lien; han kom nedover mot oss, bærende noe stort og tungt på ryggen. Mon det virkelig var ren? Enkelte mente jo, andre nei. Så fikk vi se renhornet rage op over skulderen, og glade blev vi alle; men lappene blev aldeles ville; for nu skulde de endelig igjen få smake sin nasjonalrett. Balto løp ham imøte, hoppet og danset omkring ham, og visste ikke hvordan han best skulde finne uttrykk for sin glede.» Gryten blev satt over igjen, og skjønt det bare var gått en god time siden smørgrøten, så gikk de nu på en ny frisk i gang med rein-kjøtt og margben og talg, og det med slik kraft, at alt Silas hadde bragt med sig, var fortært innen kvelden. «Man ser således,» sier Dietrichson, «at våre maver var temmelig elastiske, og at våre tanker i disse dager i en vesentlig grad dreide sig om maten; men det må være tilgivelig, når man erindrer, at vi var så forsultne, at vi aldri hadde følelsen av å være mette, selv når vi hadde spist så meget at vi ikke maktet mere.» «Fra dén dag av,» sier Balto, «blev det bedre dager, vi begynte å glemme den hårde reise, som vi hadde utholdt, nemlig hunger, tørst, frysen, tristhet i isen.»

Dagen efter blev resten av reinen hentet. Peder kom da også med en rype; men før han gav den fra sig, «tok han innvollene ut, som vi trodde,» sier Dietrichson, «for å rense den for oss; men til vår store forferdelse fortærte han dem, og de lot til å smake ham utmerket.» Innvollene med tarmene er det eneste av rypen eskimoene bryr sig om, det er vel fordi de inneholder grønnsaker; kjøttet synes de er for magert og tørt.

«Endelig kl. 7 om morgenen den 11. oktober,» forteller Dietrichson, «blev vi vekket av vår gode søvn ved lyden av flere skudd. Vi ... sprang ut av soveposene, grep gevær og en patron, stakk hodet ut gjennem teltdøren og fyrte i luften som svar på tiltale. I en fart hadde vi klærne på og stod utenfor teltet og speidet efter de fremmede. «Der er de!» lød det, og op bak en skråning foran stakk nu det ene grønlender-hode efter det andre, det forekom oss rent å myldre frem. Menn og kvinner, i alt fjorten, nærmet sig under ivrig passiar og fremdeles avfyrende skudd. Kommet op til oss trådte en av dem, ved navn Terkel, frem og forklarte på halvt dansk, halvt grønlandsk, at de var kommet med to båter for å hente oss.» — — «Leiren hadde vi brutt mange ganger, men aldri så hurtig som den dag. I en, to, tre var alt pakket sammen; enhver av de fremmede tok sin ting, og avsted bar det med hele karavanen mot båtene.»

Så kom alt ombord i hvalbåten og konebåten og de satte av. På nordsiden av fjorden blev det gjort en liten stans for å koke kaffe og holde gilde, mat blev delt ut til de mange grønlendere, som hadde brukt op sin for lengere tid siden. «Vår venn, renskytteren, trakterte nu,» sier Dietrichson, «sine landsmenn med den efter deres mening mest velsmakende del av renen. Renmave-sekken blev tatt frem, og synet av den bragte grønlendernes tenner til å løpe i vann; forsiktig blev den åpnet og innholdet utdelt til lekkermunnene, som, efter å ha fortært den tildelte porsjon, omhyggelig slikket sine fingrer for ikke å gå glipp av noe av denne sjelden fine rett.» Så gikk reisen fort videre utefter fjorden.

«Jo lenger det led på dagen,» sier Dietrichson, «desto smukkere blev været, og ved middagstiden hadde vi et strålende solskinn. Fjorden lå blank, de høie, steile fjellene omkring speilet sig i vannet. Makelig lå vi i akterstevnen på den hvitmalte båten, og kunde i ro hengi oss til betraktningen av den storslagne natur omkring oss. Da solen kom lavere og fjellene kastet sine lange skygger henover vannspeilet, syntes naturen å gjøre selv de tidligere så muntre og glade grønlendere høitidelig stemt; for den livlige prat og den glade latter forstummet efterhånden. Således rodde vi en lang tid, bare årenes ensformige plask avbrøt stillheten; ikke et liv var å se, hele naturen hvilte. Men så blev tausheten grønlenderne for trykkende; alvoret i den store, stille natur hadde grepet dem, og med ett istemte de en salme; flere fulgte, og under salmesang gled båten frem gjennem natten....»

Næste dagen, 12. oktober, «ved middagstid, kunde vi gjøre regning på å nå frem til kolonien,» sier Dietrichson. «Mon hvad folk vil tenke, når de får se oss? Skinnmagre, med langt hår, uklippet skjegg, og med tre måneders smuss på kroppen, så vi nærmest ut som skremmebilleder. Inne ved bunnen av fjorden hadde vi forsøkt å fjerne en del av skitten med varmt vann og skuresand; men såpe måtte til, og det manglet vi; vi var og blev like skitne. — —» «Da vi la i land ved kolonien, blev vi mottatt på det hjerteligste av våre senere så elskverdige vertsfolk, kolonibestyrer Bistrup og frue, og av de øvrige danske familier, som møtte frem for å ønske os velkommen. — Efter seksten dagers adskillelse var ekspedisjonens medlemmer atter samlet den 12. oktober. Målet var nådd, alle var i god behold kommet frem til den danske koloni på vestkysten efter å ha gjennemvandret Grønlands ismarker fra øst til vest.»

Vi hadde nu en herlig tid i Godthåb, hvor alle gjorde sitt beste for at vi skulde ha det godt. En dag vi satt ved middagsbordet blev det meldt, at kajakk-menn sås komme sydfra. De viste sig å bringe brev fra Ivigtut, som meldte at min kajakk-post hadde nådd «Fox» i siste øieblikk som den skulde lette anker; men kapteinen fant ikke å kunne påta sig ansvaret ved å gå nord til Godthåb så sent på høsten, han hadde førti passasjerer ombord, minearbeidere fra kryolitt-bruddet som skulde hjem, han kjente ikke farvannet, og nettene var nu mørke. «Fox» måtte altså seile uten oss, men en trøst var det at den iallfall bragte bud hjem om vår ankomst til vestkysten.

Og så levde vi da vinteren over i Grønland og hadde en interessant og på mange måter lærerik tid sammen med de danske i Godthåb og sammen med eskimoene der og i omegnen. Vi studerte eskimoenes liv, og forsøkte å lære deres kajakk-roning og fangst. De er merkelig ufordervede og tiltalende naturfolk, med enkle livs- og samfundsforhold, hvor brødnidd og havesyke og klasseforskjell ikke har gjort menneskene griske og misunnelige.

Farvel! (Av A. Bloch efter et øieblikksfotografi). Balto, Kristiansen, Dietrichson, Nansen, Ravna. Sverdrup.

Efter seks lykkelige måneder i eskimoenes land kom skibet «Hvidbjørnen» 15. april til Godthåb. Det var med sorg vi tok avskjed med våre mange venner blandt eskimoene og de danske; og så reiste vi. Først kom vi til Kjøbenhavn, hvor vi blev festlig mottatt, og så Kristi himmelfartsdag, 30. mai 1889, kom vi til Kristiania, hvor vi blev møtt av hundrer av seilere og en hel flåte av dampskib på fjorden. Da vi nærmet oss havnen og så festnings-vollene og bryggene svarte av mennesker, sa Dietrichson: «Se, er det ikke pent med alle menneskene, Ravna?» «Jo pent, meget pent, hvis det bare hadde vært rein,» svarte Ravna.

DET MALLINGSKE BOGTRYKKERI

Innhold

PLANEN TIL FERDEN

REISEN TIL ISLAND

MED «JASON».

GJENNEM DRIVISEN

ESKIMOER!

VIDERE NORDOVER

UTRUSTNINGEN TIL SKI-FERDEN

VI FORLATER ØSTKYSTEN

ENSFORMIG SLIT

STORM PÅ INNLANDS-ISEN

EN FRISK SEILAS

NED FRA INNLANDS-ISEN

I DEN «HALVE BÅTEN»

GODTHÅB

DE FIRE FORLATTE